Луан Райс

Сезонът на розите

Обичаме да се хвалим с успехите си, с красивите си къщи и градини и с щастливите си бракове.

И отвръщаме поглед от болката, от черните облаци в очите на мъжа до нас.

Пролог

Сватбата ми беше мечта за всяко момиче. Дори и сега, след девет години, като се връщам към най-съдбовния ден в живота си, се чувствам като героиня от онези вълшебни приказки, дето винаги завършват с думите: „Три дни яли, пили и се веселили…“

Тържеството се състоя в градината на баба, точно над скалистия бряг на Лонг Айланд, в Хабърд Пойнт. Беше прекрасна слънчева утрин в началото на юли. Лилиумите току-що бяха цъфнали. Още са пред очите ми — оранжеви, жълти и кремави цветове на високи зелени стебла, които се поклащаха от лекия бриз и празнуваха заедно с мен. Но розите! Розите бяха нашата гордост. Онази година сякаш специално за сватбата всички разцъфнаха и дворът се превърна в цветен рай.

Розите бяха слабостта на баба. Без да се хваля, мога да кажа, че в градината има от най-редките сортове в света. Алените цветове на „Дъблинската роза“ се виеха около специални подпори до вратата на къщата. Чайната роза и бледорозовата „Нова зора“ пълзяха по каменните стълбове отстрани. Около местата за сядане грееха червени, жълти и розови цветове от „Класическа английска“, а покрай каменната стена, около декоративния кладенец и чак до стълбите към пътя растяха бели и кремави храстовидни сортове. Градината завършваше с висок жив плет от нежната „Роза ригоза“, която отделяше двора от крайбрежната ивица.

Беше идеалното място за идеалната сватба — феерия, която повечето хора дори не са сънували.

Преди да срещна Едуард, си мислех, че семейният живот не е за мен. Да си кажем честно, страхувах се. Загубих родителите си твърде рано. Бях просто влюбена в тях. Знам, че звучи мелодраматично, но това си беше самата истина. Бяхме толкова щастливи заедно! Мама и татко се обичаха силно, бяха готови на всичко един за друг. Аз бях свидетел на любовта им, на ласките, които си разменяха, без да се крият от мен, и още тогава, на четири години, реших, че искам същото щастие и за себе си. Един ден заминаха на екскурзия до Ирландия и там се случи най-страшното — загинаха при корабокрушение. Аз не бях с тях, оставиха ме при баба. Когато разбрах за смъртта им, сякаш и аз умрях заедно с тях.

Така, че сватбата ми и всичко, което доведе до нея, имам предвид запознанството ми с Едуард Хънтър, безумната любов, която нахлу в живота ми със силата на ураган и ме отнесе в посока, за която не бях и помисляла — бе нещо като възкресение за мен. Момиченцето, което преди двайсет и седем години потъна в Ирландско море заедно с родителите си, най-сетне изплува за нов живот.

Едуард ме завладя напълно. Беше красив като бог, възпитан и нежен. Всеки път, когато ме докоснеше, изпадах в еуфория. Изглеждаше, че ме обича с цялото си сърце и ще бъде винаги до мен. За една самотна жена, израснала без майка, това беше наистина опияняващо.

Висок около метър и осемдесет (при моите метър и петдесет и седем), той ми изглеждаше гигант. Трябваше да се повдигам на пръсти, за да го целуна. Беше в харвардския отбор по ръгби, имаше широки рамене и мускулесто тяло. Караше червен сааб със стикери на университета в Харвард, бизнес училището в Колумбия и един залепен надпис: „Ръгбистите изяждат своите мъртви“. Беше някаква тъпа ръгбистка шега, която никак не му подхождаше. Едуард беше толкова нежен и внимателен, че не можех да си представя как се занимава с този вандалски спорт.

Пренасям се мислено в деня на сватбата ни и картината изниква пред мен с най-малки подробности. Колата му е паркирана на пътя до каменната стълба. Точно пред нея е покритият с бръшлян и рози кладенец. Над него се извива каменен обръч с арковидна табела от ковано желязо, правена още когато дядо беше жив. На нея пише с черни ръждясали букви: „Морска градина“ — името на къщата на баба. Аз стоя сред великолепието на бабината градина, готова да се кача в колата на Едуард като негова съпруга и двамата да потеглим на сватбено пътешествие.

Бих ли могла да кажа сега, след девет години, че видът на ерозиралия надпис ме накара да се поколебая? Да се замисля, че щом нещо толкова здраво и красиво, правено, за да остане там завинаги, би могло да бъде разрушено, същото може да се случи и с нашия съвместен живот? Не, в никакъв случай! Но признавам, че тази гледка ме накара да се почувствам несигурна.

Организаторки на тържеството бяха баба и Клара Литълфийлд, нейната съседка и приятелка от детинство. Без съмнение двете дадоха всичко от себе си, за да сбъднат детските ми мечти и да направят незабравим този най-важен ден в живота ми. Мястото, определено за церемонията, беше покрито с красива тента на жълти и бели ленти, която се издигаше гордо над околните къщи. Масите бяха покрити със златисти покривки и украсени с цветя от градината. Бяха така подредени, че самите те приличаха на огромни букети цветя сред зелената морава. Струнният квартет от музикалното училище в Хартфорд бе разположен на специална платформа, близо до желязната беседка, на която бяха изписани четирите годишни времена, и свиреше Вивалди. Приятелките ми се суетяха около мен в празнични дрехи и с празнични усмивки. Баба се приближи. Усмихнахме се една на друга. Бяхме толкова щастливи… Аз бях в ослепително бяла рокля, гарнирана с ръчна дантела и куп панделки; финият булчински воал нежно се къдреше под напора на морския бриз. В ръцете си държах букет от бели рози, украсен с бръшлян от градината. Нейната рокля беше от бледожълт шифон. Носеше жълта сламена шапка със сини цветя по нея, които подхождаха идеално на лазурносините и очи.

— Искаше ми се родителите на Едуард да са тук — каза тя и се облегна на каменния кладенец.

— Знам, бабо — отвърнах. — И на него му е мъчно за това.

— Е — въздъхна баба, — случват се такива неща. Предполагам, че скоро ще се запознаеш с тях. Но едно нещо знам със сигурност, Мара — днес твоите родители са тук, до теб.

— Ох, бабо, не ме разстройвай!

— Няма, мила! — решително изпъна рамене тя. — Днес двете с теб ще бъдем спокойни и силни. Обещавам ти, че няма да пророня нито една сълза, докато те водя към олтара, или името ми да не е Мийви Джеймсън!

— Мама и татко щяха да се гордеят с теб — казах аз, защото знаех, че тя мисли за тях толкова много, колкото аз се опитвах да ги забравя. Погледнах я в очите и й се усмихнах. Исках да я успокоя и да й покажа, че няма да заплача.

— И с двете ни, скъпа — промълви тя и допря рамото си до моето. В този момент оркестърът засвири Бах.

Въпреки че мина толкова време, спомените ми са все така живи и ярки, карат ме да тръпна от вълнение, както тръпнех и тогава. Баба стисна здраво ръката ми и ме поведе към тентата. Минахме тържествено между гостите. Помня усмихнатите лица на приятелките ми Бей и Тара, помня аромата на рози и море и тъмната коса на Едуард срещу мен. Златистият тен на кожата му се открояваше на фона на бледосинята риза. Пшениченият цвят на сакото се съчетаваше идеално с другите дрехи. Той стоеше до кума и ме гледаше втренчено, с широко отворени очи. Пристъпваше нервно от крак на крак, сякаш беше притеснен от нещо.

Колко работа само свърши той онази сутрин! Зае се с подреждането на масите, определи мястото на оркестъра. Обикаляше градината, готов да помогне за всичко и на всеки. Беше доста странно да имаш такъв „организиран“ мъж до себе си в място като Хабърд Пойнт, където открай време командваха жените. Двете с баба се спогледахме развеселено и го оставихме да ръководи нещата. Но сега, докато приближавах към импровизирания олтар в дъното на градината, видях пред себе си не Едуард, а малко момче, готово да заплаче, сякаш е изгубило майка си. Погледнах в големите му очи и нещо ме накара да забавя стъпки и да стисна по-силно ръката на баба. В очите му нямаше нищо. Едуард ме гледаше с напрегнат, но лишен от страст поглед.

И тогава разбрах. Моят годеник се страхуваше и красивите му лешникови очи го издаваха. През следващите години имах възможност да узная всичко за страховете му, но тогава бях още блажено незнаеща. В онзи миг си помислих нещо, но сърцето ми почувства съвсем друго. Не, не беше така! Първо почувствах, а после помислих.

Почувствах… студ. По гърба ми пробягаха ледени тръпки, каквито усетих, докато гледах към проядените от соления въздух букви на металната табелка. Но не се поколебах. Бързо отхвърлих притесненията си и помислих: „Едуард, мили мой! Не се страхувай! Сигурно се тревожиш, че всичко стана толкова бързо. Недей, скъпи! Не обръщай внимание на приказките на баба. Обичам те! Обичам те!“

Обичам те.

Преди да срещна Едуард, рядко изричах тези думи, но сега не можех да спра да ги повтарям. Старата Мара Джеймсън беше твърде затворена и предпазлива, за да ги каже на някого, но новата изпитваше нужда да ги повтаря непрекъснато.

Бях щастлива! Бях в моята къща, в моя двор, сред моите приятели и роднини, а Едуард беше далеч от всичко свое. Семейството му не успя да дойде. До него нямаше нито един близък човек. Може би затова се страхуваше. Такива мисли ми се въртяха в главата, когато баба сложи ръката ми в неговата и изрече тихо:

— Грижи се за нея, Едуард!

Той кимна, но продължаваше да гледа напрегнато.

Не е ли странно да стоиш пред свещеника, който след минути ще свърже завинаги живота ти с мъжа до теб, и единственото нещо, което ти идва наум, е защо бъдещият ти съпруг изглежда толкова уплашен? Това беше тревожен сигнал и аз трябваше да му обърна внимание!

Церемонията започна. Беше дълга и уморителна и досади на всички. Може да ви прозвучи цинично, но си мисля, че многословието на съдията, тържествената музика, а и цялото великолепие на сватбения ритуал има една-едничка цел — да прикрие тривиалната истина, че женитбата е най-обикновена сделка. Нека забравим за момент романтичната част. Какво остава? Един лист хартия, който обвързва парите, имотите и съдбите на двама души. Той се подписва от двамата съдружници, подпечатва се и надлежно се завежда в съда. Всичко, което следва, е изпълнение или нарушение на съответните клаузи в него.

Сега, от позиция на времето и опита си, мога лесно да обясня изражението на Едуард в онзи момент, защото вече знам — той се страхуваше, че може да не подпиша този договор. Как ли щяха да се развият събитията тогава? Какъв ли щеше да бъде животът ми, ако се бях вслушала във вътрешния си глас, в предупредителните сигнали, които караха сърцето ми да се свива от необясним студ?

Но аз не им обърнах внимание. Зарових всички страхове дълбоко в себе си и се отдадох на любовта и на мечтите си за безоблачно бъдеще. Толкова жадувах за семейство, че въобще не се замислих. Изрекох смело „да“. Чух и Едуард да казва „да“ и младоженецът целуна булката. Гостите започнаха да ни поздравяват. Някои от приятелките ми се смееха и плачеха едновременно. Всички ни се радваха, вдигаха тостове за наше здраве и се надяваха да бъдем щастливи, така както се надявах и аз…

И ето, че с Едуард бяхме вече мъж и жена. Денят беше прекрасен. Небето беше по-синьо от всякога, а тихите води на залива искряха под юлското слънце и придаваха допълнителна прелест на тържеството. Оркестърът засвири Моцарт и нежната музика се смеси с шепота на листата, разлюлени от утринния бриз. Сякаш цялата природа празнуваше заедно с мен и аз го приех като своеобразно обещание за щастлив семеен живот.

Погледнах съпруга си и прошепнах името му с изтънял от вълнение гласец. Очите ми плуваха в радостни сълзи. В тях имаше надежди и обещания, и любов. Много любов. Той също ме погледна. Страхът беше изчезнал от очите му. Сега там имаше нещо друго, нещо, което съзрях за пръв път, и… е, нека разкажа за това, когато му дойде времето. Ще спомена само, че в онзи момент погледът му ме накара да се почувствам мъничка и уязвима, сякаш стоях върху подвижни пясъци.

Той докосна сватбения букет и промълви:

— Колко си деликатна, Мара! Точно като тези бели рози. Листенцата им са толкова нежни, че един по-силен повей на вятъра би ги наранил. Толкова лесно можеш да повехнеш! Това ли имаше предвид баба ти, когато ми каза да се грижа за теб?

Дъхът ми спря. Колко внимателен беше моят съпруг! Колко нежен и разбиращ. Дори и сега не мога да отрека този факт. Но не знам дали долавям и скритата заплаха в тези думи, както я долових аз тогава. Не знам кое ме изплаши повече — грубият коментар на бабините думи или злобата, която проблесна в погледа му. Сякаш не присъстваше на собствената си сватба, а участваше в някаква задочна битка с баба.

Наскоро сънувах някаква непозната жена. Лицето й беше забулено с множество воали в различни цветове — черни, бели, сиви… Махнеш ли един от тях, отдолу се показва друг. Воалите й пречеха да вижда какво става около нея, но и хората не можеха да видят лицето й. Кой беше забулил тази жена? Или тя сама се беше скрила от света по този странен начин? В съня ми тя започна да сваля един по един воалите и най-последният от тях, или може би трябва да го наречем първият, беше бял булчински воал. Сега ме виждаш каквато съм. Аз вече разкъсах моите воали, но преди девет години… ти дори нямаш представа колко силно се нуждаех от тях.

Жените знаят как да крият нещастието си от света. Ние обичаме да се хвалим с успехите си, с красивите си къщи и градини и с щастливите си бракове. И отвръщаме поглед от болката, от черните облаци в очите на мъжа, който току-що е станал твой съпруг, от чудовището, скрито в тъмния ъгъл на стаята ти. Но понякога чудовището излиза от скривалището си. Вече не му е достатъчно само да те плаши, то иска да те изяде. Ето това се случи с мен. Той започна да разкрива истинската си природа. Баба го забеляза първа. Колко мъдра жена е тя! Правех всичко, за да скрия истината от нея, но тя разбра и нито веднъж не ме осъди. Да осъдиш някого е лесно. Просто приемаш нещата за черни или бели и избягваш от неудобните въпроси: Как мога да помогна? Какво щях да направя, ако се беше случило на мен?

Баба не съдеше никого. Тя се опита да надникне зад дебелия слой воали, които бях спуснала между себе си и света. Кой друг, ако не жената, която ме отгледа, можеше да разбере? Милата ми тя! Посвети живота си на едно тъжно сираче. С безгранично търпение се грижеше за своите събрани от всички краища на света рози само за да влее малко радост в сърцето ми! Колко много лъжи й се наложи да чуе, преди да прозре истината за живота ми с Едуард. И да ми помогне, без да обвинява, без да драматизира.

Много хора се чудеха защо съм останала толкова дълго с него. Истината е, че преградата от воали ми пречеше да осъзная положението си, но аз не можех да им кажа това. „Обичах го“ беше отговорът, който те можеха да разберат. И колкото и странно да звучи, не ги лъжех.

Това не беше истинска любов, но тогава не си давах сметка за това. Истинската любов е като бумеранг — този, на когото я даряваш, ти я връща многократно. С Едуард не беше така. Той погълна всичко, което му дадох, а аз му се отдадох напълно. Оголи душата ми и я остави празна и самотна.

Сега имам Лиам и мога да видя ясно разликата. Имам и дъщеря си Роуз. Преди девет години избягах от Хабърд Пойнт и я родих далеч, на хиляди километри от любимия ми Кънектикът, от баба и от розовата й градина, която обожавах. Лиших се от всичко, което обичах, за да избягам от Едуард и да спася малкото, останало от мен.

Основателите на Кънектикът се прекланят пред тези, които „устояха на преселението и посяха семената“. Е, аз също устоях на преселението. Събрах парченцата от разбития си живот и хукнах надалече. Със себе си взех единствено неродената си дъщеря. Но Роуз успя да изрови семенцето на любовта от най-дълбоките гънки на сърцето ми. Тя и Лиам бяха хората, които ме върнаха към живота. И баба, разбира се! Въпреки че не беше до мен, аз усещах любовта и вярата й в мен всеки миг, докато се криех и живеех под чуждо име в чужда страна. Тя ми даде сили да продължа да живея дори и в най-трудния момент от живота ми, жертва себе си, за да даде шанс на мен и Роуз да заживеем нормален живот. Това й костваше толкова много, че се моля на Господ да оцелее.

Сега се казвам Лили Малоун. Избрах това име, когато напуснах Кънектикът, и то ми прилегна толкова добре, че реших да го запазя завинаги. Лили, заради грейналите като слънца цветове на лилиума в градината на баба. И Малоун е свързано с нея. Когато бях малка и не може да заспя, подгонена от спомена за мама и татко, тя често ми пееше една ирландска песен:

„В красивия Дъблин отидох

и срещнах аз Моли Малоун.

Продаваше миди на пътя

и нежно припяваше в такт…“

Много обичах тази песен. От текста й бликаше жизненост и простота, загатваше се за неочаквана и щастлива любов. Взех името Малоун, за да си напомням, че някога може и на мен да ми се случи нещо хубаво, един добър човек да спре пред мен и да ме погледне с любов, както се случва в песента. И точно така стана.

Искам да видя баба отново. Да й обясня защо избрах това име, да я запозная с Лиам и най-вече, с Роуз. Но истинската причина да се завърна от деветгодишното си изгнание е, че искам да й помогна. Да я спася, както тя някога спаси мен от чудовището в дома ми. Припомням си всичко, всеки детайл от онези дни, за да разкрия за себе си и за дъщеря си, колко много направи тя за мен — за жената, която бях преди девет години, и за жената, в която се превърнах.

Тази история е моята молитва за Мийви Джеймсън.

Всичко започна преди тринайсет години, четири години преди да напусна Хабърд Пойнт и да заживея на най-отдалеченото място, до което успях да достигна. Тогава бях още Мара — нежна бяла роза, която и най-малкият повей на вятъра можеше да нарани.

Първа глава

Беше мъчително да се върне там, откъдето избяга преди няколко години. Вече знаеше колко щателно я бяха издирвали тогава. Снимката й беше на първа страница на всички вестници в Кънектикът и съседните щати. Полицаите носеха описанието й в джоба си. Всички приятели и роднини, с изключение на Мийви, разбира се, я мислеха за мъртва.

Лили Малоун пое дълбоко въздух и смело влезе в старата си къща. Беше девети август и минаваше един часът през нощта. Лиам Нейл паркира камиона си на отбивката за града, взе на ръце уморената от дългия път Роуз и я последва по каменните стъпала към двора. Първото нещо, което направи Лили, беше да погледне към табелката с името на къщата над каменния кладенец. Железните букви бяха ръждясали още повече, соленият морски въздух беше разял метала, но надписът все още личеше. Видът му предизвика у нея внезапна болка, толкова силна, че тя изстена. Най-после си беше у дома. Нощният бриз пълнеше въздуха с мирис на море и това й напомни за едно друго море при залива Сейнт Лоурънс, до Кейп Хоук в Канада, където живя през тези девет години. Но за разлика от студения вятър, който идваше от ледените планини и северни фиорди, тук въздухът беше топъл, нежен, изпълнен с аромата на цветя и водорасли.

— Най-после у дома! — дълбоко въздъхна тя и заоглежда наоколо, нетърпелива да види всичко, което й липсваше по време на отсъствието й. Съзря розовите храсти и душата й се изпълни с възторг. Вятърът разлюля цветовете им и те изпуснаха фин аромат, сякаш я приветстваха с добре дошла. Бяха позанемарени, но все още изпълваха градината с необикновена прелест. Лили се наведе, пъхна ръце през трънливите храсти и затършува зад тях. Напипа дървената греда на външната веранда, бръкна под нея и се усмихна тържествуващо. Ключът си беше на мястото. Бодлите на розите го пазеха от любопитни очи още от времето, когато беше момиче. Всичко беше така, както го помнеше.

— Не го е преместила! — прошепна тя.

— Разбира се, че не е — обади се Лиам зад нея. — Пазила го е за теб. Знаела е, че един ден ще се върнеш.

— И тя ще си дойде скоро — промърмори жената, докато отместваше скърцащата рамка на мрежата за комари. После затърси с ключа старата ръждясала ключалка. — Кажи ми, че баба ще се оправи, Лиам!

— Ще се оправи, мила! — успокои я той.

Ключът влезе в дупката и превъртя. Лили чу познатия звук. Вратата се разтресе. Болтът на горната панта беше разхлабен и при отваряне плотът леко провисваше. Тя влезе в кухнята и жадно пое влажния морски въздух, който се настаняваше в къщата винаги когато собствениците не си бяха у дома. Някой, сигурно Клара, беше отворил страничния прозорец да се проветрява, но въпреки това се усещаше миризмата на застояло. Лили хукна из стаите на първия етаж, сякаш беше призрак, когото бяха върнали за малко на земята, за да навести любимите си места. С всяка стъпка усмивката й ставаше все по широка.

— Всичко си е същото! — прошепна.

Луната осветяваше залива и превръщаше водите на залива в огромно сребърно езеро. Един отразен лъч надникна през прозореца и тя видя познатата дамаска на дивана, домашните черги, възглавниците, които беше избродирала сама. Пръстите й погалиха колекцията от мидени черупки, които събираше като дете, после преминаха към любимите книги в библиотечния шкаф и се спряха на лунните камъчета, които можеш да намериш на малкия плаж при отлив. Искаше да види всичко, преди да включи лампата. Имаше чувството, че именно светлината ще отбележи края на нейното бягство и завръщането й тук завинаги. Съседите щяха да видят светлината и да разберат, че се е прибрала. Едуард също щеше да разбере.

— Къде ще спи Роуз? — попита Лиам.

— В моята стая — прошепна тя и го поведе към втория етаж.

Горе имаше четири малки спални. Размерът на къщата не позволяваше по-големи помещения, но това й предаваше уют, който винаги караше гостите на Мийви да се чувстват като у дома си. Лили отвори вратата на стаята си и сърцето й силно заби. Първата й работа беше да погледне към тавана. Изрисуваните ангелчета все още си стояха под корниза и тя мислено ги поздрави. Картонената кукла, изрязана от едно детско списание си беше на бюрото, сякаш я бе оставила там вчера. Отметна завивката на леглото и ахна. Беше застлано с чисти чаршафи с избродирани сини розички по тях и с леко памучно одеяло. Наведе се и вдъхна аромата на свежо пране.

— Баба е знаела, че ще дойдем — промълви.

Двамата с Лиам положиха Роуз на леглото. Детето се събуди, отвори очи и учудено огледа непознатата обстановка.

— Пристигнахме ли? — промърмори сънено.

— Да, миличка! Утре ще разгледаш всичко. Сега поспи. Лека нощ!

— Лека — отвърна Роуз и очите й отново се затвориха.

Лили и Лиам слязоха долу. Тя отново застана до прозореца и се загледа в каменистия бряг отсреща. Бледата лунна светлина обгръщаше скалите и придаваше загадъчен вид на залива. Беше наблюдавала безброй изгреви от тук, но сега имаше чувството, че преоткрива наново тази красота. Пространството пред малкия прозорец беше открито чак до хоризонта, нямаше нищо общо с гледката на високите борове в Кейп Хоук, които образуваха своеобразна преграда между нея и останалия свят и скриваха малката хижа, в която живееха с Роуз. Нямаше ги и совите и бухалите, единствената й компания в онзи отдалечен северен край.

Лиам беше един от първите хора, с които се запозна, когато пристигна в Канада. Тя беше променила външността си така, че сама не можеше да се познае. Подстрига дългата си черна косата и я боядиса светлокафява. Носеше големи квадратни очила с рогова рамка и направи всичко, за да го отблъсне от себе си — все още беше силно изплашена и нямаше доверие на никого. Но той не се отдръпна. Стана неин приятел и спасител.

Първата седмица в Нова Скотия беше кошмар. Едуард беше обещал щедра награда на всеки, който разбере нещо за местонахождението й, и тя знаеше, че ще се намерят хора, които ще тръгнат да я търсят. Трябваше да бъде нащрек дори и там, на края на света, затова реши да наеме най-отдалечената хижа от града и заживя самотно и изолирано. Лиам беше неотстъпно до нея и това едновременно я плашеше и й даваше сили. По време на раждането той се превърна едновременно в акушерка и приятел, който я окуражаваше и утешаваше. Когато детето дойде на бял свят, той се закле, че винаги ще бъде до нея и ще се грижи за тях. И вече девет години доказваше верността си. Роуз се роди с порок на сърцето и се наложи да й направят поредица от сърдечни операции. Последната беше само няколко дни преди да тръгнат за Лонг Айланд.

„Две жени с разбити сърца“ — помисли си Лили, все още загледана в сребристите води на океана. Лиам усети състоянието й, приближи се и я прегърна. Крясъкът на чайките достигна до тях от близкия остров, където нощуваха, и насити въздуха с мили, познати от детството звуци. Но кой знае защо, точно в този момент Лили се сети, че ежегодният фестивал на музиката в Кейп Хоук започва след няколко дни, и сърцето й сякаш се раздели на две. Ирландската музика, която огласяше северното градче в дните на фестивала, зазвуча в сърцето й и се смеси със зова на птиците.

Тя се обърна към Лиам. Видът на високия, леко прегърбен мъж с тъжни сини очи както винаги я успокои. Като дете той едва се бил спасил от акула, която убила брат му и отнесла едната му ръка. Тогава получил прякора „Капитан Кука“ и се превърнал в обект на подигравки, но в същото време и в трагична фигура за хората от малкия град. Но той не паднал духом. Завършил училище с отличен, продължил в университета и станал един от най-уважаваните океанографи и ихтиолози в района. Занимаваше се с големите океански видове, с акулите, които бяха разкъсали тялото и семейството му.

Лили не можеше да обясни какво точно ги сближи, но имаше ли значение? Там, в Кейп Хоук, тя намери приятелки, които запълниха празнината в сърцето й — Ан, Мариса, Марлена… всички момичета от племето нанук, които се включиха в курса по бродерия. Те й станаха по-близки от сестри. И Лиам, разбира се. Той дойде в нейната малка хижа в деня на раждането на Роуз и остана завинаги в живота й. Помогна й да се отърси от ужасния спомен и да поеме живота си в ръце. Лили се промени, превърна се в силна жена. Не остана нищо от нежната бяла роза, която се нуждаеше от специални грижи.

После дойде вестта за болестта на Мийви и незабавното й решение да се върне в Хабърд Пойнт. Патрик Мърфи, детективът, който разследваше изчезването й, най-сетне я откри. Когато й каза, че баба й е в болница, всичко друго загуби значение. Тя пренебрегна опасността и се прибра вкъщи.

— Аз наистина съм си у дома! — за кой ли път възкликна тя и отпусна глава на рамото на Лиам.

— Готова ли си за утре? — попита я той.

— Трябва да бъда! — отсече тя. — Баба има нужда от мен.

— Наистина — кимна той. Гласът му беше тих и успокояващ. Погали я нежно по косата и тя настръхна. Любовта им беше все още млада и силна — Лиам я целуна за пръв път само преди няколко седмици — и всяко докосване предизвикваше вълна от желания у другия. Колко странно, помисли тя, девет години се грижиха заедно за Роуз, обичаха я и бяха един до друг заради нея и сега, когато най-после можеха да си отдъхнат от болници и лекари, откриха, че ги свързва и нещо друго, освен Роуз. Откриха, че се обичат.

— Не искам Роуз да го вижда — каза тя.

— Позволи ми да я отведа от тук, Лили! — стисна рамото й той. — Ще я скрия и само ти ще знаеш къде сме.

Думите му накараха сърцето й да подскочи. Както винаги Лиам мислеше трезво и логично, но дали наистина можеше да я скрие от Едуард?

— Докато бяхме в Канада, аз се чувствах силна. Контролирах напълно живота си. Но сега… всичките ми страхове се върнаха. Знам, че ако разбере за нея, ще я използва като примамка, за да се добере до мен. И ще контролира и двете ни.

Тя се притисна в него и той обви раменете й с единствената си ръка. Двамата мълчаливо се загледаха в сребърната пътека, очертана от лунната светлина, която разделяше черната водната повърхност на две.

— Утре ще трябва да отидеш в болницата при баба си — обади се Лиам. — По-добре ние с Роуз да не оставаме тук.

— Бихме могли да помолим Патрик за помощ — предложи Лили.

— Бихме могли… Знаеш ли, имам един приятел, който завършва океанография в университета в Лонг Айланд. Има квартира близо до Скарбъро, в залива Нарагансит. Сигурен съм, че ще му е приятно да се видим и не е далеч от тук.

— Знаеш, че Роуз не се е делила никога от мен — със свито сърце прошепна тя. — Само когато беше в болницата…

— Трябва да го направиш заради нея — настоя той. — Поне докато не разбереш какви са намеренията на Едуард.

— Тя обича да е с теб — колебливо измърмори Лили.

Така беше, Роуз го обичаше с цялото си сърце. Преди месец, на деветия си рожден ден, си пожела две неща — да види Нани, легендарния бял кит на Кейп Хоук, и да си има истински баща като Лиам.

— Какво да й кажа? Всичко ли? — попита тя като малко момиченце.

— Колкото мислиш, че може да приеме.

Само че колко беше това? Роуз все още се възстановяваше от последната сърдечна операция, четвърта по ред, за отстраняване на дефекта, с който се роди. Лекарите се надяваха да е последна, но никой не даваше пълни гаранции.

— Не знам — въздъхна Лили. — Тя ще има толкова много въпроси…

— Всичко ще бъде наред, Лили — успокои я Лиам.

— Ти винаги казваш така — усмихна се тя.

Но думите му й вдъхнаха кураж. Лиам винаги беше до тях и тя свикна да мисли, че щом са двамата, всичко ще бъде наред.

— И съм бил прав, нали?

— До сега — подкачи го тя, обърна се и го дари с дълга и страстна целувка. Кръвта забушува в нея. Лиам винаги и действаше така. Всяко докосване до него беше обещание за любов, магия, която я зареждаше с енергия.

— Е, решихме ли за Роуз? — нежно я попита той.

Лили затвори очи. Не можеше да вземе решение. Всичко стана толкова бързо — от момента, в който разбра за Мийви, до решението й да напусне скривалището си и да се върне в Хабърд Пойнт, че още не можеше да прецени какво да прави по-нататък.

— Не е нужно да решиш веднага — меко каза Лиам. — Трябва ти почивка. Сигурен съм, че на сутринта ще знаеш как да постъпиш.

— На сутринта Клара ще забележи камиона ти и веднага ще дотича. Види ли ви, край с нашата тайна. До обяд целият залив ще знае за вас. Тя си е такава. Ох, колко ми е домъчняло за нея!

— Знам — въздъхна той. — Знам също, че не искаш да я замесваш в тази история. А сега, марш в леглото! Трябва да поспим малко.

Те се хванаха за ръце и отново се изкачиха по стълбите. Лили все още не искаше да запали лампите. Не беше и нужно. Познаваше всеки сантиметър от къщата, всяко ъгълче, всяка скърцаща дъска. Душата й ликуваше. Баба й не беше променила нищо — мебелите, картините, украшенията — всичко си беше така, както го помнеше. Поведе Лиам към спалнята за гости и тържествено отвори вратата. Това беше най-любимата й стая. От прозореца, всъщност капандура, която беше разположена на скосената част на тавана, се разкриваше фантастична гледка към брега, където си играеше като дете.

Лили разтвори прозореца и пое дълбоко аромата на рози, който нахлу заедно със свежия въздух и прогони миризмата на спарено. Вятърът разлюля ефирните бели завеси и охлади горещата й кожа. Тя затвори очи и се заслуша в ритмичния шум на вълните, които се разбиваха в скалите под тях.

Вълнението прогони умората от пътуването, но Лиам беше прав — утре й предстоеше тежък ден и трябваше да си почине. Преди да легне, отиде да види Роуз. Открехна вратата, приближи се на пръсти до леглото и се загледа в равномерното движение на гърдите й. Дишането й беше спокойно и сигурно. Малкото й момиченце спеше безгрижно и операцията явно не я безпокоеше. И въпреки това сърцето й запърха като на изплашено врабче. Колкото и да си повтаряше, че Роуз ще бъде в сигурни ръце с Лиам, че ще бъдат разделени само за няколко дни, мисълта да не вижда дъщеря си й беше непоносима.

— Лили — чу зад гърба си, — хайде, ела! Скоро ще съмне.

Но Лили не можа да помръдне. „Белите рози са толкова нежни…“ Роуз спеше в собственото й детско легло, нощта беше наситена с любимите й звуци и миризми, а тя трепереше, неспособна да потисне страха си. Думите на Едуард продължаваха да отекват в главата й: „Белите рози са толкова нежни, лесно можеш да ги нараниш.“ Тя стисна ръцете си. Нямаше да даде дъщеря си на Едуард. Нямаше да допусне той да разбере за съществуването й. Това беше единственият начин да я спаси.

— Съгласна съм, Лиам — тихо каза тя, без да откъсва поглед от Роуз. Колко нежна беше кожата й! Страните й бяха като от кадифе. Дългите кафяви мигли скриваха големите очи и достигаха чак до деликатните скули. Устните бяха по детски закръглени и леко отворени. В съня си тя беше извила лявата си ръка така, че да предпазва все още болезнените шевове от операцията.

— Искам да я скриеш някъде.

— Ще се погрижа за нея, Лили.

— Знам, скъпи — кимна тя. — Ти винаги си се грижил за нея.

Лиам я остави до леглото и отиде в спалнята. Тя коленичи до Роуз и продължи да се взира в нея, докато детето не се размърда. Бързо целуна косата й и излезе на пръсти от стаята. Никога нямаше да се съгласи на тази раздяла, ако не се налагаше да се погрижи за Мийви. Но ако Роуз останеше тук, нямаше как да я скрие от хората. Всички щяха да разберат. И Едуард също.

Лили се пъхна между завивките, притисна се до Лиам и затвори очи. Гърдите му се издигаха и спускаха в такт с шума на морето. Започна да брои вълните, като следеше дишането му. Брегът ехтеше от писъците на чайките, които гнездяха на близкия остров. Тя се заслуша в тях, разсея се и обърка броенето. Имаше нещо зловещо в пронизителните птичи гласове и то отново я върна към тревожните й мисли. Притисна се още по-плътно до любимия си и се помоли бог да ги пази.

Новият ден настъпи само след няколко часа. Лиам се събуди пръв и погледна спящата жена до себе си. Притисна устни до челото й и остана известно време така. Знаеше, че е време да я събуди. Трябваше да отведе Роуз, преди съседите да са се събудили, но искаше да я подържи още малко в прегръдките си. Сърцето му се свиваше от страх за нея. Какво ли я чакаше? В отговор тя отвори очи и му се усмихна.

За закуска Лили направи овесена каша, свари кафе и отиде да събуди Роуз. Слънчевите лъчи се показаха над скалите и оцветиха небето във всички нюанси на синьото — от пурпурно до лазурносиньо. Лиам взе чашката с кафе и излезе на каменната веранда. Загледа се в блестящите на слънцето скалисти склонове, които достигаха чак до Лонг Айланд. Лили толкова му беше разказвала за Хабърд Пойнт, че градчето беше започнало да придобива особен смисъл за него. Превърна се в митично място, където тя беше отраснала сред знаменитите рози на знаменитата си баба, която бе отгледала сама своята красивата и умна внучка. Къщата им също беше знаменита. Снощи Лили им каза, че е построена на самия нос на Хабърт Пойнт и е една от най-старите в квартала. От едната страна беше морето, а от другата — устието на реката с многобройните си разливи и езерца. Лиам погледна през двора, за да я сравни със съседните постройки. Отляво имаше подобна дървена къща с небесносини капаци и врати. На прозорците бяха наредени саксии с червено мушкато. Лиам се загледа в тях и забеляза, че някой ги наблюдава. Отстъпи и бързо се прибра вътре. Лили и Роуз закусваха в кухнята. Той се наведе над Лили и прошепна:

— Мисля, че някой от съседната къща ме видя.

— Това е Клара. Тя винаги става рано.

— Тогава по-добре да тръгваме.

— Не разбирам защо трябва да тръгваме — тросна се Роуз и смръщи вежди. — Току-що пристигнахме!

Лили пое дълбоко въздух и погледна крадешком към Лиам. В знак на подкрепа той погали лъскавата й коса.

— Скъпа — започна Лили и погледна дъщеря си право в очите. — Налага се да заминеш с Лиам за няколко дни. Няма да е за дълго, обещавам ти! Ще бъдете наблизо и аз ще знам къде сте във всяка минута.

— Защо и ти не дойдеш с нас?

— Трябва да се погрижа за баба.

— Твоята баба ли?

Тя кимна:

— Да, мила. Ти знаеш, че е болна и има нужда от мен.

— Значи затова дойдохме тук.

Лили продължаваше да се взира в Роуз и да се чуди какво да й каже и какво да премълчи, Лиам поглеждаше нервно ту към тях, ту към съседната къща. Времето течеше.

— Да, мила, затова. Но преди години… напуснах това място по много важни причини. И сега трябва да се погрижа за някои неща от миналото си, преди всички да се приберем тук.

— Но, мамо!? — извика Роуз. Гласът й секна, майка й видя паниката в очите.

— Роуз! Роуз, слушай ме, всичко ще продължи само няколко дни…

— Искам да дойдеш с нас!

— Ще дойда миличка, много скоро ще дойда при вас. Ще ви намеря веднага щом оправя всичко тук, обещавам. А и дотогава ще бъдеш с Лиам. Ти обичаш да бъдеш с него.

Роуз се колебаеше. Споменаването на Лиам я накара да потърси погледа му. Той й се усмихна мило и стисна ръката й. Момичето вдигна ръце и скочи в прегръдката му, Лили и Лиам се спогледаха:

— Грижи се за нея — каза тихо тя.

— Като за мое собствено дете — увери я той и се наклони към нея. Лили прегърна Роуз, а той прегърна и двете.

Отново натовариха багажа в камиона. Лиам й даде адреса и телефона на Джон Стенли и начерта пътя до дома му в Нарагансит.

— Чао, захарче! — каза Лили с изтънял от вълнение глас и влажни очи.

— Чао, мами!

— Ще ти се обадя, щом пристигнем — обеща Лиам.

Лили им махна с ръка. С Роуз на ръце, той тръгна през буйната тъмнозелена трева към каменната стълба на входа. Хвърли крадешком поглед към съседната къща и видя как пердето отново се спуска.

— Какво е това? — попита Роуз, когато минаха покрай каменния кладенец.

— Старинен кладенец — отвърна Лиам и отвори вратата на камиона. Сложи я на седалката и заобиколи към шофьорското място.

— Ама наш ли е? — изненада се момичето.

— Да — засмя се той и запали мотора. В същия момент вратата на съседната къща се отвори и от там се показа възрастна жена. Тя затвори след себе си вратата и забърза надолу по стълбата към външната порта.

— Искам… — заговори Роуз, — искам…

Лиам се изпоти. Ситуацията беше критична. Всеки момент съседката щеше да се появи на портата и да ги види. Да види Роуз. Нямаше друг начин да излезе от сляпата уличка, на която беше паркирал, освен да мине покрай нея. Безпомощно се втренчи в Лили. Тя стоеше сред розите, здравеца и лилиума, скръстила ръце пред гърдите си, и не можеше да помръдне.

— Коя е тази жена? — попита Роуз и се подаде от прозореца, за да разгледа по-добре съседката, която вече беше на пътя. За щастие жената не погледна към тях. Поспря се за миг и се втренчи в Лили. После изпищя и се спусна към техния двор.

— Това е Клара — отвърна Лиам и въздъхна с облекчение. — Някой ден ще се запознаеш с нея.

— Надявам се — каза глухо детето. — Изглежда щастлива, че вижда мама.

— Така е — съгласи се той. Погледна още веднъж към Лили, която вече стискаше Клара в прегръдките си и пищеше по-силно и от нея, натисна газта и потегли към Лонг Айланд.

Втора глава

— Не мога да повярвам на очите си! Сигурно ми се привижда!

Клара се откъсна от прегръдките на Лили и я огледа, за да се увери, че пред нея не стои призрак.

— Аз съм, Клара — извика младата жена. — Прибрах се вкъщи.

— Ох, миличка! — проплака старицата и я притегли към себе си. Лили отново се почувства като малко дете. Клара беше лелята, която тя никога не беше имала. Двете с Мийви бяха наистина като сестри.

— Кажи ми за баба! — нетърпеливо заразпитва тя.

— Не знам откъде да започна… — поколеба се Клара. — Ох, мила, имам толкова въпроси! Какво се случи с теб? Къде беше цели девет години? Кога си дойде?

— Един приятел имаше работа насам и ме докара. Ще ти разкажа всичко, но първо трябва да я видя.

— Тя е в Окръжната болница.

— Разбрах. Ще ме откараш ли дотам? Не мога да намеря ключовете за колата й.

— Чантата й е у мен. Взех я, когато я приеха в болницата. Ела, ще те закарам.

Лили въздъхна облекчено. Първото препятствие беше преодоляно. Без да губи повече време, тя се втурна в къщата, грабна чантата си и хлопна вратата. Опипа джоба на панталона си и се увери, че мобилният телефон е там. Сега той беше жизненоважен за нея, единствената й връзка с Лиам и Роуз. Клара вече беше изкарала стария син крайслер на пътя. Тя се настани до нея и двете потеглиха към града.

Колата напредваше бавно по тесните улички на Хабърд Пойнт и тя се загледа в познатите сгради. Всичко си беше постарому и в същото време, някак променено. Навсякъде се виждаха нови строежи. Повечето къщи все още пазеха провинциалния си чар, ала тук-там между тях се мъдреха безформени творения на съвременната архитектурна мисъл. Когато минаха покрай двора на Лангтри, тя извика:

— Какво става тук?!

— Ох, скъпа! Всеки ден изникват такива чудовища. Хората от Лонг Айланд купуват къщи по крайбрежието и постепенно превръщат Хабърд Пойнт в модерен курорт. Нали знаеш, матирано стъкло, алуминий… такива неща. Как успяват да преобразят хубавите ни къщи в такива погребални домове като този тук, и аз не знам.

— Мога да си представя как ги кълне баба.

— Нарича ги „новобогаташки паметници на глупостта“ — засмя се Клара. — Да знаеш колко ми липсва тя! Никой не може да ме разсмива като нея.

„Не може“! Лили се хвана за думите като удавник за сламка. Щом Клара говори за Мийви в сегашно време, може би нещата не бяха безнадеждни.

— Какво казват лекарите?

— Объркани са. Говорят за някакъв „неврологичен синдром“. Това би разсмяло Мийви. Знаеш колко ги обича тия измислени, „високо научни“ термини.

— Но каква е причината за този неврологичен синдром?

— Още не се знае. Резултатите от изследванията не са готови.

— Клара, защо сте я завели в Окръжната болница? Трябваше да се потърсят специалисти…

— Беше въпрос на живот и смърт, мила. Трябваше й спешна помощ. И какво толкова имаш против тази болница. Ти си родена там, баща ти — също. Дядо ти почина там.

— Но сега става дума за тестове и изследвания. Има специализирани клиники със съвременна апаратура…

— Баба ти е в добри ръце, момиче! Разбери ме, не знаех какво да правя. — Клара замлъкна за миг и понижи глас: — Тя страдаше много, Мара. През цялото време мислеше за теб. Твоето изчезване я съсипа.

Лили усети, че трепери, и стисна зъби, за да не се издаде. За пръв път осъзна ясно последиците от постъпката си. През всичките тези години страдаше за дома и за баба си, но какво костваше тази раздяла на Мийви?

— Напоследък като че ли усещаше — замисли се Клара. Зави по крайбрежната улица и отново насочи вниманието си към Лили. Погледна я подозрително и поясни: — Сякаш знаеше, че ще се прибереш.

В отговор тя промърмори нещо.

— Мара? Баба ти знаеше ли нещо? — настоя старицата.

— Вече не съм Мара — измърмори тя. — Сега съм Лили. Лили Малоун.

— Лили? Ох, чакай, че се обърках! — смая се Клара. — Ще ми трябва време да свикна. А сега ще ми кажеш ли къде беше през всичките тези години?

— Бягах, Клара. От Едуард.

— Мислехме, че те е убил.

— Знам.

— Отвратително е да караш баба ти да преживява всичко това.

За пръв път Лили долови укор в гласа на старата жена.

— Има много неща, които не знаеш — каза меко тя. Зачуди се как ли ще се почувства Клара, като разбере, че Мийви е била в течение на събитията и не е споделила нищо с нея — с най-добрата си приятелка.

— Ами да беше ми казала — наежи се Клара. — А и на баба си. Тя трябваше да знае. Мъката разклати здравето й, Мар… Лили, де. Но откакто Едуард се появи, тя съвсем се промени.

— Едуард е идвал?

Старата жена кимна:

— Беше в началото на лятото. Един ден съвсем неочаквано спря колата пред вас. Донесе й чанта с твои работи.

— Това е било само претекст. Намерил е повод да я разстрои.

— Е, успя — намръщи се Клара. — Тя така се развълнува… Сама разбираш, тя мислеше, че той те е убил… — подметна старицата и отново хвърли изучаващ поглед към нея.

Лили се обърна към прозореца и се загледа в океана. Искаше й се да извика: „Не, не е мислела така! Тя знаеше!“

— Не те обвинявам — бързо добави Клара. Мисълта, че е наранила Мара, я накара да се изпоти. — Моля те, не го приемай така! Тя страдаше и преди появяването на Едуард, нямаш представа колко много страдаше. Не минаваше ден, без да спомене името ти, да съжали, че те няма, за да се порадваш на прекрасните й рози, на лятото. Все пресмяташе на колко години щеше да е сега детето ти.

Младата жена не отговори.

— Какво стана с него с него, Лили?

— Загубих го. Беше момче… Моля те, не ме питай, Клара!

— Извинявай, скъпа! Повече няма да спомена за това.

Лили кимна и замълча. Не можеше да й каже истината, а сърце не й даваше да я лъже още. Погледна крадешком към нея и още веднъж се учуди колко са я променили годините. Спомни си кестенявата й коса, само тук-там осеяна със сребърни нишки. Сега тя беше снежнобяла. Лицето й беше покрито със ситни бръчици. Ръцете, които държаха кормилото, бяха ръце на стара жена. Това я накара да се замисли колко много време е отсъствала от живота на Клара и Мийви и стомахът й се сви. Какво ли щеше да намери в болницата?

Клара подмина магистралата и пое по обиколния път. Лили поглъщаше познатата гледка с широко отворени очи. Минаха покрай складовете, после през квартал с нови къщи. Следваше малката горичка, след която пейзажът се промени. Навлизаха в градската част и къщите ставаха все по-големи и по-безлични. Внезапно си спомни малката си къщичка в Канада и й домъчня.

Най-после наближиха болницата. Влязоха откъм Сийсайд Авеню и спряха на големия паркинг зад сградата. Беше още рано за посещения и те намериха без проблем място за паркиране.

— В интензивното ли е? — нетърпеливо попита Лили.

— Не, горе е — отвърна Клара. — Ще дойда с теб.

Лили не каза нищо. Чувстваше изгаряща нужда да види баба си насаме, но не можеше да каже това на Клара. Не искаше да я обиди. Влязоха в сградата, качиха се на асансьора и спряха на петия етаж. Тръгнаха по дългия стерилен коридор. С всяка крачка сърцето на Лили биеше все по-силно. Усещаше го чак в гърлото си.

— Тука е — каза Клара и спря.

Баба й беше в самостоятелна стая. Утринното слънце тъкмо се надигаше от речните води на Темс и светлината от първите му лъчи струеше през високите прозорци. Лили примигна няколко пъти, за да свикне с ярката светлина. Дочу характерния бипкащ звук на монитора и тръгна към него. Леглото и апаратурата бяха отделени от останалата част на стаята с жълти завеси. Тя надникна през цепката и зърна белия чаршаф. Под него се очертаваха формите на Мийви.

— Бабо! — изстена Лили, вдигна завесите и пристъпи към леглото.

— Мийви — приближи се и Клара. — Виж, Мара е тук! Дошла е да те види. Чуваш ли ме, скъпа? Тя се върна… — Сълзите я задавиха и тя отстъпи назад.

Лили не откъсваше поглед от леглото. Баба й лежеше по гръб, напълно неподвижна. По възглавницата бяха разпилени бели като на Клара кичури коса. Очите й бяха полуотворени и тя видя, че синият цвят в тях е все така наситен и ярък. Наведе се към леглото, взе ръката й в своята и долепи устни до челото й. Блъсна я специфичният мирис на болест. Именно този мирис я накара да си даде сметка за състоянието на Мийви. Очите й се напълниха с горещи сълзи. Баба й никога не миришеше така. Около нея винаги се носеше ухание на рози, море, лимонада, портокалови и джинджифилови сладки.

— Бабо — изплака тя, без да отделя устни от челото на Мийви. — Върнах се, бабо! Трябва да поговоря с теб! Моля те, събуди се! Моля те!

— Мислех си, че гласът ти ще я накара да дойде в съзнание — прошепна Клара. — Ох, мила, тя трябва да знае, че си жива. Не бива да си отиде, без да разбере, че си се върнала.

Лили погали безжизнената ръка на Мийви. Коленичи до леглото, доближи лицето си до нейното и се вгледа в познатите черти. Отново се почувства дете и спомените изникнаха в съзнанието й. След смъртта на родителите си тя се страхуваше да заспи. Ужасяваше се от мисълта, че ако затвори очи, на сутринта отново ще открие, че мама и татко ги няма. Струваше й се, че всяко събуждане е ново болезнено осъзнаване на липсата им.

Последните девет години този кошмар се завърна. Всяка сутрин се събуждаше с ужасната мисъл, че ще преживее още един ден далеч от най-близкия си човек. Осъзнаваше, че с бягството си лишава Роуз от любовта, която Мийви можеше да й даде, да им даде и на двете, и това я убиваше.

— Аз ли ти причиних това, Мийви? — прошепна тя и погали ръката й. — Или се умори да ни чакаш? Решила си, че никога повече няма да ме видиш?

— Добър ден, докторе — чу зад себе си гласа на Клара.

— Здравейте, госпожо Литълфийлд. Сестрата ми каза, че сте тук с още някого.

— Да, с най-близката й родственица.

— Здравейте. Аз съм доктор Къркланд — представи се той.

— Лили Малоун, внучка съм на госпожа Джеймсън — отвърна Лили и погледна назад.

Лекарят стоеше до вратата. Беше висок млад мъж, с руса, сресана назад коса и очила с тънки рамки. Сестрата, която стоеше зад него, я гледаше стреснато с широко отворена уста. Явно беше чула думите й:

— Вие сте… внучката й? Но това не е името…

Тя не можа да довърши. Беше толкова шокирана, сякаш виждаше призрак пред себе си. Лили се завръщаше от мъртвите, стъпка по стъпка.

— Права сте, скъпа — притече се на помощ Клара и любезно обясни: — Рожденото й име е Мара Джеймсън, но сега тя използва друго име.

— Искам да знам какво е положението на баба — рязко смени темата Лили. — Каква диагноза й поставяте?

— Засега нямаме точен отговор на този въпрос — отговори лекарят.

— Какви изследвания й направихте?

— Скенер, ЕАГ, ЕКГ, кръвна картина…

— Клара ми каза, че сте споменали за „неврологичен синдром“. Да не би да имате предвид удар?

Задаваше машинално въпросите. В себе си тя вече планираше да извика кардиолога на Роуз за консултация. Той беше изтъкнат специалист в тази област. Сигурно щеше да премести Мийви в Бостън. Там имаше отлични специализирани клиники, които щяха да я върнат в съзнание и да я стабилизират.

— Това беше първото, което си помислихме — кимна доктор Къркланд. — Беше в кома, когато я докараха. Но електрокардиограмата не показа никакви отклонения. И почти веднага след това тялото й започна да се гърчи в конвулсии.

Лили с усилие запази спокойствие. Беше й трудно да мисли за баба си като за безпомощно същество.

— После помислихме за евентуално туморно образувание в мозъка. Като неин лекуващ лекар се обърнах към специалист-невролог. Доктор Мийд е вече тук, ще имате възможност да се запознаете с нея.

— Това „евентуално“ означава ли, че може и да не е тумор?

— Така е — поклати глава той. — Не е тумор.

— Тогава какво?

— Направихме кръвна картина. Резултатите…

— Какво резултатите — попита Лили и усети, че стомахът й се свива на топка.

— Ами, странни са. Открихме много високо количество на въглероден окис в кръвта. Такива показатели намираме в кръвта на хора, преживели инцидент с неизправни печки или коли…

— Отравяне с въглероден окис?!

Лили знаеше много добре за какво става дума. Докато живееше в студения Кейп Хоук, тя се научи да проверява нагревателните уреди, газовата инсталация и винаги да открехва леко прозореца, когато колата работи на празен ход. Но сега беше лято!

— Да — потвърди лекарят, — но, госпожо Джеймсън… извинете, Малоун, не сме сто процента сигурни. Просто търсим логично обяснение за високите му нива в кръвта.

— Аз имам логично обяснение! — неочаквано каза тя.

Лекарят я погледна смаяно. И то наистина си беше за чудене — първо се появява от мъртвите, и то под чуждо име, след като във всички документи пише, че Мийви Джеймсън няма живи роднини, а после предлага и теория за случая на баба й. Доктор Къркланд не беше единственият любопитен. Сестрата явно беше разпространила новината сред персонала, защото коридорът постепенно се изпълни със служители, които искаха да я зърнат през стъклената врата. Лили не им обърна никакво внимание. Тя погледна лекаря право в очите и заяви:

— Това е работа на Едуард!

— Какво искате да кажете?

— Съпругът ми — твърдо каза тя. — Опитал се е да я убие.

— Да я убие! — объркано повтори доктор Къркланд и сбърчи чело, опитвайки се да разбере какво точно му казва тази жена.

— Да, искал е да убие баба — повтори тя и очите й плувнаха в сълзи. Колко много й се искаше преди девет години да беше взела Мийви със себе си в Кейп Хоук, да не я оставя тук, в лапите на Едуард.

Трета глава

През лятото дните в Кейп Хоук бяха много дълги. Яркото северно слънце напичаше силно и продължително земята и се скриваше чак към десет. Тогава настъпваше царството на светулките, които се струпваха около високите борове и те заприличваха на коледни елхи. Бухалите и совите излизаха на лов и гората се изпълваше с тайнствените им гласове. Лятната жега се запазваше дори и през нощта и морският бриз успяваше да освежи въздуха чак призори. Затова най-прекрасни по това време на годината бяха утрините. Единственото, което нарушаваше златистия покой на водната повърхност, бяха китовете, които разкъсваха огледалната повърхност, за да поемат въздух.

Ежедневната туристическа разходка из залива Сейнт Лоурънс започваше в осем и половина. Хората бяха нетърпеливи да зърнат опашката на някой кит и вече се трупаха на малкия кей. Лодките на семейство Нийл се пълнеха бързо с хора от всякаква националност. Много от тях бяха дошли вчера и пренощуваха в градския хотел, който беше собственост на същата фамилия. Джуд Нийл отговаряше за безопасността на туристите в океана, жена му Ан управляваше хотела, а братовчед му Лиам, местният океанограф, знаеше всичко за морските бозайници. Неговият разказ за китовете и акулите беше приятно допълнение към местната атракция.

Още от тъмно в хотела цареше хаос. Всички жужаха като пчели в кошер. И гостите, и домакините се готвеха трескаво за предстоящия фестивал на келтската музика. Той траеше един месец и беше най-важното събитие в малкото градче.

Мариса Тейлър вървеше по пътеката към пристанището. До ушите й достигаха звуците на цигулки, свирки, китари, акордеони — музикалните инструменти, които участниците в музикалната надпревара носеха със себе си. Загледа се във ферибота, който стоварваше на брега още автобуси, пълни с новопристигнали участници във фестивала, и забърза надолу.

След минути вече беше на пристанището и отключваше вратата на „Гоблени и ръчна бродерия“ — магазинчето на Лили. Мариса и останалите приятелки от кръжока по бродерия решиха да го държат отворен и да се редуват, докато приятелката им си свърши работата у дома, в Кънектикът. Помещението беше малко, но чисто и кокетно. По стените висяха различни пана, изработени от Лили. Имаше и много кошници, пълни с по-малки по размер бродерии. На някои от тях бяха извезани рози, лилиуми и други цветя, над които пърхаха косове и чучулиги, и всичко напомняше за топлия юг. На други пък бяха избродирани красиви пейзажи от пристанището на Кейп Хоук — синьото море и лодките на Нийл. Лили беше избродирала и Нани — знаменитата снежнобяла белуга, която живееше в местните води. На паната се виждаха и много хора: майки, дъщери, приятелки и сестри. Всеки местен можеше да познае в тях жените от града.

Мариса остави вратата отворена и глъчката от хотела нахлу в малкото помещение. Първата й работа беше да включи компютъра и да отвори пощата си, макар че само преди половин час я провери от къщи. Нямаше нови писма.

Въздъхна дълбоко и вдигна поглед към кея. Деветгодишната й дъщеря Джесика се задаваше по пътя. Беше станала рано, за да издебне отлива и да си потърси морски звезди по брега. Затича се към майка си и размаха ръце. Дънките й бяха навити до коленете, а мокрите маратонки шляпаха по дъските. Тя влетя в магазина и задъхано попита:

— Има ли отговор?

— Браво на теб! С калните маратонки, право в магазина! — ядоса се майка й. — Не си у дома, момиче!

— Извинявай — припряно каза Джесика и изхлузи маратонките от краката си. — Имаме ли писмо?

— Не още — отвърна Мариса и видя как лицето на дъщеря й посърна.

— Колко тъжно лято — с угаснал глас каза момичето. — Леля Сам не ни пише, а Роуз замина и ме остави сама.

— Няма да остане вечно там — опита се да я успокои майка й, но и тя се чувстваше зле. Лили и Роуз заминаха, без да уточнят кога ще се върнат. Мариса и Джесика останаха без най-близките си приятелки и се чувстваха самотни.

— Изглежда ми странно да чуя ирландска музика и да знам, че не я свирите вие с леля Сам — смени темата Джесика.

— И на мен също, скъпа.

— Мислиш ли, че ще си дойде до края на фестивала?

— Не знам — отвърна Мариса. Не искаше да дава напразни надежди на дъщеря си.

— Сигурна съм, че щяхте да спечелите някаква награда. Щом сте си извоювали място в училището за медицински сестри с изпълненията си…

— Добре се справяхме — усмихна се майка й.

И те наистина бяха добри. Спомни си какво писаха в „Балтимор Сън“ за последния им концерт:

„Падналите ангели“ свириха божествено, едновременно предизвикателно и нежно. Успяха да придадат ново звучене на традиционната ирландска музика. Ако искате да сте част от това невероятно преживяване, елате в малкия бар на Моли и чуйте виртуозните изпълнения на двете сестри.

— Ти сигурна ли си, че си написала имейл адреса си?

— Сигурна съм.

— Ами… — замисли се Джесика, — може пък още да не е отваряла пощата си. Тя сега е много далеч от тук, някъде из Южна Америка, нали?

— В Перу — уточни Мариса.

— Да, сигурно затова още не е отговорила. — Момичето се мъчеше да убеди само себе си в тази теорията. — Много е заета. Тя е съвестна медицинска сестра, каквато беше и ти едно време. Може би там има много болни хора, за които трябва да се грижи и няма никакво време за себе си. Когато се прибере в Балтимор, веднага ще ни пише. Просто е много далече от нас, това е!

— Сигурно е така, скъпа — опита се да се усмихне майка й, но думите на Джесика я накараха да се замисли. Наистина, двете сестри бяха отдалечени на хиляди километри една от друга и тя не можеше да направи нищо, за да приближи Сам към себе си. Всичките й опити да се свърже с нея завършиха с неуспех. Пукнатината, която се появи в отношенията им преди две години, ставаше все по-голяма. Но Мариса продължаваше да се надява, че сестра й няма да устои на предизвикателството отново да свири на сцена, ще дойде на фестивала и двете най-накрая ще си поприказват.

— Ами ако се е изгубила?

— Изгубила!?

— Да, ако се е изгубила в онази страна, Перу? — Джеси се втренчи напрегнато в майка си. — Ако се е случило нещо лошо с нея?

— От къде ти идват такива глупости в главата, Джес! Сам не пътува за пръв път. Сигурна съм, че е добре.

— Представи си, че не е! Защо не помолиш онзи детектив да я потърси?

— М-мм! — смънка Мариса.

— Оня, дето дойде да търси Лили тук. Патрик. Той беше симпатичен.

— Беше, но сега е много далеч от тук.

— Да си чувала за едни неща, дето се наричат самолети?

— Знам, знам — каза майка й и я прегърна. Може би наистина Патрик би могъл да й помогне. Ако му се обади… Сините му очи се появиха пред нея и я погледнаха нежно, както я гледаха през цялото време, докато беше тук, в Кейп Хоук. Може би си струваше да му се обади. Само за да го попита как постъпва един детектив, когато иска да издири някого, дето не отговаря на писмата ти. Някой, който цял живот е бил най-близкият ти човек, едновременно сестра, партньор и приятел — и изведнъж изчезва.

Коленичила на земята, Ан садеше маргарити във вътрешния двор на хотела. Отъпка пръстта около коренчетата и погледна надолу към магазина на Лили. Момичетата спазваха графика и магазинът беше отворен всеки ден. Откакто Лили го отвори, той се превърна в център, където жените от града се събираха, бъбреха си, разменяха си рецепти и плетки. Нямаше да го изоставят и сега, Ан беше сигурна в това. Днес беше ред на Мариса и тя проточи шия, за да види приятелката си. Тя стоеше с Джеси пред вратата и се взираше в морето. Заприлича й на онези жени от миналото, които са стояли с часове на брега и са чакали мъжете им да се завърнат от риболов. Оставали там с дни и не откъсвали поглед от хоризонта с надежда да зърнат първи китоловните лодки.

— Какво правиш тук? Да не се криеш? — Чу зад себе си гласа на съпруга си Джуд. Идваше към нея с по една чаша горещо кафе във всяка ръка. В колана си беше запасал чук. — Целият град ври и кипи, а ти си се скрила тук.

— Ммм, точно от това имах нужда — едно хубаво кафе и две-три думи с теб преди работа. Благодаря ти, скъпи! — усмихна се тя и пое чашата от ръката му.

— Минутка за нас, преди да се заемем с участниците в конкурса и гостите. Камил вече е там, разправя се с един състав, който е резервирал по-малко стаи, отколкото са им необходими. Други две групи искат да си разменят местата в списъка на изпълнителите, защото тези, на които редът им бил по-напред, оставили акордеониста си в Халифакс…

— Чух за това — ухили се тя. — Сбил се с този, дето свири на мандолина, и сега лежи в болницата със счупен нос. Разправят, че ябълката на раздора била новата солистка, някаква сексбомба от Дъблин. Ето защо се изнизах от хотела. В девет сутринта цветята ми понасят много по-добре от бъркотията на рецепцията.

— Права си, Ани! — каза Джуд. — Добре е да зарежем за малко тази лудница. Ти при цветята, а аз с моите китове. Макар че няма да е за дълго. След малко ще трябва да се заемеш с обяда. — Спря за миг и нададе ухо към пристанището. — Чуваш ли музиката?

— М-мм — измърмори Ан и се заслуша в двете гайди, които извисиха гласове, вплетоха ги един в друг и се впуснаха в чудесна интерпретация на „Малкият музикант“.

— Тази песен… — унило започна Джуд.

— Хубава е.

— Свириха я на погребението на Конър.

— Било е толкова отдавна. Ти си бил на девет години.

— Така е.

Ан отпи от кафето и се загледа в спокойните води на океана. Беше й трудно да си представи, че само на няколко метра от тук, пред очите на толкова много хора беше станала онази кървава трагедия, която преобърна живота на семейство Нийл — две деца бяха брутално нападнати от акула посред бял ден. Хищното чудовище отне живота на Конър и ръката на Лиам, но отне нещо и на братовчед им, нейния съпруг. По това време тя и Джуд учеха в един клас, а Лиам беше с една година по-малък от тях. На другия ден след погребението Джуд влезе в клас и тя едва го позна. Пред нея стоеше друг човек, очите му бяха пусти, а раменете му приведени, сякаш предпазваше гърдите си от внезапно нападение.

— Хайде, Ани! — каза той и допи кафето си. — Махни калта от ръцете си и ела да ми помогнеш.

— Какво ще правиш?

— Подиума. Камил се тревожи, че бил нестабилен, и ме помоли да го постегна.

Те оставиха празните чаши на дървения подиум, който служеше за сцена по време на фестивала. До него се издигаше стъпаловидна платформа на четири нива, предназначена за официалните гости. Всяка година по време на музикалния конкурс я вадеха от хранилището и всяка година леля Камил надаваше вой, че паянтовата конструкция ще се срути и важните клечки на Кейп Хоук ще се изтърколят надолу по хълма.

Джуд разклати силно дървената трибуна и опита здравината й. Въпреки че изглеждаше стабилна, реши да подсили някои връзки и извади пирони от джоба на панталона си. Шумът от чука заглуши мелодията на „Малкият музикант“, която все още продължаваше да долита от пристанището. Ан се досети каква е причината за усърдието на съпруга й, въздъхна примирено и се огледа за разхлабени дъски. Качи се на платформата и забеляза един стърчащ пирон на скамейката на четвъртия ред. Даде знак на Джуд и той й подаде чука. С няколко удара тя закова пирона и огледа другите скамейки. Свежият вятър помилва лицето й. Тя притвори очи. Въздухът бе изпълнен с музика и с едно особено трептене, което възбуди сетивата й. Някак инстинктивно, по женски, усети, че тази година фестивалът ще бъде по-различен, ще се случи нещо, което ще промени града.

— Според теб какво прави Лиам сега? — попита Джуд.

— Помага на Лили и Роуз да оправят нещата в Хабърд Пойнт. Надявам се, че скоро ще се върнат при нас.

— Мислила ли си някога, че ще се намери жена и за него?

— Преди Лили да дойде в Кейп Хоук, никога — отвърна тя. — Но сега нещата се промениха.

— Още не е сигурно. Лили все още може да се разколебае, да се запита как ще живее с този еднорък маниак на тема акули.

Ан погледна към красивия морски бряг. Начупените скали и високите борове опасваха сините води на океана като огърлица. „Животът ни нанася много рани и пак животът ги лекува, дори и най-дълбоките“ — помисли си тя. Беше влюбена в Джуд още като ученичка и все още го обичаше. Искаше й се да му каже, че щастието и любовта не са привилегия само на двуръките, но си замълча. Забеляза още един стърчащ пирон и размаха чука.

— Най-накрая тази ужасна песен спря! — изпъшка съпругът й.

— Не е ужасна!

— Ти си в организационния комитет на фестивала. Защо не предложиш догодина да изключат „Малкият музикант“ от репертоара си?

— Ще помисля — усмихна се Ан, но знаеше, че никога няма да го направи. Напротив, надяваше се всички състави да я включат в репертоара си — и тази година, и другата, и всяка следваща. Когато я слушаше, усещаше, че Конър е някъде наблизо. Подозираше, че и Джуд усеща същото, но споменът го плашеше. За Ан това беше една от причините, поради които обичаше ирландската музика, особено цигулките. Те умееха да съживяват духовете, които витаеха във въздуха. В техните струни се криеше вълшебство, което връщаше душите на мъртвите при близките им. Но имаше и още нещо. Музиката им не само съживяваше спомените, а и надеждите на хората за щастие.

Фериботът навлезе в пристанището и тя погледна към магазина на Лили. Мариса беше на своя пост, пред вратата. Ан знаеше, че тя очаква сестра й да дойде за фестивала. Дори я накара да запази специално място за „Падналите ангели“ в конкурсната програма. Въпреки че мълчанието на Сам беше странно и обезпокоително, все още имаше надежда да пристигне навреме. „Все още има надежда“ — повтори си тя и се замисли за Лили и Лиам, които бяха далеч на юг, но бяха заедно. И за Патрик, симпатичното ченге, което май се увлече по Мариса, и кой знае, може би пак щеше да намине към Кейп Хоук. За всички тях имаше надежда.

Вятърът се засили и характерният писък на ирландската гайда огласи хълма. Ан настръхна. За нея Кейп Хоук си оставаше най-красивото място на света. Всеки, който някога е живял в него, неизменно се връщаше, привлечен от природата, от музиката и от хората. Всеки, дори и този, който беше на хиляди километри от тук.

Лили седеше край леглото на баба си и се взираше в бялата стена зад нея. Имаше чувството, че се бори с призраци. Наистина ли Едуард е искал да убие Мийви? И щяха ли да се намерят доказателства за това? Доктор Къркланд я гледаше учудено и това й напомни за онзи ден, в който с Едуард отидоха на излет в Баркшир. Когато разбра какво искаше да направи с нея, тя изпадна в истерия. Викаше, крещеше и молеше за помощ, но хората, които минаваха покрай тях, я гледаха по същия начин, по който лекарят я наблюдаваше.

Тя прогони неприятния спомен и отново насочи вниманието си към Мийви. Баба й лежеше толкова тихо, че трябваше да се наведе съвсем близо до нея, за да се увери, че диша. Чу, че Клара и лекарят си шепнат нещо в дъното на стаята. После тръгнаха към коридора и гласовете им заглъхнаха. Досещаше се какво обсъждат. Сигурно цялата болница говореше за това.

Изведнъж стаята стана необикновено тиха. Най-после бяха сами, тя и Мийви. Колко дълго беше мечтала за този миг! Цяла вечност. Взе ръката на баба си и отново се превърна в малко момиченце. В главата й се заредиха картини от детството: тя държи ръката на баба си и отива към спирката на училищния автобус… на уроци по плуване… до пощата… до магазина на Фоли за бонбони…

— Виж ти! Блудната внучка се завърна — чу тя дълбок, дрезгав глас зад себе си.

Сепна се и погледна през рамо. Беше Патрик Мърфи. Той затвори вратата, приближи се и спря поглед върху неподвижната Мийви. Сноп слънчеви лъчи премина през червената му къдрава коса и тя пламна като факла около лицето му. Сините му очи бяха тъжни и загрижени.

— Сигурно си чула какво се говори из коридорите — изрече той вместо поздрав.

— Казаха ли ти, че това е дело на Едуард? — попита тя.

— Ще стигнем и до това — прониза я с поглед той. — Ченгетата ще дойдат всеки момент. Твоите обвинения разбуниха духовете в управлението.

— Не искам други ченгета! Искам ти да разследваш случая.

— Само че вече не съм на служба, както знаеш. Край, финито! Ти си виновна за това, Мара! Докато те издирвах… по-скоро, докато издирвах тялото ти близо десет години, загубих работата си. Как ме заблуди! Бях убеден, че Едуард те е убил. Открихме негасена вар в колата му и това ме наведе на мисълта… Знаеш ли, че негасената вар разлага органичните вещества? Цял труп може да изчезне, ако го потопиш в такъв разтвор. Бях готов да се обзаложа, че е натикал кокалите ти в някоя варница. Виждал съм го и друг път.

Лили се опита да запази спокойствие:

— Патрик, сигурна съм, че той се е опитал да отрови баба! Клара каза, че няколко дни преди това е идвал в „Морска градина“. Чу ли за това?

— Знам всичко. Между другото, заведоха Клара в кардиологията да я прегледат. Твоето появяване така я разлюля, че като нищо ще получи инфаркт.

— Не се шегувай с тия работи — намръщи се тя и се замисли за Роуз и операциите, които се наложи да изтърпи.

— Говорят, че си се завърнала от мъртвите. Почакай, не се смей! Тепърва ще чуваш най-различни небивалици за себе си. И не само Клара и сестрите, лекарите също започнаха игра на „Отгатни“. Предположенията им са изумителни — не ти трябва филм на ужасите. Слушай: била си отвлечена преди девет години — тук мненията се делят — едни смятат, че мъжът ти те е отвлякъл, други говорят за сатанистите. Има и не толкова романтични теории, например, че ти сама си организирала изчезването си.

Лили отмина без коментар думите му, но усети, че ръцете й се разтрепериха:

— Не ме интересува какво говорят. Това не променя факта, че Едуард е виновен за състоянието на баба. Разбираш ли ме, Патрик? Той я е отровил!

— Лекарите ми казаха, че ти мислиш така — кимна той.

— Тогава се заеми с това! Стига си ровил в миналото.

— Ти май наистина не съзнаваш каква сензация си. Изчезването ти предизвика паника в града, какво говоря, в цял Лонг Айланд. Ще се наложи да дадеш някакво обяснение!

— Не! — тръсна глава тя. — Не ме интересува какво мислят хората! Това си е моят живот и ще правя с него, каквото си искам!

— Мара — започна Патрик, но забеляза намръщената й физиономия и се поправи. — Лили, извинявай! Девет години мислих за теб като за Мара Джеймсън, оттеглих се от служба само за да не ме изгонят като некадърно ченге, което не е в състояние цяло десетилетие да открие една жена. Съпругата ми ме обвини, че съм обсебен от теб, и ме напусна. Е, мисля, че ми дължиш поне малко уважение за всичко, което преживях заради теб.

— Но ти ме откри, Патрик! И затова съм тук сега.

— Да, след девет години. И ако не беше баба ти, която ми намекна къде да те търся, едва ли щях да успея.

Очите му се спряха на Мийви и погледът му омекна:

— Божичко, Мийви! Защо не се събудиш да взема ти се накарам хубавичко? Да криеш всичко от мен цели десет години!

— Налагаше се. Заради мен.

Патрик поклати тъжно глава:

— Мисълта, че не може да види Роуз… сигурно я е убивала.

Лили едва не подскочи, като чу името на дъщеря си.

— Слушай, Патрик — прошепна, — Едуард не знае за Роуз. И не трябва да узнава!

— Докато беше в Канада, беше лесно. Но сега си тук, в Хабърд Пойнт. Няма как да не привлече вниманието на хората.

— Тя е на сигурно място… Помогни ни да запазим тайната, моля те!

— На вас? Кои сте вие?

— Лиам е с мен. Той я скри.

— Полицията ще те скъса от въпроси. А и мен, понеже аз те намерих.

— Знам това — отвърна Лили. — И мисля да им кажа истината за всичко, освен за Роуз. Не мога да допусна Едуард да разбере за нея.

— Не разбирам защо, по дяволите, подлагаш себе си и баба си на всичко това? — попита Патрик. Сините му очи проблеснаха и щом я погледна, Лили доби чувството, че две блестящи остриета пронизват мозъка й. — Трябва да науча цялата история! Биеше ли те, Лили? Измъчваше ли те? Заплашваше да те убие ли?

Тя мълчеше. Можеше ли той да разбере? И можеше ли да обясни с думи всичко, което преживя?

— Не и по начина, по който го разбират повечето от хората — отвърна.

— Опитал се е да те убие, значи — промърмори Патрик. — И какво направи ти? Извика ли полицията?

— Не.

— Защо?

— Нямаше да ми повярват. Нямах никакви доказателства. Моята дума срещу неговата. О, Едуард може да бъде толкова очарователен, толкова убедителен. Нямах никакви шансове. А и едно разследване можеше да ме забави. Бях бременна в петия месец и нямах никакво намерение да му позволя дори да види дъщеря ми…

— Все пак трябваше да повикаш полиция.

— Казах на единствения човек, който щеше да ми повярва. На баба.

— И какво направи тя?

— Знаеш много добре какво направи!

— Значи, каза на Мийви и…

— И започнах да планирам бягството си. Двете с Мийви го организирахме.

— Господи! — изстена той и погледна към неподвижната жена пред него. Спомни си увъртанията на Мийви, когато търсеше някаква информация от нея, безкрайните й лъжи, които доведоха разследването до задънена улица, и очите му потъмняха.

— Защо не я взе със себе си? — попита.

— Трябваше да остане, за да заблуди Едуард.

— И полицията!

— Ако се наложеше! — твърдо изрече тя.

— А сега въвличаш и мен в нова конспирация! — изсумтя той и погледна към коридора. Оттам вече се чуваше шум на радиостанции и приближаващи гласове. Нечии тежки стъпки отекнаха в болничната тишина. Полицията беше тук.

По гърба на Лили преминаха ледени тръпки. Обзе я паника:

— Патрик, трябва да предпазим Роуз! — помоли го тя.

— Вкарваш ме в беля, момиче!

— Не си чул цялата история, иначе би ме разбрал! Моля те, не ни изоставяй сега! Тя току-що си върна живота. Нямаш представа какво преживя, колко й костваха тези операции…

— Знам — отвърна той. На вратата се почука и той понечи да отвори, но Лили го сграбчи за ръкава.

— Моля те! — прошепна отчаяно.

— Кажи ми къде е тя? Трябва да съм сигурен, че е добре.

— Роуз е с Лиам, само това мога да ти кажа. Но ти гарантирам, че е добре. Той ще се грижи за нея, докато ме няма. Нали помниш Лиам Нийл от Кейп Хоук? С Мариса ме намерихте в неговата къща. Не може да не си забелязал колко много означава Роуз за него. Патрик, моля те!

Тя се взря отчаяно в него. Очите му издаваха борбата, която се водеше в душата му. В този миг вратата се отвори и на прага застанаха двама детективи, мъж и жена.

— Хей, Мърфи — викна жената. — Какво правиш тук?

— Наминах да видя как я кара моята приятелка Мийви. Влизайте! — покани ги той. — Позволете да ви представя дамата!

Лили инстинктивно отстъпи към леглото на Мийви и потърси ръката й за подкрепа. Щом я докосна, усети прилив на сили. Двете бяха преживели толкова много. Щяха да преминат и през това. Щяха да опазят Роуз.

— Детектив Кристин Дан и детектив Ланс Шеридан. А това е Лили Малоун — представи ги Патрик един на друг.

— Казаха ни, че ще говорим с Мара Джеймсън.

— Обаче са сбъркали — отвърна той. После се обърна към Лили и в гласа му се долови съчувствие: — Сигурно ти дойде до гуша от тази Мара, а?

— Така е — измърмори тя.

— Тогава аз ще обясня — отривисто каза той и се обърна към полицаите. Впусна се в дълги обяснения, разказа им всичко, което знаеше по случая, но нито веднъж не спомена Роуз. Лили го погледна с благодарност, но бързо отмести очи, за да не се издаде. Полицаите слушаха обясненията му с недоверие, но и с любопитство, особено жената, миловидна блондинка с големи зелени очи. Лили нетърпеливо прекъсна Патрик и отсече:

— Казах на лекаря, че някой се е опитал да убие баба.

— Затова сме тук — кимна детектив Дан.

— Да, бе! — озъби се Патрик и погледите им се насочиха към него. — Защо не си го кажем направо, дошли сте да разрешите моя случай. Понеже от този момент той отново е на дневен ред, нали? Е, вие открихте Мара Джеймсън! Поздравления!

Ланс Шеридан кимна и се ухили. Но Кристин Дан не изпускаше Лили от поглед. Беше решена да разнищи цялата история докрай.

— Къде бяхте през цялото време, госпожо Джеймсън — попита тя и се приготви да слуша.

Четвърта глава

Патрик Мърфи се облегна на бялата стена и се заслуша в разговора между тримата. Следователите притискаха Лили с въпроси, но тя се измъкваше ловко и стриктно се придържаше към своята версия, същата, която беше пробутала и на него.

Преди девет години забременяла от Едуард Хънтър и избягала от него. Бягала от насилието, което съпругът й упражнявал постоянно над нея. Не могла да се примири с мисълта, че детето й ще расте в такава атмосфера. Не, не била инсценирала изчезването си, просто изчезнала. Дали някой й е помогнал? Не, никой. Къде е била досега? Не е готова да отговори на този въпрос. Къде е бебето?

Той се родил мъртъв.

— Той!? — изпусна се Патрик.

— Да — потвърди спокойно Лили.

Той се втренчи в нея и тя отвърна на погледа му, без да трепне. Единствено вената, която пулсираше бясно на врата й, подсказваше какво й коства това спокойствие. Никой не видя, че е пребледняла, защото кожата й си беше бледа по рождение. Тенът й контрастираше с черната лъскава коса, която ограждаше лицето й и стигаше до раменете. Тя продължи да се взира в очите му, но погледът й сякаш премина през него и продължи някъде назад в миналото, истината за което знаеше само тя. Сините й като метличина очи бяха изпълнени с болка. Изглеждаше толкова слаба и крехка, докато излагаше пред детективите подозренията си, че баба й е отровена от Едуард, че Патрик хлъцна от изумление. Слаба ли? Тази жена беше силна за трима. И хитра. С възхищение се загледа във великолепната игра на ръцете и тялото й, заслуша се в треперещия й глас. Ако даваха награда „Оскар“ за най-убедителен свидетел, Лили със сигурност щеше да го спечели. Той си спомни колко умело беше прикрила следите при бягството си преди девет години и колко време му отне да я открие в Канада. Би трябвало да я ненавижда, но всъщност й се възхищаваше. А и срещата му с нейната приятелка Мариса придаде нов, неочакван смисъл на дългогодишните му усилия да разреши случая. Животът можеше да бъде прекрасен дори и за едно застаряващо, безработно ченге.

Той забеляза, че Лили търси погледа му. Сигурно търсеше подкрепа, но той реши да не се меси в разпита. Намери нещо интересно навън и се загледа през прозореца. Следователите отново се нахвърлиха върху нея. За пореден път я попитаха за детето, но тя умело отклони въпроса. С треперещ глас сподели, че темата все още е болезнена за нея, и Патрик видя, че наистина изглежда разстроена. Сигурно мислеше за Роуз, извикваше в съзнанието си всяка една от нейните мъчителни сърдечни операции или страдаше, че дъщеря й е някъде наблизо, но тя не може да я види и да я прегърне.

— А сега ви моля да ме извините — каза Лили. — Бих искала да остана насаме с баба.

Дан и Шеридан й благодариха и обещаха да наминат по-късно към дома й, за да поогледат. После напуснаха стаята. Патрик се повъртя още малко. Помисли, че Лили може би иска да сподели нещо с него, но тя му обърна гръб и се наведе над Мийви, сякаш той беше едно от досадните ченгета, които й пречеха да се погрижи за баба си. Протегна ръка и погали челото на възрастната жена — искаше да му покаже, че няма повече работа тук.

Патрик излезе от стаята и се озова лице в лице с бившите си колеги. Долу персоналът се тълпеше пред сестринската стая, жаден за новини. Все още не бяха отминали вълненията от появяването на смятаната за мъртва Мара Джеймсън и ето ти и полиция. Изникнаха нови слухове, нови предположения. И нови оценки на ситуацията.

— Я кажи, Пат, какво става? — запита го Крие Дан.

— За какво говориш? — примигна невинно той, но двете ченгета го притиснаха до стената и му дадоха да разбере, че няма да го изпуснат така лесно.

— Очевидно е, че има нещо между вас.

— Между кои „нас“?

— Между теб и Мара… Лили… наречи я както щеш. Разменяхте си погледи, сякаш се познавате от години.

— Така е, Дан! Наистина я познавам от години — отвърна Патрик. — Познавам я по-добре отколкото се познава тя самата. Знам кога е рожденият й ден, коя е кръвната й група, знам кой е любимият й десерт — пай с боровинки, ако те интересува, и кой е любимият й филм. Знам защо обича толкова много да шие гоблени и, забележи, знам разликата между прав бод и бод кръстоска. Това е от съществена важност, ако те интересува нейният вътрешен свят, начинът й на мислене. Знаеш ли защо шие гоблени?

— Говориш глупости, Пат! — сви устни Крис.

— Ще ти кажа — продължи той, сякаш не беше чул забележката й. — Защото майка й обичала да бродира, разбираш ли? Била е ирландка. Ние, ирландците, обичаме да разказваме истории и ако не можем да ги разкажем с думи, намираме други начини. Лили била ненадмината в бродерията още от малка. Баба й ми каза, че тя изливала мъката си в гоблените. Разказвала своята тъжна история с игла и конец.

— Мийви Джеймсън ли ти каза това?

— Да. Ние с нея често разговаряхме.

— Вярваш ли й за мъртвото момченце, Пат?

Пред очите му се появи усмихнатата Роуз, сгушена в майка си, трапчинките на нежните й бузки, щръкналите плитки и големите зелени очи.

— Хм! Защо да не й вярвам?

Ланс го изгледа подозрително, но в края на краищата сви рамене и каза:

— Е, какво пък! Днес е паметен ден за жълтата преса. Можете ли да си представите какъв празник ще настане, когато разберат, че Мара Джеймсън е излязла от гроба? Само едно нещо може да ги направи по-щастливи — ако до полата й има и едно рошаво хлапе, което да даде повод за безкрайна съдебна война с бащата.

— Говориш за онзи социопат Едуард Хънтър, нали? — язвително попита Дан.

Патрик я изгледа изпитателно. Крис го забеляза и се изчерви леко, но продължи упорито:

— Какво, не е ли ясно? Кой знае какво е преживяла тази жена, щом се е решила да мине в нелегалност заради него.

— Може и да лъже — поклати глава Ланс.

— Аз й вярвам! — решително заяви Крис.

Патрик се усмихна. Не беше лошо момиче тази Кристин Дан.

Роуз Малоун провеси крака от скалите и се загледа в океана. Харесваше това място. Беше толкова близо до водата, че усещаше солените пръски от вълните, които се разбиваха под краката й. Тук водата не беше толкова студена и бистра като в залива на Кейп Хоук, но все пак можеше да види какво става в морето и това й напомняше за дома. Огромен пасаж от малки рибки премина наблизо и образува сребърна лента, която се разтегли по цялото протежение на синьо-зелените крайбрежни води.

— Доктор Нийл, ела да видиш! — извика тя.

— Какво има?

— Раци — посочи тя към една тъмнозелена купчина в подножието на скалите. — И малки сребърни рибки. Защо са толкова много?

— Не съм сигурен — отвърна той. — Може би усещат присъствието на големи риби и се приближават към брега, за да избягат от зъбите им.

Роуз кимна. Тя пренебрегна думите „може би“ и прие безпрекословно теорията му. В Кейп Хоук доктор Нийл беше смятан за човек, който знае за акулите и китовете повече от всеки друг в Канада, че даже и в света. Ако питаха нея, той знаеше всичко. Тя се обърна и го погледна с любов. Лицето му беше загоряло от южното слънце и сините му очи, загледани към хоризонта, изглеждаха още по-сини.

— Какво гледаш? — попита тя. — Нани ли търсиш?

— Как се досети? — усмихна се той.

— Понеже и аз я търсих.

Според компютъра на Лиам Нани беше тръгнала от залива Сейнт Лоурънс насам, към Ню Ингланд по същото време, когато майка й реши да се върне в Хабърд Пойнт, за да види баба си. За Роуз това съвпадение беше знаменателно. Белият кит, най-голямото вълшебство в живота й, ги последва на хиляди километри от дома. Или по-скоро ги поведе насам, защото той пръв тръгна на път.

— Искаш ли да я потърсим с компютъра? — попита тя и без да дочака отговор, скочи от камъка, изкатери се при него и надникна през рамото му.

Доктор Нийл имаше лаптоп, програмиран да проследява движението на акули, китове и други морски същества, които той и колегите му наблюдаваха. Роуз обичаше да гледа мигащите светлинки на екрана — зелени за китовете, лилави за акулите. В момента обаче не можеше да види нищо, колкото и да се взираше в монитора. Лиам натисна няколко бутона, но май че нямаше желание да й покаже онези мигащи точки. Беше решил да търси Нани по старомодния начин, като се взира безкрайно в хоризонта пред тях.

— Мъчно ми е за мама — неочаквано каза тя.

— И на мен — отвърна бързо той и Роуз разбра защо не му се занимаваше с Нани сега.

— Дали ще дойде скоро?

— Точно в момента трябва да се погрижи за баба си, Роуз. Сигурен съм, че ще ни извика веднага щом се увери, че всичко е наред.

Роуз кимна с разбиране. Беше убедена, че на света няма друг, който може да се грижи по-добре за болен човек от майка й. Тя знаеше, че се е родила с четири дефекта на сърцето. Кожата й била синя като индиго, понеже не можела да поема достатъчно кислород. Лили й беше разказала всичко, за да й обясни защо е много по-дребна от връстниците си и защо връхчетата на пръстите й са деформирани.

Тя погледна крадешком към изкуствената ръка на Лиам. Въпреки че ръкавът на ризата я прикриваше, тя изглеждаше неестествена и безформена. Децата в Кейп Хоук разправяха небивалици за него. Чули от родителите си, че след атаката на акулата, дето убила брат му, а него осакатила, той имал кука вместо ръка. Започнали да му викат Капитан Кука и името останало и до днес.

Роуз мразеше да слуша такива неща за него. Тя го обичаше с цялото си същество. Нейната майка й беше разказала, че доктор Нийл бил първият й приятел в Канада. Сякаш чудо го довело до малката хижа в деня, когато започнали родилните болки. Роуз обичаше да си фантазира за онзи момент. Представяше си малката им къщичка, заобиколена от величествени дървета, и нито едно живо същество наоколо. Доктор Нийл се разхожда замислено из гората и изведнъж чува писъците на майка й. Влиза вътре, спуска се към нея и изважда Роуз на бял свят. После двамата се любуват на новороденото бебе и се усмихват щастливо един на друг.

Тя отново погледна Лиам, който продължаваше да се взира напрегнато в океана.

— Защо гледаш така тревожно? — попита го тя.

— Не гледам тревожно — отвърна той. — Просто се чудя откъде се взе толкова много риба.

— Мислиш ли, че е свързано с Нани?

— Може би — отвърна замислено той. Натисна няколко копчета и отвори нов прозорец на монитора. Появиха се някакви графики. После написа: „Нарагансит, Лонг Айланд“ и картинката се смени още веднъж. Роуз се отегчи и се загледа в чайките, които ловуваха наблизо и ловко се гмуркаха в дълбоките води на залива. Оглушителните им крясъци се смесиха с детски глъч и тя заоглежда брега. Група деца обсъждаха възбудено нещо и сочеха към водата. Каквото и да беше, не се виждаше от тук. Лиам също ги чу, хвана ръката й и двамата забързаха към ниското, нетърпеливи да видят какво привлича вниманието на малчуганите.

Щом слязоха при вълнолома, пред тях изскочиха две момчета. Те тичаха по тесния каменист бряг в преследване на нещо, което беше сред вълните, и подвикваха към останалите да побързат. Всички бяха въоръжени с въдици и рибарски мрежи.

— Какво ловите? — попита ги Лиам.

— Перки, чичо — отвърна през рамо едното.

Роуз се разтревожи:

— Перки ли? Акули ли имат предвид?

— Да, скъпа — отвърна Лиам.

— Вижте! — извика момчето и посочи с въдицата си към дълбокото.

Най-накрая Роуз видя какво преследваха момчетата. Един огромен черен триъгълник цепеше синята повърхност и напредваше зигзагообразно на юг.

— Ще я хванат ли? — попита тя.

— Не знам — отвърна Лиам и я потупа успокояващо. — Не вярвам да успеят.

— Ами Нани? Могат ли да хванат Нани?

— Тя не е тук, Роуз, успокой се. Нали видя, че не можахме да я открием с компютъра.

Доктор Нийл я погледна право в очите, за да й вдъхне увереност, и се усмихна. Обгърна раменете й със здравата си ръка и двамата отново се загледаха в акулата, която продължаваше да кръжи из залива. Роуз се натъжи. Мислите й отново се насочиха към майка й. Само нещо много лошо можеше да я държи далеч от тях. Нещо страшно, като тази акула например. Тя прехапа устни, за да потисне сълзите си, обгърна с двете си ръчички врата на Лиам и се притисна в него.

Пета глава

През деня градчето се оживи и хората плъзнаха из магазините. Мариса посрещаше усмихната клиентите, бъбреше приятелски с тях и им помагаше да си изберат нещо за спомен, фестивалът привличаше много туристи и музиканти и за местните търговци настъпваше златно време. Нямаше гост на града, който да не надникне в магазинчето, любопитен да види какво се продава там. Паната и гоблените на Лили бяха чудесен сувенир от фестивала и хората се трупаха около красивите бродерии, ахкаха, цъкаха и разпитваха.

Тиха като котка, Джесика седеше на бюрото и внимаваше да не изпусне нищо от разговорите. Дебнеше всяка случайно изтървана дума на майка си, която би могла да хвърли някаква светлина върху отношенията между двете сестри. Задачата не беше лесна. Майка й рядко преминаваше границата на общоприетите любезности и още по-рядко споделяше нещо лично. Точно в момента започна разговор, който заинтересува момичето.

— Значи сте от Вашингтон! — попита Мариса една жена, преметнала калъф с китара през рамото си. — Свирили ли сте в „Златната арфа“?

— Да, знаете ли го?

— Участвах в програмата им преди време. Със сестра ми учихме в Балтимор. През уикендите често свирехме в Джорджтаун.

Джесика наостри уши. Намести се така, че да вижда очите на майка си, за да е сигурна, че правилно схваща смисъла на това, което чува. И улучи момента. Забеляза тъжния й поглед, когато спомена за онези славни времена в училището за медицински сестри.

— Градът е пълен с адвокати, съдии и конгресмени — засмя се жената. — Видях и много известни личности. Идват, за да потърсят ирландските си корени, да върнат романтиката в живота си.

— Да намерят изгубената си душа — тихо каза майка й. — Така обичаше да казва сестра ми.

— Нашата музика им помага — отвърна непознатата, — затова идват да ни слушат. Ето защо фестивалът е толкова важен, нашата музика ги зарежда с човечност, така да се каже, поднася им любов на сребърен поднос. Сигурно сте много щастлива, че живеете на такова прекрасно място. Тук музиката сякаш извира от сърцата ви, нали е така?

Мариса се загледа в етикетите с цените. Засуети се около избраните платна, започна да пресмята сумата на покупката и не отговори. Това не убягна от Джеси.

— Ще участвате ли в конкурса? — попита след малко жената.

— Ако сестра ми успее да се върне навреме… В момента е в чужбина.

— О, кажете й да побърза! Такова събитие не бива да се изпуска — усмихна се клиентката и пое покупките от Мариса.

— Непременно! — отвърна майка й.

Джесика долови промяната в гласа й. Взря се по-внимателно в нея и видя, че очите й са пълни със сълзи. Нещо я жегна в сърцето. Не беше честно, майка й не беше виновна, че леля Сам не се обаждаше. Защо ги караше да страдат и двете? Тя наведе глава, за да скрие собствените си сълзи.

Жената излезе от магазина и майка й се обърна към нея:

— Скъпа, какво става с теб? Много си кротка.

— Жената те попита дали музиката извира от сърцето ти.

— Да, чух.

— До скоро беше така — тъжно изрече Джеси.

— И сега е така — поясни майка й. — Влезе ли веднъж музиката в сърцето ти, остава там за цял живот.

Джесика искаше да повярва на майка си. Толкова много искаше, че стомахът я заболя. Спомените нахлуха в главата й и я върнаха в миналото. Та плака много, когато баща й почина. Леля й често прескачаше от Балтимор, за да ги утеши и да ги подкрепи. Двете с майка й сядаха една до друга и разговаряха с часове. Гласовете им успокояваха малката Джеси, звучаха като музика за измъчената й душа. По-късно, след вечеря, сестрите хващаха цигулките и свиреха. Бяха невероятни. Репетираха заедно още от деца и синхронът между двата инструмента беше съвършен. Тя се потапяше в музиката им, толкова прекрасна, че успяваше да премахне болката от загубата на баща й.

— Тогава защо?

— Какво „защо“, Джес?

— Защо вече не свириш?

— Предполагам, че ми липсва леля ти — сведе очи Мариса.

Дъщеря й поклати глава, сякаш потвърждаваше някаква своя теория. Скръсти здраво ръце на гърдите си, за да скрие вълнението. В училище ходеше на уроци по флейта, но тайно се упражняваше и с цигулката, за да има кой да замести леля й, в случай че тя не дойде. Майка й трябваше да продължи да свири и Джесика искаше да й помогне.

В този момент в магазина влезе нов посетител и Мариса с облекчение прекъсна разговора.

— Мамо, мога ли да напиша писмо на Роуз?

— Разбира се, скъпа! — отвърна тя.

Новата клиентка изглеждаше дружелюбна и майка й се заинтересува от китарата, която носеше на рамото си. Жената с удоволствие отвори калъфа и показа инструмента си. Мариса се възхити от майсторската изработка. Китарата беше „Гибсън“ от ателието на Емили Харис.

— Ходих чак до Мемфис, за да си я избера — с гордост изрече клиентката и изсвири няколко акорда, за да чуе Мариса звука.

Джесика ги остави и включи компютъра. Нямаше нови имейли. Бързо написа едно „Здравей“ на Роуз и добави:

„Много ми липсваш. Фестивалът вече започна и лели скоро ще си дойде…“

Трябва да си дойде, тръсна глава тя, и натисна бутона и изпрати писмото.

После погледна крадешком към майка си и натисна тайно клавиша „стари писма“. Тук бяха писмата от леля й. Майка й ги пазеше като скъп спомен от Сам. Момичето отпори едно писмо от миналия месец, озаглавено „Ола от Перу“, и го прочете:

„Ола на всички,

Пиша ви от Перу. Намирам се в Икуитос, в района на Амазония. Тук е горещо, влажно и непрекъснато вали. Напирам се в най-пренаселения, беден и живописен район на страната.

Вчера организирахме медицински пункт в училището. Непрекъснато раздаваме противопаразитни медикаменти и витамини. Недохранването е основен източник на болести по тези места.

Успяхме да осигурим детски хирург и педиатър. Имаме стоматологичен екип, който вече успя да извади хиляди зъби. Чакаме още двама терапевти, но имаме огромна нужда и от дерматолог.

Аз обзаведох акушеро-гинекологичен кабинет. Вече прегледах двайсетина жени. Много от бременните са още деца. Регистрирах здрави жени с нормална бременност. Едно от момичетата, изглежда, има хепатит, друга е с бъбречно заболяване, но и двете нямат пари за специализирано лечение. С какво ли ще се сблъскаме утре?

Откакто съм в тази страна, започвам да ценя повече нашия свят.

Адиос засега:

Сам.“

Джесика въздъхна и отвори следващото: „Перу, последни новини“. Беше получено преди две седмици в отговор на писмото на майка й, в което напомняше на Сам, че фестивалът на музиката започва скоро и че се надява двете отново да се качат на сцената, и да стоплят сърцата си с музика, както в доброто старо време:

„Ола,

Часът е 7.30 сутринта. Още един ден в джунглите и бедняшките райони. Вчера беше невероятен ден. Нашата подвижна клиника стигна до едно село с къщи на кокили. Мислех, че вече нищо не може да ни учуди в тази страна, но снощи преживяхме истински екшън, който разстрои работата ни. Бяхме нападнати и ограбени. Трябваше да се погрижим за ранените и да огледаме загубите, и не сме спали цяла нощ. От днес ще се движим навсякъде с полицейски ескорт.

Предоставиха ни преводачи — две страхотни момчета, студенти. С тяхна помощ вчера прегледахме четирийсет души. Цял ден раздавахме витамини, лекарства за обезпаразитяване и правехме електрокардиограми. Погрижихме се за няколко човека с високо кръвно и други с катаракта и дерматологични проблеми. Две жени са с остър ревматоиден артрит. Тук всяка втора жена е с болки в гърба или с главоболие. Това е разбираемо, като се има предвид, че раждат по шест-осем деца без медицинска помощ, работят всеки ден на пазара и нямат никакви удобства. Удивена съм от издръжливостта им. Вчера дойде една жена, на която шест от седемте й деца са умрели от инфекции и различни инциденти. Други бременни са съвсем здрави, като изключим факта, че са на по дванайсет-тринайсет години. За тях раждането ще е голям риск. Тук жените влизат в менопауза около четирийсетте. Ако имаха някакви пари, можеха да се погрижат за себе си…

Иначе екипът ни е страхотен. Момчетата се погрижиха за много сакати хора, изработиха сума дървени крака, зъболекарите вадят зъби по цял ден, хирурзите не спират да работят.

Трябва да привършвам, екипът ме чака. Тръгваме по реката, за да посетим някои по-отдалечени села. Утре ще работим там и после се отправям към дома…

Животът ще бъде прекрасен… някога.

Сам“

„Отправям се към дома.“ Какво ли означаваше това? Джесика прочете писмото още веднъж и после още няколко пъти. Наистина ли леля Сам щеше да се прибере направо в Балтимор и нямаше да дойде за фестивала? Нямаше да дойде да види единствената си сестра и единствената си племенница!? Не, поклати глава, тя не би го направила! Не и нейната леля!

Продължи да се взира в думите на екрана, когато ненадейно откри нещо. Беше толкова нелогично и странно, че стомахът я заболя още по-силно. Писмото беше адресирано до всеки един от познатите на леля й. Името на майка й беше само едно от многото в дългия списък в горния ъгъл на страницата. Сякаш не ставаше дума за сестра й, а за случаен познат. Тривиален жест на любезност без конкретен адресат.

Джесика стисна очи, за да спре напиращите сълзи, но не се сдържа. Заплака, не защото си помисли, че леля й не се интересува от тях. Напротив, сигурно мислеше за тях прекалено много и се тревожеше и за двете. Сам криеше нещо, което беше болезнено и за нея самата, момичето беше сигурно в това, защото самото то бе изпитвало такава болка, когато баща му почина. Тогава му беше толкова трудно, че дори името му не искаше да произнесе.

Погледна към Мариса, която все още се възхищаваше на китарата на непознатата жена, и си помисли, че майка й греши за музиката. Понякога тя напуска сърцето ти. Може би все още се крие някъде дълбоко в теб, но каква полза, ако не можеш да я чуеш?

Погледна през отворената врата на магазина. Погледът й премина през хотела, където състезанието между музикантите вече набираше ход, но не се спря там. Продължи през скалите на Кейп Хоук, издигна се нагоре и се спря на синьото августовско небе. Ех, ако можеше да изпрати една песен по въздуха чак до Перу! Да превърне нотите в крила на птици, за да отлетят при леля й и да я помолят да се върне при семейството си!

През следващите няколко дни животът на Лили се преобърна. Тя жадуваше да бъде с Роуз и Лиам, но единственото, което можеше да направи, беше да се бори с лошите телефонни връзки, за да чуе поне гласовете им. Сега стискаше с всички сили апарата и слушаше разказа на Роуз за голямата къща и красивия залив в Роуд Айланд. Дъщеря й развълнувано взе да обяснява нещо, дето се било случило на плажа — водата вряла от хиляди сребърни рибки и Лиам се чудел дали виновната за тази суматоха не е Нани, която е доплувала до залива и ги е уплашила.

Заслушана в любимия глас, Лили погледна към хълма и видя Тара О’Тул и Бей Маккейб, приятелките си от детинство. Прати въздушна целувка на дъщеря си и затвори телефона. Тара и Бей спряха пред тях, подпряха велосипедите на каменната стена при отбивката и се втурнаха в двора.

— Истина е! Истина е! — закрещя Бей. — Ти си се върнала!

— Боже мой — изписка Тара, сграбчи я в прегръдките си и силно я залюля. Остана дълго притисната до нея, за да се увери, че това наистина е нейната Мара.

Лили хвана здраво и двете и не ги пусна, докато обичта им не се просмука чак до мозъка на костите й.

Много вода беше изтекла през тези девет години. Животът на Лили беше коренно променен. Нямаше ги вече трите босоноги хлапета, които от сутрин до вечер се ровеха в мокрия пясък на брега. Сега самите те вече имаха деца. Тара и Бей не можеха да се наприказват. Искаха да й разкажат всичко, да наваксат пропуснатите години. Лили попиваше всяка думичка за живота им, за децата им и мислите й неволно се връщаха при нейната Роуз.

— Нямаш представа какво беше тук, когато изчезна — каза Тара и посочи към жълтите гумени ботуши, които се подаваха през отворената врата на къщата. — Ботушите и якето ти бяха на първа страница на всеки вестник в щата. Как успя да се скриеш толкова добре с тези жълти ботуши на краката? Сякаш потъна в земя.

— Горе-долу така беше — избърса сълзите си Лили.

— Ние с Тара участвахме в групата по издирването ти. Дойдоха стотици доброволци, цял Хабърд Пойнт беше на крак онази нощ. Преровихме всичко наоколо — плажа, гората, Литъл Бийч. Стигнахме чак до индианското гробище. Имаше хора от Блек Хол, че и от по-далече.

— Питахме се — обади се Тара — дали не си решила да си отидеш завинаги…

— Ох, Тара…

— Кой би те обвинил? — Бей стисна ръката й. — Ти криеше от всички, но ние знаехме какво става у вас.

Лили не отговори. Просто стоеше, гледаше двете жени пред себе си и се радваше на приятелството, оцеляло след толкова много години.

— Ти чакаше бебе, когато се случи това — каза Тара. — Трябва да си била напълно отчаяна, за да избягаш точно преди раждането. Мара… Лили, не е нужно да ни обясняваш, радвам се, че се отърва от онзи… Ох, мила, горкото бебче!

Сърцето на Лили подскочи. По лицето й избиха червени нетна, тя се загледа в клоните на близките дървета, за да избегне очите на Бей и Тара. Уплаши се, че ще разберат, че ги лъже. Да им каже ли? Беше ли безопасно? Знаеше, че единственият шанс да предпази Роуз от Едуард е да крие, че има дъщеря, но как да скриеш такова нещо от най-добрите си приятелки? Те бяха толкова мили, обичаха я и в крайна сметка, също бяха майки. Реши да говори и пое дълбоко въздух:

— Искам да ми обещаете, че няма да кажете на никого, ама наистина на никого, това, което ще ви споделя!

— За какво, Лили? — попита Тара.

Очите на Бей светнаха и Лили можеше да се закълне, че тя се досеща за какво става въпрос.

— Аз… имам дъщеря — прошепна.

— Лили! — ахна Тара. — Това е прекрасно!

— Нямам търпение да ви запозная с нея, но тя не е тук. Скрих я в Роуд Айланд, за да не я открие Едуард.

— Правилно — съгласи се Бей. — Дръж я далеч от него. Как се казва?

— Роуз.

Бей плесна с ръце и се усмихна:

— Какво красиво име!

— Кръстих я така заради баба и нейната розова гради на. Мийви ми липсваше много, през цялото време са тревожех за нея.

— Тя знае ли?

Лили кимна:

— Веднага след раждането на Роуз й се обадих. Намерих я у чичо, в Провидънс. Не можех да звъня у нас, мислех, че подслушват телефона. Знаех, че от месеци планират тържество за седемдесетгодишнината му, и се обадих точно на рождения ден. Нямаше начин баба да не е там, все пак той е единственият й брат.

— Как ли го е преживяла… — замисли се Бей. — Да знае, че е прабаба…

— А да не знае как изглежда правнучката й, да не може да я прегърне — допълни Лили и въздъхна. — Често се питам как се е чувствала веднага след като избягах. Сигурно й е било много трудно.

— На всички ни беше трудно — отвърна приятелката й и отново се загледа в нея, сякаш й трябваха още доказателства, че тя е жива и здрава и седи до тях, както едно време. — Не можехме да понесем изчезването ти, не можехме да го преживеем.

— Организирахме нощно бдение на брега — заговори Тара. — Плажът беше пълен с народ. Бяха минали няколко дни от изчезването ти и всички бяхме изтощени и отчаяни от безрезултатното търсене.

— Много съжалявам! — промълви Лили.

— Мийви излезе пред нас и говори на хората. Знам, че звучи налудничаво, но ми се иска да можеше да ни видиш тогава, да усетиш колко много те обичахме всички. Хабърд Пойнт страдаше за теб.

— Всички държахме свещи в ръцете си — припомни си Бей. — Чакахме Мийви. Тя се зададе по пътя, дето минава зад жълтата къща. Беше облечена в дълга рокля, която ми се стори позната. Едва когато прекоси мостчето, разбрах откъде я помня. Беше същата рокля, която носеше на сватбата ти.

— Онази, жълтата — каза Лили. За миг си представи как баба й, облечена в рокля от жълт шифон и с красива панамена шапка върви към нея. Сините й очи блестят, а на устните й грее щастлива усмивка.

— Очите й бяха зачервени — припомняше си Бей. — Очевидно беше плакала цял ден. Клара я държеше под ръка. Всички се скупчихме около тях. Баба ти спря до брега, обърна се към океана и зарида. Толкова много плака, Мар… Лили, изплака си душата.

— Толкова съжалявам, че трябваше да преживее всичко това — изхълца Лили. Пред очите й се появи Мийви, потънала в сълзи и скръб. Тя знаеше, че Лили е жива, но това, което е разбило сърцето й, е била мисълта, че няма да я види никога вече.

— Някой подаде сигнал, не съм сигурна кой, но един от нас запали свещ и я вдигна нагоре. Всички започнахме да ги палим една от друга. След няколко минути целият плаж пулсираше от хиляди малки огньове. Над нас небосводът също пламтеше, осеян с безброй звезди.

— Тя се качи на една от белите скамейки на алеята — подхвана Тара. — Ние с Бей бяхме плътно до нея. Страхувахме се да не падне. Очаквахме да призове хората да продължат да те търсят, но тя не го направи. Продължи да се взира безмълвно в морето, а сълзите мокреха лицето й.

— Всички мълчахме — каза Бей. — Настъпи пълна тишина, чуваше се единствено плясъкът на вълните. Чакахме със затаен дъх какво ще ни каже тя.

— Помня всяка нейна дума — изрече Тара. — Започна така: „Всички вие сте тук, защото обичате моето момиче. Мара е добра и мила и заслужава да бъде обичана, а не…“ и не издържа. Двете с Бей я подхванахме, помогнахме й да слезе от пейката и я заведохме у вас.

— Едуард сигурно е обезумял, като е разбрал, че си се върнала — каза Бей. — Знаеш ли, че те обяви за мъртва? И подаде документи за анулиране на брака ви.

— Мисля, че той е причината да се върна.

— Какво имаш предвид? — изненада се приятелката й.

— Сигурна съм, че е направил нещо на баба.

— Но… защо едва сега? — вдигна вежди Тара.

— Едуард е търпелив — поясни мрачно Лили. — Това е характерно за него — да изчака и да нанесе удара си, когато го очакваш най-малко. Наказал я е, но не само заради мен. Най-големият й грях е, че тя първа разбра кой е Едуард Хънтър. Прозря истинската му същност под маската на образцов съпруг.

— Трябва да сме сигурни, че няма да те нарани — обади се Тара и потърси с поглед Бей. — Ще се редуваме и ще те пазим, няма да му позволим да те докосне и с пръст.

— Сигурна съм, че Дани и Джо ще ни помогнат — каза Бей. Дани и Джо бяха техните съпрузи.

— Не е нужно да правите това за мен — поклати глава Лили, но дълбоко в себе си почувства облекчение.

— Не се дърпай, Лили. Той разрушава всичко, до което се докосне — каза Тара и в очите й блесна омраза.

— Да — съгласи се Лили. — В Кейп Хоук срещах една жена, която го познава така добре, както и аз. Омъжила се е за него, след като аз избягах.

— Ха! — плесна с ръце Тара. — Какво съвпадение!

— И по ирония на съдбата станахме приятелки. В началото си споделяхме за него, без да знаем, че говорим за един и същ човек. Тя го наричаше Тед, но все едно, че ми разказваше за Едуард. Събрахме две и две и открихме, че злодеят е един.

— Доволна съм, че не си била сама — обади се Бей, — имала си с кого да споделиш.

— Кейп Хоук е чудесен град — усмихна се Лили. — Вие двете много ми липсвахте, не минаваше ден да не мисля за вас и за Хабърд Пойнт, но там се запознах с много силни и мъдри жени. Двете с Мариса имахме щастието да се сприятелим с тях.

Докато разказваше за новия си дом, гърлото й се сви и тя обърна глава към прозореца. Листенцата на розовите храсти бършеха стъклото на прозореца. Заливът зад тях синееше, чайките вдигаха врява до бога, а морската пяна се диплеше по вълните като сребърна дантела. Но мислите на Лили бяха при китовете, които играеха във водите на Кейп Хоук, при Нани, талисмана на Севера, който това лято беше доплувал чак до Лонг Айланд. Спомни си за чудесния подарък, който семейство Нийл направи на Роуз за рождения й ден — разходка из океана на една от лодките им.

Колко много любов получи нейното момиче през онзи ден. Присъстваха всичките й приятелки и всички приятелки на Лили. Беше точно преди последната й операция и малката им къщичка се изпълни с усмихнати ескимоски лица на майки, сестри и дъщери. Всички дойдоха да й вдъхнат кураж. Този следобед Мариса отпусна сърцето си и й довери неща, които не беше споделяла с никого досега. Лили дълго я държа в обятията си, уверявайки я, че всичко ще се оправи.

Какво ли правеше тя сега? Дали поддържаше връзка с Патрик? Беше очевидно, че между тях започна нещо, но Мариса се страхуваше. Лили я разбираше напълно. Когато напусна Едуард, самата тя бе толкова наплашена, че не вярваше някога да обича пак. Но Лиам й помогна да преодолее всичко и отново да открие любовта. Много й се искаше и с Мариса да стане така.

Отвън една кола форсира двигателя, за да изкачи хълма, и сърцето й подскочи. Изведнъж ароматът на рози стана толкова силен, че я задуши. Тя беше казала на Мариса, че всичко ще се оправи. Ами ако не беше така? Ако сега Едуард я наблюдаваше отнякъде и кроеше планове да открадне отново живота й?

Бей усети тревогата й и я прегърна:

— Спокойно, Лили! Всичко ще бъде наред!

— Едуард може да бъде много търпелив — прошепна тя и потръпна.

— Тогава и ние ще бъдем търпеливи и ще го чакаме — заяви решително Тара.

Лили се заслуша в тиктакането на часовника, което идваше от кухнята. Времето течеше. Едуард щеше да дойде, не се съмняваше в това. Молеше се само приятелките й да са до нея, когато се появи.

Шеста глава

Цигулката беше в килера, забутана зад купища куфари и зимни обувки. Мариса трябваше да прерови всеки рафт, за да я открие. Докато разместваше, един голям кашон със зимни ръкавици падна и едва не се изсипа върху главата й. Най-накрая, след дълга борба с кашони, торби и кутии, тя напипа кожения калъф и доволно изпъшка.

Избърса прахта с една от разпилените по пода ръкавици, и се загледа в черния релеф на кожения капак. Внимателно пъхна ключето в дупката и ръцете й затрепериха от вълнение. Повдигна капака и огледа инструмента. Времето си беше казало думата. Лакът беше надраскан. На места липсваха цели парчета и отдолу се показваше основата от черешово дърво.

Мариса издуха праха и както винаги се захласна по красотата на изящната й формата! Леко подръпна струните и се заслуша в най-прекрасния звук, който някога беше чувала.

Колко много й липсваше музиката! Още вчера, когато се докосна до китарата на онази жена в магазина, тя зажадува за цигулката си. Не, не беше вчера, а от мига, в който Джесика я попита дали музиката е още в сърцето й.

Когато заживя с Тед, Мариса престана да свири. Това не стана изведнъж. Отначало той се преструваше, че обича да я слуша, докато свири. Молеше я да му изпее негови любими песни и тя с радост изпълняваше желанията му. Но с течение на времето нещата се промениха. Мариса започваше да свири и той веднага я прекъсваше под претекст, че му пречи да се концентрира или че го боли главата. Казваше, че музиката му пречи да мисли. Веднъж вместо „музика“ каза „шум“. Тя прибра инструмента в калъфа и повече не го отвори.

Мариса свиреше от дете. Обичаше цигулката си, обичаше да усеща напрежението на струните под пръстите и да прокарва лъка по тях. И сега, когато я сложи отново под брадичката си, усети как музиката се завръща в нея с пълна сила. Нагласи пръсти и леко подхвана „Ела на хълма“ — любимата песен на Сам.

Нежните звуци се разнесоха из стаята и очите й се напълниха със сълзи. Колко много се бяха отдалечили двете сестри една от друга през последните няколко години! И колко сложно беше да намерят отново път към сърцата си! Колкото повече обичаш един човек, толкова по-трудно е да му простиш и да се върнеш при него.

Но Мариса не губеше надежда. Ето, музиката се завърна при нея и тя свиреше, сякаш никога не е прекъсвала. Значи и за хората не беше късно да се намерят отново.

Тя засвири песните, които двете със Сам изпълняваха като деца: „Мери има малка лампа“, „Падна лондонският мост“, „Блести, блести, моя звездичке“, „Малката лодка“. Свиреше и си представяше, че Сам е до нея и й се усмихва насърчително.

После подхвана Концерт за цигулка номер 3 от Моцарт. Спомни си колко се възхищаваше на малката си сестра заради лекотата, с която разчиташе сложните партитури, сякаш самата тя ги беше писала. Сам беше благословена с музика, пееше още преди да може да говори. На две години се приспиваше самичка с песни. Лежеше в леглото си и припяваше: „Ми, ми, ми, ми…“, винаги в тон и винаги в такт.

И Мариса имаше хубав глас. Когато сестра й проговори, нямаше по-щастлив човек от нея. Двете започнаха да пеят, играеха свързани с музиката игри, измисляха песни за родителите си и за тях самите.

Сам свиреше и пееше като ангел. На четири години можеше без проблем да хване всяка мелодия на пианото.

Мариса я научи на всичко, което самата тя знаеше, и не след дълго Сам стана по-добрата.

Двете сестри обичаха да седят на задната веранда и да свирят на лунна светлина. Понякога бяха готови да свирят до сутринта само за да бъдат заедно. Лъковете им се движеха в пълен синхрон, мелодията излизаше чиста и ясна и Мариса благодареше на съдбата, че има сестра, с която обичат да правят едни и същи неща.

— Можем да правим това цял живот — беше казала тя, когато навърши девет и още се наричаше Пати.

— Какво имаш предвид? — попита Сам.

— Никой друг не знае нашите песни… Можем да ги свирим, докато остареем.

— Ами ако се разделим?

— Няма да се разделяме!

— Понякога сестрите го правят.

— Тогава — беше казала тя — ще сключим договор. Ако някога се разделим, всяко лято ще се събираме и ще продължаваме да свирим.

— Обещаваш ли?

— Обещавам! — тържествено бе отговорила тя и двете се заклеха пред изгряващата над главите им луна.

Дълго време след това не се наложи да си спомнят за това обещание. Бяха една до друга през лятото, както и през всеки друг сезон. Най-трудният им момент беше, когато Мариса завърши гимназия една година преди Сам и трябваше да замине за Балтимор, за да продължи образованието си в медицинското училище. Сам трябваше да остане в гимназията и се наложи да се разделят. Но още на другата година се премести при нея и нещата продължиха както преди.

Обучението беше скъпо и те трябваше да помислят за допълнителни доходи. В края на всяка седмица грабваха цигулките и тръгваха по ирландските барове да свирят, за да платят таксите си. Станаха любимки на публиката в „Кръчмата на Моли“, „Речният камък“, „Бирената къща на Морън“. В съботните вечери там се събираха младежи. Идваха да си попеят и да потанцуват ирландски танци. Те обожаваха музиката на двете сестри.

Сам и Мариса нарекоха дуета си „Падналите ангели“, понеже смятаха, че е по-реалистично, а и по-забавно, да бъдат грешни. Но истината беше, че Мариса наистина мислеше сестра си за ангел. Тя беше невинна и мила, готова да дари всекиму усмивка. Грижеше се с любов за пациентите, раздаваше се без остатък. Музиката беше нейният отдушник. Даваше й възможност да освободи сърцето си от човешката болка, която събираше през седмицата в болницата. И двете горяха в работата си.

След дипломирането двете започнаха работа в балтиморската болница. Работеха много, понякога до пълно изтощение. Един ден решиха да си вземат отпуск и отидоха до Париж да се позабавляват. Цял следобед се разхождаха из улиците, обикаляха забележителностите и накрая, капнали от умора, седнаха да изпият по чаша вино на брега на Сена. Един мъж седеше на съседната маса. Беше мускулест, леко загорял, с тъмна коса, хваната на опашка. Носеше тъмни очила и черен кожен елек без ръкави, който очертаваше силно и мускулесто тяло. Това беше рок звездата Боно. Мариса и Сам се влюбиха в него от пръв поглед. Почерпиха го с питие, после още едно и скоро той се премести на тяхната маса. Вечерта продължи типично по ирландски: много приказки, много храна за душата и много вино. Боно пушеше като комин. Сам също запали, за да му прави компания. От своя страна той се възхити на готовността й да работи дори и в най-забутаното кътче на света, за да помага на болните и бедните.

Вдигнаха тост за бедните, за богатите, за Ирландия, Америка, Елвис, музиката, поезията, секса и падналите ангели.

— А сега за Дева Мария — извика Боно и се чукна за пореден път със сестрите. — Да ни донесе световен мир и да напълни стадионите с публика на концертите ни.

— Второто й име е Мери. — Сам посочи към Мариса.

— Това е име, което се запомня — каза той. — Мери! Или пък някоя негова версия — Мариана, Мойра, Мариса…

— Мариса! Вече ще те наричам така! — възкликна Сам и очите й светнаха. — Край с Пати!

Години по-късно, когато й се наложи да бяга и да крие самоличността си, Мариса прие това име.

На раздяла Боно им стисна сърдечно ръцете. Миришеше на цигари, пот и одеколон и приличаше на Сейнт Емилиян. Пръстите му бяха груби и удебелени от непрекъснатия допир със струните на китарата и те не искаха да го пуснат, преди да получат поне по една целувка.

— Никога няма да забравя тази вечер! — промълви Сам, когато най-после се отправиха към хотела покрай ярките светлинки над Сена, които превръщаха целия град в златна градина. Нощта беше толкова красива, че изглеждаше вълшебна, сякаш градът искаше да ги омагьоса и да открадне сърцата им. Мариса хвана сестра си под ръка.

— Това, което каза… — започна тя, — че искаш да работиш за Световната здравна организация… Звучеше, сякаш наистина искаш.

— Знаеш, че го искам — прегърна я Сам, — но не знам как ще живея без теб.

Стана така, че Мариса замина първа. Сам наистина се свърза със Световната здравна организация чрез болница „Джон Хопкинс“ и скоро започна да пътува с техни екипи. Не непрекъснато — един-два пъти в годината. Но сестрите продължаваха да свирят и да живеят заедно в една порутена къща близо до пристанището на Балтимор, докато Мариса се омъжи и замина за Бостън.

Тогава се сетиха за обещанието, което си дадоха като деца на задната веранда на родната им къща. Не беше трудно да го спазват. Сам харесваше първия й съпруг и беше на седмото небе, когато разбра, че ще става леля. Раждането на Джесика ги сближи още повече и изглеждаше, че нищо на този свят не може да ги раздели.

— Това, което свириш, е много хубаво, мамо! — прекъсна мислите й Джесика. — Какво е?

— Моцарт — отвърна Мариса.

— Не звучи като нашата музика.

— Така е, писано е за класическа цигулка.

Джесика се усмихна. Изглеждаше толкова щастлива да чуе майка си да свири отново, че Мариса се почувства виновна, дето я бе лишавала от това удоволствие.

— Как ги различаваш?

— Джес — погледна я майка й, — знаеш разликата не по-зле от мен.

Тя кимна и очите й се напълниха със сълзи, защото леля й беше тази, която я научи.

— Между двата инструмента няма никаква разлика — каза майка й. — Всичко зависи от начина на свирене.

— Класическата цигулка се слуша с ума, а нашата — със сърцето — продължи мисълта й Джесика, но Мариса можеше да се закълне, че чува гласа на Сам. Тя често цитираше старата госпожица Тили Лонерган, най-добрата цигуларка в Балтимор, и Джеси беше запомнила всяка дума.

— И класическата има струни, и нашата има струни — продължи дъщеря й. — С класическата свириш седнал, а с нашата трябва да си прав…

Тези различия обикновено я разсмиваха, но този път беше различно. Сълзите потекоха по страните й.

— Ох, миличка…

— Мамо, защо леля не иска да дойде?

— Не знам, Джеси, но това направо ме влудява — изпъшка Мариса и я притегли към себе си.

Момичето се притисна към гърдите й и захлипа. Мариса се ядоса на себе си. Защо й трябваше да вади цигулката? Добре си беше в килера.

— Не плачи, скъпа. Сам не се сърди на теб! — прошепна и зарови пръсти в косите й. — Не се разстройвай!

— Тя никога няма да забрави какво се случи — изплака Джесика. — Иначе щеше да е тук сега.

Мариса усети остра болка в сърцето. Сам не можеше да й прости, това беше ясно, но защо наказваше Джесика? Тя зареди утешителни думи, повтори няколко пъти, че всичко ще бъде наред, че леля й непременно ще пише или ще се обади, щом се върне в Щатите. Но и тя се измъчваше, колкото и да се мъчеше да покаже, че е спокойна. И реши твърдо — трябва да намери начин да каже на Сам какво им причинява.

Джесика вдигна глава, взе цигулката и лъка и ги сложи в ръцете на майка си. В очите й се четеше молба и Мариса си припомни как след смъртта на баща й, единствено музиката можеше да я успокои. Пое цигулката и й се усмихна:

— Какво искаш да ти изсвиря?

— „Ела на Хълма“.

Тя кимна. Знаеше, че ще бъде тази песен. Прокара лъка по струните и поде старата сантиментална мелодия. Джесика затвори очи. Мариса свиреше, загледана в лицето на дъщеря си. Чертите й бяха нежни и деликатни, изглеждаше толкова млада и невинна. Сякаш виждаше Сам, когато беше на нейните години.

Можеше ли наистина да се е случило нещо със сестра й? Някакъв инцидент, нещо в тази дива страна Перу? Нищо не се бе случило, тръсна глава Мариса. Просто си затваряше очите пред очевидната истина, която дори и Джесика беше прозряла — Сам не искаше да ги вижда повече.

Замисли се за Патрик Мърфи. Запозна се с него преди месец. Издирвал Лили години наред и най-накрая я открил в Кейп Хоук. Стори й се толкова стабилен, толкова упорит, десет години не се отказал да я търси. Можеше да му се обади и да го помоли за съдействие. Само да провери дали Сам е добре.

Продължи да свири любимата песен и да се взира в Джесика. Лицето на дъщеря й беше мокро от сълзи. „Трябва да направя нещо — помисли си тя, — трябва да я открия и да й кажа колко страда племенницата й.“

От болницата Патрик се прибра направо на яхтата, която му служеше за дом след развода. Беше малка, непретенциозна лодка със странното име „Основателна причина“ и беше закотвена на река Темс, северно от плажа на Хабърд Пойнт. Той седна на палубата и се загледа в чайките, които търсеха вечерята си в речните води. Тази седмица дребната риба беше в невероятно количество. Не беше обичайно пасажите да навлизат толкова навътре в реката. Наистина, понякога достигаха до естуара, но лодката на Патрик беше на десетина километра по-навътре, където водата беше бедна на живот. Днес обаче реката кипеше от риба. „Същински рай за морските пернати“ — помисли си той. Сред дребните видове се стрелна една по-голяма перка и Патрик се надигна, за да види какво е това. Огромен лефер се хвърляше лакомо към всичко, което мърда около него, и тялото му проблясваше на фона на залязващото слънце. Мобилният телефон звънна и той отговори, без да провери кой го търси:

— Ало — каза, все още загледан в танца на хищника.

— Патрик? — чу се женски глас.

Патрик я позна веднага и се изпоти. Ченгетата запомниха лесно всички отличителни белези на човек и гласът на Мариса Тейлър беше отдавна в неговата база данни.

— Мариса!

Тя се засмя — лек, забързан ромон на вода, който го накара да настръхне.

— Аз съм. Как ме позна?

— Аз съм детектив, мадам — отвърна той. — Работата ми е да отгатвам разни неща.

— Ох, простете, господин Шерлок Холмс — закачливо изрече тя.

— Как е животът в Кейп Хоук?

— Добре е… Много добре.

Патрик замълча в очакване тя да продължи. Премести поглед от лефера към грациозните движения на чайките, които се виеха над гъмжащата от храна вода, но мисълта му беше другаде. Защо гласът й звучеше толкова неуверено? От него ли се притесняваше или имаше нещо друго? Тя замълча и той попита:

— Сигурно ти е домъчняло за приятелите. Лили, Роуз, Лиам…

— С Лили се чухме. Наистина ми липсва, не можеш да си представиш колко много. — Тя се запъна за момент и продължи: — Точно сега имам нужда от всички…

Сърцето му подскочи. За него ли намекваше? Беше си обещал да бъде спокоен и незаинтересован, когато я види или чуе отново. Това, което почувства при първата им среща в Кейп Хоук, не беше изпитвал към никого, освен… освен към Сандра. Мариса преобърна всичко в него. Влезе неканена в сърцето му и остана там. Беше доволен, че в момента не може да го види. Лицето му беше аленочервено, като на ученичка на първа среща.

— От всички ли? — успя да каже той.

— Да, от всички. Но в момента мисля за една конкретна личност. Сестра ми.

Добре, сестра й, каза си Патрик. Тя го търсеше по работа и това беше логично. Той прочисти гърло и гласът му си възвърна увереността:

— Искаш да кажеш, че е изчезнала?

— Надявам се, че не е — отговори тя. — Тя работи за Световната здравна организация и работата й я води в най-затънтените кътчета на земята. За последен път се обади от Перу. Проблемът е, че я поканих на фестивала на келтската музика и…

— Чакай, чакай. Къде си я поканила?

— На фестивала на келтската музика — объркана повтори тя.

— Така. Не забравяй, че говориш с Патрик Мърфи, ирландец до мозъка на костите си. Думите „келтска музика“ карат сърцето ми да бие малко по-бързо от нормалното. Та казваш, че си поканила сестра си и тя не ти е отговорила?

— В общи линии, да.

— Права си, това поведение не отива на един ангел, пък бил той и паднал.

— Ти помниш! — зарадва се Мариса.

Патрик присви очи. Птиците продължаваха да се вият над водата:

— Че кой истински ирландец ще забрави, щом става дума за музика? Надявам се скоро да имам възможността да ви чуя на живо. — Изведнъж се сети, че в СД плейъра му е зареден диск с ирландска музика. Включи го и продължи: — Давай нататък. Сестра ти не отговорила… Близки ли бяхте?

— Ами… — запъна се Мариса.

— Не съвсем — заключи той.

— Бяхме неразделни. Но после аз се омъжих за Тед и…

— Поредният удар на Едуард Хънтър — изръмжа той и се сети за Лили и баба й, разделени една от друга толкова години. И после Мариса — поредната красива жена, попаднала в лапите на този подлец. Нима и тя като Лили щеше да загуби най-близкия си човек заради него?

Патрик си наложи да бъде спокоен и попита:

— Какво стана?

— И аз непрекъснато се питам. Не беше нещо конкретно. Тя не можеше спокойно да гледа как малко по малко започнах да губя себе си. Сам е силна жена, каквато бях и аз, преди да го срещна. И двете имахме големи планове. Станахме медицински сестри, защото искахме да помагаме на най-болните и най-бедните по света… — Гласът й секна и тя отдалечи слушалката от себе си.

Патрик замълча, за да й даде време да се съвземе. Разбираше за какво говори. Докато беше в Кейп Хоук, забеляза, че от време на време тя го гледа като преследвано животно, по същия начин, по който гледаше и Лили, когато я откри.

— Живяла си с дявола и това не е могло да не сложи отпечатък върху теб — каза й нежно. — Време е да си простиш и да продължиш напред.

— Искам Сам да ми прости — изхлипа тя.

— Да не би да си я отблъснала с нещо?

— Така мисля и от това ми е най-тежко — въздъхна Мариса. — Но Джесика страда повече. И колкото повече време минава, толкова по-трудно й става.

— И ти се тревожиш за нея? — попита Патрик.

Мариса не отговори и той смени темата:

— Та значи, сестра ти е в Перу, така ли?

— Да, някъде в планините. Пише, че обикалят из бедните райони на страната.

— Знаеш ли как се казва организацията, с която пътува?

— Базата й е в Балтимор, към болница „Джон Хопкинс“. Мисля, че се казваше „Световно здраве“.

Патрик си записа и попита:

— Сигурна ли си, че е още в Перу?

— Напълно. Скоро получих писмо, адресирано до широк кръг от хора, в което пишеше, че се отправят към вътрешността на страната.

— Кажи ми имената й по паспорт.

— Саманта Джоун Махоун.

— Мога да се обадя тук-там. Имам познати в международните служби.

— Наистина ли?

— Да. Не е проблем да се свържа с тях.

Мариса се поколеба. От една страна, двете с Джесика бяха притеснени и самотни, но, от друга, дали Сам би искала да я открият? Може би щеше да й е неприятно да я издирват с полиция.

— Не знам как ще го приеме — призна тя. — А и не искам да ти създавам проблеми. Нека изчакаме още малко. Може би ще се обади.

— Ти решаваш. Тя била ли е някога в Кейп Хоук?

— Не — отвърна Мариса, — но знам, че ще й хареса. Особено сега, по време на фестивала. Утре Джесика ще отвори щанд за лимонада точно до естрадата. Сам би се радвала да види това. Имам предвид, старата Сам.

Патрик стисна телефона. Усети копнежа в гласа й и реши, че ще направи всичко по силите си, за да й помогне. Не можеше и не искаше да определя това, което чувстваше към тази жена, но знаеше, че е силно, и се надяваше да е взаимно.

Мариса наруши тишината:

— Патрик, благодаря ти, че си готов да ми помогнеш.

— Няма за какво да ми благодариш.

— Ще ти изсвиря любимата ни песен. Моята и на Сам.

Мариса остави апарата, после се чу някакво пращене и миг след това до ушите му достигна най-прекрасната мелодия, която някога беше чувал. Затвори очи и се остави на музиката.

След развода животът на Патрик Мърфи беше толкова нестабилен, колкото и лодката, на която живееше. Имаше чувството, че почвата се изплъзва изпод краката му и с всеки изминал ден затъва все повече. Но точно сега, докато слушаше цигулката на Мариса, усети, че стъпва на твърда основа, въпреки че преминаващият наблизо влекач разклати лодката.

Музиката изпълни душата му и той си пожела тя да не свършва. Сърцето му следваше извивките на лъка. Пред затворените му очи се заредиха скали, величествени гори, каменисти плажове и китове — прекрасни пейзажи от Кейп Код. Дощя му се да включи мотора и да се понесе по канала „Кейп Код“ към кристалните води на Нова Скотия.

Патрик се уплаши от собствените си мисли. В крайна сметка тя просто свиреше една хубава келтска песен, не го канеше на гости. Но музиката го размекваше, изпълваше го с вдъхновение и той си позволи да помечтае. Можеше да се закълне, че чува учестеното дишане и страстта, която извираше от сърцето й. И за пръв път, откакто беше останал сам, в душата му покълна едно нежно стръкче надежда. Не за Мариса, не, просто надежда. Той случите песента, усещаше как тялото му се изпълва с желание за живот и знаеше, че ще направи всичко, за да намери сестра й.

Седма глава

Ако искаш да разбереш как изглежда раят, прекарай една нощ в Хабърд Пойнт през лятото. Вечерта беше прекрасна. Вълните се разбиваха в брега и сребристият им плащ се разстилаше по скалите. Скрити в преплетените клони на орловия нокът, щурците свиреха своите вечни мелодии, а соленият въздух ухаеше на рози, бабина душица и здравец. Звездите в небето блестяха ярко, светулките кръжаха около храстите и дърветата и превръщаха дворовете във вълшебни места.

Сгушена в одеялото, Лили седеше на задната веранда и се вслушваше в плисъка на морските вълни. Въпреки очарованието на нощта нервите й бяха опънати до скъсване, всеки необичаен звук я изкарваше от равновесие. Светлините на града гаснеха една по една. Някъде от залива се чу писък на яребица и тя подскочи. Дори и природата я стряскаше, имаше усещането, че зад всеки храст я дебне опасност. Вече не издържаше на напрежението. Прииска й се Едуард да се появи и тази игра на нерви най-сетне да приключи.

Дали Роуз вече беше заспала? Загледа се в посока към Роуд Айланд. Преди няколко часа беше разговаряла с тях. Роуз й каза, че Лиам й чете приказка за лека нощ, но на нея още не й се ляга.

Лили също не можеше да заспи. Един светещ метеор премина през небето и тя си припомни старата детска игра. Затвори очи и си намисли желание — да види Роуз и Лиам. Вече три дни бяха разделени и това я подлудяваше.

„Как се случи всичко това?“ — запита се тя. Сякаш нещата в живота й се появяваха ненадейно, преминаваха като метеор през нея и тя нямаше контрол над тях. Или събитията следваха някакъв план, който не успяваше да разгадае? Всичко започна с Едуард и за да разбере скрития смисъл на живота си, тя реши да се върне назад във времето, да разнищи спомените, които се опитваше да изтрие от съзнанието си години наред, към първия ден, в който го срещна. Към времето, когато беше Мара.

Какво щеше да стане с нея, ако вместо успяващ дизайнер беше решила да си остане гладуващ художник? Никой не си представяше, че да правиш авторски модели за гоблени може да бъде толкова доходно, но беше факт. Едуард го разбра, надуши парите, както хрътката надушва дивеча.

Две седмици преди Коледа на 1993 година Мара Джеймсън излетя от летището на Провидънс за Вашингтон. Собственикът на голям магазин в Джорджтаун, с когото работеше от години, я беше поканил на среща с клиенти на магазина и нейни почитатели. И понеже валеше сняг, и Коледа беше след няколко дни, и понеже работеше до късно всяка вечер, а баба й настояваше да помисли за себе си, тя реши да пътува в бизнес класа и да си резервира стая в „Хей Адамс“, един от най-луксозните хотели.

Полетът беше неприятен, самолетът често пропадаше във въздушни ями и се тресеше заплашително, но тя не изпитваше страх. Винаги когато й се случеше такъв полет, си спомняше за баща си. Той беше пилот — герой от Втората световна война. Беше прелетял двайсет и два пъти Ламанша, натоварен с бомби от Англия за Германия. Беше преживявал и лошо време, и снежни бури, и десетки атаки на вражески самолети. И след ужаса на войната намери смъртта си по време на една невинна, очаквана с нетърпение екскурзия и остави четиригодишната си дъщеря сираче.

Мара израсна с убеждението, че никой не може да предвиди съдбата си, не може да предотврати смъртта.

Човек трябва да живее в настоящето и да не мисли какво може да му се случи утре. Да се страхуваш, че самолетът може да падне, беше губене на време.

Когато наближиха летището, тя се огледа и осъзна, че е единствената, която не се страхува. Бързо се обърна и втренчи поглед в илюминатора. Самотата кънтеше в нея, сякаш беше камбана. Пилотът се бореше с насрещния вятър и вибрациите на корпуса разтърсиха костите и нервите й. Човекът на седалката до нея се молеше.

Самолетът се заклатушка така, сякаш всеки момент щеше да се разпадне на парчета. Някой извика пронизително. Мара продължаваше да се взира през илюминатора с плувнали в сълзи очи. Тя също се молеше. Молеше се да изпита поне мъничко страх от смъртта, но не усещаше нищо. Беше празно от деня, в който родителите й загинаха. Може би щеше да е по-добре, ако в онзи злощастен ден беше с тях вместо при баба си в Кънектикът.

Мара беше на трийсет и една и още не знаеше какво е любов. В живота й съществуваха само работата, гоблените и баба й. За какво ти е любов, когато всичко може да свърши за миг в един летен ден на борда на ферибот в Ирландско море?

Когато най-сетне се приземиха тежко на пистата, пътниците започнаха да се поздравяват, смееха се, плачеха, а някои дори се прегръщаха като приятели. Мара си събра нещата и се приготви за слизане.

Първо дадоха път на пасажерите от бизнес класата. Тя се нареди на опашката и хвърли поглед към пътниците от втора класа, които търпеливо изчакваха реда си. Един мъж в спортно сако от туид стоеше пред кабината на екипажа и я наблюдаваше. Тя се обърна, за да се увери, че не е забравила нещо, и мимоходом се усмихна на непознатия, докато се придвижваше към изхода.

Капитанът и останалите членове на екипажа стояха до вратата на самолета, все още зашеметени от трудния полет. Изпратиха я с думите:

— Надяваме се, че ще пътувате отново с нас!

— Разбира се! — отвърна тя.

Разстроена, тя се запъти към такситата. Може би трябваше да си позволи някакви емоции, да отвори сърцето си поне мъничко, мислеше си тя, докато вървеше към стоянката. Мъжът със спортното яке също бързаше натам. Беше висок и набит, силните му рамене опъваха плата на сакото. Валеше сняг и тя се зачуди дали не му е студено без палто. Носеше старо очукано куфарче, сякаш не се беше разделял с него от училищната скамейка. Кестенявата му чуплива коса беше подстригана съвсем късо. Куфарът му беше облепен с най-различни стикери, мерна се и емблемата на Харвард. „Рекламите му са малко повече от необходимото“ — сви устни тя и извърна поглед.

В това време едно такси спря пред тях и двамата едновременно посегнаха към дръжката на вратата. Очите на непознатия станаха тъмни и агресивни, за миг й се стори, че е готов да я удари. Тя се изплаши и отстъпи назад.

— Ваше е — каза язвително и го покани с жест.

— Искате ли да си го поделим? — попита той и отвори вратата на колата.

— Не, благодаря!

— Не ми отказвайте, моля ви! За къде ще пътувате?

Изведнъж тъмният облак в очите му изчезна и лицето му се озари от най-сияйната усмивка, която някога беше виждала. Гледаше я мило, сякаш й предлагаше да се впусне с него в някакво вълнуващо приключение из столицата. Въпреки първоначалното си презрение към него тя се предаде на чаровната усмивка и закачливите нотки в гласа му. Усмихна му се и забърза към следващото такси.

— „Хей Адамс“, моля! — даде адреса на шофьора и скочи вътре, за да избяга по-бързо от непознатия, който, сложил ръка на сърцето си, продължаваше да я гледа с големите си лешникови очи.

Скоро таксито й спря пред красивата сграда на хотела до Лафайет Парк, на един хвърлей от Белия дом. Мара знаеше, че някога баба й и дядо й са отсядали тук, и докато влизаше в луксозното фоайе, имаше чувството, че Мийви я гледа отнякъде и й се усмихва. Регистрира се, влезе в кабината на асансьора и с възхищение докосна полирания махагон по стените на кабината. Стаята й беше тапицирана в жълто и гледаше към заснежения парк и Белия дом. Тъкмо започна да разопакова дрехите си, когато на вратата се почука. Надникна през шпионката и видя огромен букет червени лалета. Лицето на мъжа не се виждаше от цветята. Първата й мисъл беше, че баба й е решила да я зарадва. Грабна чантата, приготви бакшиш за момчето и отвори вратата.

— Това сте вие! — стресна се тя, когато разпозна мъжа от таксито.

— Реших, че ще им се зарадвате — каза той. — Навън снегът се сипе като в приказка, вие сте прекрасна и аз си помислих, че трябва да ви подаря червени лалета.

— Но… откъде знаете, че съм тук?

— Съдбата ме доведе — отвърна загадъчно той.

Мара повдигна вежди. За миг останаха така — тя от вътрешната страна на наполовина отворената врата, а той в коридора. Сърцето й биеше учестено. Устата й беше пресъхнала. Страхуваше се от непознатия и в същото време беше развълнувана. Мъжете обикновено не правеха такива неща. Може би в Рим или в Париж, или на друго романтично място по света, но не и когато пътуваха от Провидънс до Вашингтон в такова отвратително време.

— Съдбата надали знае къде ще отседна — възрази тя.

— Един самолет в снежната буря, малко червени лалета, вие и аз — театрално изрече той и се засмя.

— Хм! — присви очи Мара и огледа коридора. Беше празен. Ако мъжът имаше лоши намерения, досега щеше да е нахълтал в стаята. Сякаш прочел мислите й, Едуард отстъпи крачка назад.

— Като се има предвид, че съдбата ни събра — продължи, — аз реших, че непременно трябва да ви подаря червени лалета. — И пак тази обезоръжаваща усмивка. — А сега ми позволете да се оттегля в стаята си и да мечтая за вас.

— Вашата стая? Вие сте отседнали в хотела?

Той кимна и отново се усмихна:

— Е, сега знаете всичко. Пристигнах, влязох в хотела и ви видях да се качвате в асансьора. Помислих си, че наистина трябваше да си поделим таксито. Станаха твърде много съвпадения — един самолет, едно такси, до тук добре. Но като прибавим и един и същ хотел — ето ти я съдбата.

— И вие скочихте в асансьора и съдбата ви прошепна етажа и номера на стаята ми?

— Не! Подкупих пиколото. Признавам, че е недостойно, но не можах да устоя. После хукнах към цветарския магазин, избрах най-красивите цветя и ето ме тук. За малко не си счупих краката от бързане, защото не исках да бъда и минута далеч от вас.

Тя се засмя. Мъжът беше забавен и… красив. Имаше изсечени скули и силна долна челюст, които й напомниха за младия Кари Грант, блестящи очи и чаровна закачлива усмивка, която я накара да се почувства волна и безгрижна само след пет минути в неговата компания. Хората винаги я укоряваха, че е прекалено сериозна и тя наистина беше, но тези лалета я трогнаха.

— Позволете ми да ви поканя на вечеря! — каза той.

— Но ние дори не се познаваме.

— Веднага ще ви се представя — Едуард Хънтър.

— Мара Джеймсън.

— Ето, че се познаваме — непринудено изрече той.

Мара отново се засмя. Пое лалетата от протегнатата му ръка, доближи ги до лицето си и вдъхна свежия им аромат. „Лалета през декември — колко щедро“ — помисли си тя.

— Моля те, Мара! — настоя той. — Не ме отпращай, преди да ми обещаеш, че ще излезеш с мен. Не съм изминал целия този път, за да ми откажеш!

— Целият този път?!

Усмивката отново цъфна на лицето му като по поръчка. За съжаление това го осъзна много по-късно. Тогава стоеше като вцепенена до вратата и трескаво обмисляше как да постъпи. Беше дошла във Вашингтон по работа, опитваше се да разшири бизнеса си, което беше от изключителна важност за нея, защото работата беше нейният живот. Но той се доближи толкова много до нея, че тя усети топлия му дъх по челото си и коленете й се подкосиха. Трудно й беше да устои на близостта му, на чаровната усмивка…

— Не разбивай сърцето ми, Мара! — каза той и хвана с ръце лицето й.

— Как мога да ви разбия сърцето? Та вие дори нямате представа коя съм аз — изрече дрезгаво тя, неспособна да откъсне поглед от зелените му очи.

— Знам много добре коя си! Ти си момичето, което ме накара да изкупя всичките червени лалета в магазина. Не съм правил това за никоя друга.

И я целуна.

Мара отвърна на целувката. Не се замисли, че познава този мъж едва от пет минути. Довери се на думите, на усмивката, на топлите му очи. И на цветята, разбира се. Колко струваше такъв огромен букет по Коледа? Десет долара? Петнайсет? Докато си припомняше тази първа среща, Лили се зачуди дали тогава не продаде целия си живот за букет от цветя извън сезона.

Наистина ли беше отседнал в хотела, или просто я беше проследил? Не разбра и сигурно никога нямаше да разбере. Но си спомни как изглеждаше тя онази вечер — облечена в елегантно черно палто от кашмир, с тежката златна верижка на врата, която някога беше висяла на часовника на дядо й, а на ушите — смарагдови обици. Искаше да впечатли клиентите от Джорджтаун и да им покаже, че е момиче със стил и пари. Едуард надуши парите. И най-вероятно беше чул името на хотела, докато го е съобщавала на шофьора на таксито.

Лили се уви още по-плътно в одеялото. Погледна лунната пътека, която приличаше на златна река между два черни бряга. Колко яростно беше бранила сърцето си от любовта и колко лесно падна в клопката на Едуард! Той опустоши душата й. След него вече нямаше любов от пръв поглед, нямаше дива страст, която помита всичко пред себе си.

С Лиам всичко беше съвсем различно. Чувствата й узряваха бавно, като семе, което с всяка година от живота на Роуз пускаше все по-дълбоки корени, за да се превърне в голямо стабилно дърво с прекрасни плодове. В началото се страхуваше от него, но постепенно любовта му смекчи сърцето й. Ако беше малко по-нетърпелив, ако беше направил само един прибързан ход, Лили щеше отново да се свие в черупката си. Но той видя наранената й душа и остави всичко в нейни ръце, даде й време да го опознае и да реши сама.

Споменът за Лиам я върна в настоящето. Три дни далече от него и Роуз бяха твърде много. Усети липсата им толкова болезнено, че към полунощ не издържа — захвърли одеялото, облече се, извади от чантата ключовете от колата на баба си и забърза по каменните стълби.

Улицата беше тиха и пуста. Вечерта Тара и Бей наминаха, за да са сигурни, че с нея всичко е наред, но от Едуард нямаше никакъв знак и те се прибраха по домовете си. Кварталът заспиваше. Лили провери из джобовете си за картата, която й бе нарисувал Лиам, и подкара по крайречната улица към шосе Л-95. Свали стъклата на прозорците и включи радиото. От апарата се разнесе гласът на Бони Райт и тя запя заедно с нея. Увеличи скоростта и се наслади на топлия вятър, който изпълни колата с мирис на море. На излизане от Хабърд Пойнт в огледалото за обратно виждане се мерна кола. Тя я забеляза и стомахът й се сви. Колата се движеше плътно зад нея. Ами ако правеше грешка? Ако водеше някой репортер или дори самия Едуард при Роуз?

Лили продължи да кара, готова всеки момент да смени посоката, но малко преди Ню Ингланд колата зад нея се изгуби. Продължи да се взира в огледалото, но освен обичайния за това време на денонощието поток от камиони на пътя не се виждаше друг автомобил. Пулсът й възвърна нормалния си ритъм и тя отново усети радостта от предстоящата среща. Потърси телефона си, за да предупреди Лиам, но погледна часовника и се отказа. Беше късно, минаваше полунощ. По-добре да му даде малко време за почивка, преди да се видят.

Продължи да си тананика заедно с радиото. Обхваната от нетърпение да прегърне любимите си хора, забрави да поглежда назад и не видя колата, която продължаваше да я следва половин километър по-назад.

Лиам не можеше да заспи. От часове се въртеше в леглото и събираше чаршафите на топка, когато дочу шум от стъпки по дървената веранда. Надигна се и погледна през прозореца. Лампата пред външната врата не светеше, но сиянието на лунния диск беше достатъчно, за да види човека, който притича през верандата. И преди да го разпознае, усети със сърцето си кой може да бъде отвън.

С един скок се намери до вратата и я отвори. Пред него стоеше Лили с разпилени от морския вятър коси, а очите й светеха като въглени в нощния мрак. Те се хвърлиха един към друг в дълга безмълвна прегръдка. Нямаше нужда от думи. Достатъчно беше, че тя е тук, притисната до гърдите му, за да се почувства спокоен, умиротворен, като у дома. Нямаше значение, че се намираха в тази чужда и за двамата къща, на хиляди километри от Кейп Хоук — за него домът беше там, където беше Лили. Единственото важно нещо беше, че тя беше тук.

Жаждата за физическа близост все още беше много силна между тях. Лиам се влюби в нея още първия ден, в който я видя, но внимаваше да не издаде чувствата си, изчакваше да заздравеят раните в душата й. Девет години беше неотлъчно до нея, винаги готов да помогне, да я успокои и подкрепи. Но всичко между тях се случи едва в началото на лятото, когато отиваха към Бостън за последната животоспасяваща операция на Роуз. Тогава за пръв път осъзнаха, че не става дума само за живота на Роуз. Не можеха да живеят един без друг и повече не искаха да го крият. За него Лили и Роуз бяха всичко, за което бе мечтал, и всеки изминал ден засилваше любовта му.

— Не можех да стоя далеч от вас — прошепна Лили.

— Щастлив съм, че си тук!

Тя отметна разпилените по лицето си коси и го погледна с любов. Той я целуна по врата и по брадичката. Кожата й имаше вкус на море и още нещо, мило и свое, от което кръвта му кипна. Но щом влязоха в стаята, тя отиде до прозореца и се загледа навън. Изглеждаше разтревожена.

— Какво има? — попита Лиам.

— Не знам — поколеба се тя. — Стори ми се, че когато напусках залива, една кола ме последва.

— Ще проверя. — Той се запъти към вратата, но тя го задържа и отново го целуна.

Желанието да я има го завладя, усети как страстта разпалва тялото му, но Лиам знаеше, че тя иска друго. Погледна я в очите и се увери, че е прав.

— Ела! — прошепна той, хвана я за ръка и я поведе към стаята на Роуз.

— Моята Роузи! — промълви Лили, щом влязоха.

— Мъчно й е за теб, но иначе е добре.

Тя коленичи до леглото. Целуна я леко по косата и огледа шевовете, за да се убеди, че зарастват правилно. Както обикновено лявата й ръка инстинктивно предпазваше мястото около ключицата, където беше извършена интервенцията. Лили внимателно я отмести. Роуз не се събуди, само въздъхна блажено, сякаш усещаше майчините грижи в съня си.

Лили оправи свлечените на земята завивки, целуна я още веднъж и двамата излязоха на пръсти от стаята. Лиам запали лампата във всекидневната и тя огледа помещението. Гарнитурата беше стара, с избеляла кретонена тапицерия. По стените имаше морски карти на Нарагансит Вей и близките острови. Лавиците бяха натъпкани със списания по океанография и справочна литература. Имаше и един старинен телескоп с медна стойка, насочен към океана. Лили оглеждаше внимателно всяко кътче от стаята, искаше да знае всичко за мястото, което сега беше дом на дъщеря й. Най-накрая любопитството й беше удовлетворено и успокоена от видяното, тя се хвърли на гърдите на Лиам.

Той я притисна до себе си със здравата си ръка и вдъхна дълбоко аромата на влажната й кожа. Усети върха на пръстите й по лицето си и затвори очи, за да се наслади на нежното докосване. Изведнъж се сепна. Дали не прибързваше? Може би тя искаше да поговори с него, преди да си легнат. Посегна да запали лампата, но тя хвана ръката му и меките й устни отново се долепиха до неговите.

Лиам я поведе към спалнята. Опитваше се да запази спокойствие, да й покаже, че преди всичко е неин приятел, а после любовник, защото разбираше колко й е трудно сама, разделена от Роуз и изплашена за живота на баба си. Искаше му се да я зарази със своята увереност и хладнокръвие, но изгаряше от вълнение. Сякаш беше седемнайсетгодишен хлапак, който няма търпение да вкара любимата си в леглото.

Лили го целуна, изгори устните му с дъха си и продължи да го обсипва с целувки. Сърцето на Лиам щеше да се пръсне от напрежение. Кожата му пламна и той почти забрави да диша, докато тя разкопчаваше ризата, плъзгаше ръце по тялото му и галеше гладката му кожа. Притисна бедрата си към неговите, дишането й стана учестено и двамата се хвърлиха на леглото.

Всичко, което имаха да си кажат, го казаха с телата си. Думите бяха недостатъчни, за да опишат чувствата им в момента, да предадат силата на любовта им. Лиам беше готов на всичко за нея и за Роуз. Би дал и живота си, за да ги защити.

Ето това й каза той с устните си, с пръстите, с всяка частица от жадното си за любов тяло. Тази нощ те наваксваха трите пропуснати дни, но той знаеше, че сърцата им никога не са се разделяли. Лили беше част от душата му, която му помагаше да се чувства цял.

— Не искам да си тръгвам — прошепна тя, когато небето започна да просветлява.

— Аз също! — Той целуна разпиляната й по гърдите си коса.

— Все още не се е обаждал, нито се е появявал — притеснено каза тя. — Бях сигурна, че ще дотича веднага щом медиите разтръбят новината.

— Не може да не е разбрал. Аз не смея да включа телевизора заради Роуз, но семейство Стенли ми казаха, че си на първа страница на вестниците и новините започват и свършват с твоето мистериозно завръщане. Сигурна ли си, че този в колата не е бил той?

— Не знам. Не се виждаше добре, а и времето беше много кратко — отвърна тя. — Но съм сигурна, че той ще избере най-точния момент да се появи. Имам чувството, че ме дебне отнякъде, очаквам да го видя зад всеки ъгъл.

— Знам, че най-важното е да държим Роуз далеч от него, но ми се ще да съм с теб, за да мога да те предпазя.

— Най-доброто, което можеш да направиш сега, е да се грижиш за Роуз — каза тя и въздъхна. — Да знаеш само колко ми се иска да сме си вкъщи в Кейп Хоук.

— Може би трябва да отскочим за ден-два. Ще послушаме малко келтска музика, ще чуем някои от новите изпълнители. Би било добре за нас.

— Шшт! — запуши тя устните му с целувка. — Не ме изкушавай! Знаеш, че баба има нужда от мен.

— Знам, скъпа — отвърна той.

Взе ръката й и я поведе към верандата. Минаха покрай бюрото му и Лили се загледа в купчината книги и списания, които той беше заел от Джон. Личната библиотека на приятеля му беше цяла съкровищница. Сред многото други материали Лиам откри няколко издания на „Копея“ — най-престижното списание по ихтиология през деветнайсети век. Вътре имаше интересни научни статии за опазването на акулите и той беше прекарал цял ден над тях, за да открие някакво научно обяснение на феномена, който наблюдаваше от няколко дни — наличието на огромни количества дребна морска риба толкова близо до брега.

Излязоха навън и жадно вдишаха свежия нощен въздух. Скоро щеше да се зазори. Небето просветляваше, звездите приличаха на разпръснати диаманти върху тъмносиньо кадифе. Съзвездията образуваха своеобразна арка над разбиващите се в крайбрежните камъни вълни и осветяваха ефирните пръски, които сияеха като ореол около тях.

— Какво е това? — Лили посочи нещо, което се стрелкаше из водата и блестеше с цветовете на дъгата.

— Биолуминесценция — отвърна Лиам. — Морски същества, които произвеждат светлина.

— Също като светещите следи край Кейп Хоук.

— Права си, не са характерни за южните морета.

— Дали е възможни да е Нани — развълнувано попита тя. — Може би наистина е тръгнала с нас от Нова Скотия?

Той се загледа в светещите петна. И на него му се искаше да види белугата, колкото и невероятно да му изглеждаше, че може да измине целия дълъг път от Кейп Хоук до тук. Наистина, от няколко дни не успяваше да я засече на компютъра, но светлините пред тях доказваха, че наблизо има морски бозайници.

Те се приближиха към брега и ревът на океана стана оглушителен. Морето беше бурно и вълните носеха със себе си стотици медузи и малки сребърни рибки, които се опитваха да се задържат далеч от сушата.

— Колко силно бучи! — каза Лили, без да отмества поглед от океана.

— Това явление се нарича „Призрачни планини“.

— Какво значи това?

— Между Роуд Айланд и Блок Айланд има риф — обясни й Лиам. — Обикновено активността на океана по тези места е нормална и предвидима. Но в един от броевете на „Копея“ пише, че при определени условия в средата на сезона на ураганите — като сега — вятърът се обръща срещу течението и в резултат над рифа се образуват огромни вълни, които се наричат „Призрачни планини“.

— Все едно, че към нас препуска стадо диви коне — каза Лили, все още запленена от грохота на вълните.

— Така е. Понякога вълните могат да достигнат двайсет метра. Сърфистите ги обожават. Придвижват се до рифа, най-често с моторница или с джет, и от там се спускат по тях. Лошото е, че когато се появят Призрачните вълни, след тях пристигат и акулите.

Лили го прегърна. Тя знаеше, какво са за него акулите. Те застанаха толкова близо до брега, че усещаха солените капчици по лицата си. Брегът миришеше на риба от притока на морските мъници. Призрачните вълни внасяха смут в океана. Те привличаха големите северни видове — китове, акули и делфини, и изгонваха по-дребните риби на юга далеч от Гълфстрийм.

— Това ли е причината Нани да дойде на юг? — запита Лили.

— Така мисля — отвърна Лиам. — Големите вълни произвеждат храна за големите риби, каквато обикновено не се намира по тези места.

— Роуз смята, че Нани е тръгнала с нас, за да ни пази.

— Това също може да е истина, дори съм сигурен — засмя се той и я целуна по челото. Искаше му се Лили да не си отива.

— Надявам се тук да е на сигурно място — каза тя, без да откъсва поглед от морската стихия. От север се зададе голям траулер и направи остър завой. Познатите канадски знаци накараха Лиам да се вгледа по-внимателно в него.

— Става късно — каза тя. — Ще ми се да погледна още веднъж Роуз и тръгвам за Хабърд Пойнт.

— Не искам да си тръгваш. — Той веднага забрави за морето и кораба и я притисна към себе си. Целуна я веднъж и още веднъж в желанието си да я задържи малко по-дълго до себе си.

Отново влязоха в малката къща, за да постоят при Роуз.

Когато след два часа Лили се качи в колата и потегли, сърцето на Лиам сякаш спря. Искаше му се да я задържи, да не я пуска сама на мястото, което събуждаше в нея толкова страх и мрачни спомени. Никога досега, дори и в онзи ден, когато жестокият морски звяр уби брат му, не се бе чувствал толкова безсилен и объркан.

Патрик се чудеше какво да предприеме. Мариса го помоли да не се намесва и въпреки че имаше приятели в Балтимор, реши засега да не разпитва за Сам. Щеше му се да й помогне, но тя беше категорична.

Обаждането й го върна в Кейп Хоук и той започна да сънува северния град всяка нощ. Сънищата му бяха изпълнени с величествени борове, назъбени скали, бистри заливи, рисове със златисти неподвижни очи и Мариса. Вече трета нощ сънуваше как двамата, хванати за ръце, влизат във водата през една пробита в леда дупка и плуват рамо до рамо. Водата е топла и приятно гали телата им, а те се смеят, целуват се…

Патрик изстена и се събуди. Одеялото му беше на земята, той плуваше в пот, а сърцето му биеше в гърдите като птичка в клетка. Бавно дойде на себе си, седна на ръба на леглото и хвана главата си с ръце. Флора лежеше в кучешкото си легло и го гледаше с големите си кафяви очи.

— Можеш ли да разгадаваш сънища, моето момиче? — попита я той.

Тя мързеливо размаха опашка.

Нощта беше топла и тиха. Патрик взе бутилка минерална вода и се качи на палубата. Тук въздухът беше по-свеж. Седна, както си беше по шорти, и се остави на морския бриз да изсуши потта от тялото му. Сънят беше още пред очите му, толкова реален, че той се изненада да види, че се намира на борда на лодката си в Кънектикът вместо в снежните северни планини с Мариса.

Отпи от бутилката и вдигна глава. Звездите над него бяха по-ярки от всякога, приличаха на малки нажежени въгленчета в черната нощ. Патрик потърси Северната звезда. Зачуди се дали тя би могла да го отведе при Мариса. Това беше всичко, което му трябваше в този момент — да отвърже лодката си и да излезе в открито море. Старото корито беше достатъчно здраво и щеше да издържи на пътуването.

Патрик въздъхна дълбоко и реши да се върне в леглото. Знаеше, че ще мине много време, докато заспи отново. Когато беше малък, баба му му разказваше приказка за един ангел, който летял нощем над света. Разпервал белите си криле над градове и села, за да предпазва хората от всяко зло, да вдъхне надежда на нещастните и да върне изгубените души при близките им. Показваше му Млечния път и казваше, че това е сянката на ангела. Той наивно си пожела добрият ангел да събере отново Сам и Мариса.

— Пат, май взе да ти хлопа дъската! — бяха първите думи, които изрече на следващата сутрин, когато се събуди и продължи с няколко впечатляващи нецензурни израза. Може би ангелите помагаха на бабите, но ченгетата знаеха, че единственият начин една работа да бъде свършена е да си я свършиш сам.

Той извади телефона, набра номера на болница „Джон Хопкинс“ и поиска да го свържат със „Световно здраве“.

— Здравейте — каза той, когато от другата страна се чу женски глас. — Казвам се Патрик Мърфи.

— Слушам ви?

— Обаждам се във връзка с една ваша служителка, която е включена в състава на мисия в Перу. Можете ли да ми дадете някаква информация за местонахождението й?

— Вие член на семейството ли сте?

— Не, съвсем не! — побърза да отговори той и се намръщи. Не беше сигурен как ще реагира жената отсреща на „пенсиониран детектив“. Ами ако си спестеше думата „пенсиониран“? Спомни за Мариса и реши, че рискът си заслужава. — Вижте, аз съм от полицията в Кънектикът.

— Ох! — стресна се жената. — Да не се е случило нещо?

— Бъдете спокойна! Жената, която издирвам, няма никакви проблеми с полицията — побърза да обясни той. — Искам да се свържа с нея, защото…

— Сър — отряза го жената, — нямаме право да даваме каквато и да било информация за местонахождението на нашите групи. Ако искате да изпратите писмо чрез нашия офис, аз ви обещавам, че ще направя всичко необходимо…

— Благодаря ви, но това няма да ми свърши работа — изръмжа Патрик и прекъсна връзката.

Флора очакваше сутрешната си разходка. Той я пусна на брега и се загледа в сложните осморки, които кучето нравеше всяка сутрин и обикаляше цялата горичка в някакъв свой си, кучешки ред.

Можеше да позвъни директно в Перу, да опита да се свърже с някого от „Световно здраве“, но предпочете да се обади на един стар приятел от полицията в Балтимор.

Не помнеше номера, но все още пазеше стария бележник с адреси и телефони. Намери го и набра цифрите. С нетърпение зачака да чуе гласа на Джеймс Хенли, но вместо това се включи телефонният му секретар.

— Здрасти, Джим — заговори той. — Обажда се Пат Мърфи. Помниш ли Пат от доброто старо време? Слушай, опитвам се да открия местонахождението на една жена от вашия град, Саманта Махоун…

Патрик говори дълго за „Световно здраве“, за това, че жената може би е в Перу, и за сестра й, която се притеснява за нея. После затвори и се зачуди колко ли време ще отнеме на Джим да проучи нещата. Надяваше се да стане бързо. Спомни си тревогата в гласа на Мариса и реши, че ако Джим се забави, ще се наложи да хване първия полет до Перу и лично да заведе Сам при сестра й.

Осма глава

Успокоена и заредена с енергия, Лили караше по обратния път към Хабърд Пойнт. Видът на спящата Роуз и ласките на Лиам отприщиха в нея ураган от любов, чувствата й бушуваха като Призрачните планини около рифа. Тя остана край леглото на Роуз до сутринта и бе щастлива да чуе радостните й възгласи, когато се събуди. Широко отворените очи и усмивка й все още бяха пред нея.

Скоро стигна до железопътния прелез в началото на града. Въпреки ранния час тук-там вече се виждаха ранобудни хора, излезли на обичайната си сутрешна разходка. Някои от тях обикаляха квартала, за да се насладят на утринната свежест, други бягаха за здраве. Събираха се на групи от двама-трима, обсъждаха нещо и се смееха, други предпочитаха шума на вълните и шепота на съживените от утринния вятър листа.

Лили зави и даде на първа, за да изкачи склона, и застигна приятелите си, които бутаха нагоре количката на Джо, бебето на Тара. Те се потяха и пъшкаха от усилието и с удоволствие спряха, за да й помахат. Лили им отвърна с широка усмивка и се приготви да спре и да ги качи, но те й отказаха и й пратиха въздушни целувки. Тя им отвърна със същото и продължи. Срещата с Лиам и Роуз беше прогонила снощните демони и настроението й беше отлично.

След десетина минути спря колата пред „Морска градина“. Влезе в градината и се озова срещу непознат мъж.

Беше висок, с тъмна коса и морскосиня униформа на ФБР. Седеше на сянка в беседката и явно я очаквайте.

— Аз съм Джо Холмс — представи се и й подаде ръка. — Съпругът на Тара.

— Здравейте, аз съм Лили Малоун — усмихна се тя и пое ръката му.

— Радвам се да се запознаем. Чувал съм много за вас. Съжалявам, ако ви притеснявам…

Лили енергично поклати глава:

— В никакъв случай! Толкова съм благодарна, че правите това за мен. Може би…

— Не се опитвайте да ни откажете — строго каза той. — Нали познавате Тара? Или сте забравили колко упорита може да бъде тя? Да спориш с нея е все едно да убеждаваш реката да тече в обратна посока.

— Искам да ви попитам нещо. — Лили си спомни колата, която я последва миналата нощ от залива. — Вие ли ме проследихте снощи?

— Не — поклати глава Джо. — Когато дойдох тук, колата ви я нямаше. Тара помисли, че сте останали в болницата, и аз реших да ви изчакам.

— Отидох до Роуд Айланд да видя дъщеря си, но някой тръгна след мен…

— Мислите, че е Едуард?

— Господи, надявам се да не е той!

— Това е тревожна новина — сви вежди той. — Ще се опитам да разбера къде е бил миналата нощ. Вижте, вие си вършете, каквото там трябва да свършите. Ние ще наблюдаваме къщата.

— Току-що видях Тара и бебето — отвърна тя. — Сигурно имате много по-важна работа от това да се занимавате с мен.

— Няма по-важно нещо от това да помогнеш на приятел — отсече той. — Тук съм напълно съгласен с Тара.

Очертаваше се горещ летен ден — слънцето напичаше още от сутринта. Роуз си играеше в задния двор, а доктор Нийл работеше в стаята. Тревата гъделичкаше босите й крака и известно време това я забавляваше, но скоро й омръзна и тя заподскача към люлката, вързана за едно високо дърво пред къщата. Вятърът поклащаше игриво листата на дърветата, птичките се тълпяха около живия плет и огласяха цялата улица, но въпреки това момичето нямаше настроение. Сърцето му беше празно и никакви птички и цветенца не можеха да го запълнят. Майка му беше тук за закуска, но после пак си замина и това я натъжи. Колко още щяха да бъдат разделени?

Залюля се. От люлката можеше да види цялата улица. Семейството, което живееше до тях, имаше две по-големи деца и тя ги видя да се качват на една открита камионетка и да заминават. Те й напомниха за Джесика и й стана още по-криво. Погледна към доктор Нийл, който работеше на бюрото си до прозореца. Махна му с ръка, той й отговори и това я накара да се почувства малко по-добре.

Продължи да се люлее и отново погледна към улицата. От долния край се зададе кола, мина бавно покрай къщата и продължи. Роуз я проследи без интерес, но скоро видя, че колата се връща по същия път. Стигна до тяхната ограда и спря, но не зави към входа.

„Може би шофьорът се е объркал“ — помисли Роуз и хвърли поглед към доктор Нийл. Той все още беше до прозореца, навел глава над някаква книга. Макар да не паркира на тяхната отбивка, а на пътя, мъжът слезе от колата и влезе в двора. Беше доста по-нисък от Лиам, но едър и мускулест. Имаше къса чуплива коса и искрящи зелени очи. Роуз беше готова да хукне към къщи, но той й се усмихна мило, изглеждаше дружелюбен и безопасен и тя се зачуди какво да прави. Не се страхуваше, но си спомни думите на майка си да не говори с непознати, и решително стисна устни. Мъжът застана под един кичест клон. Той засенчи лицето му и тя не можа да види нищо друго, освен усмивката.

— Тук ли живееш? — попита я.

Роуз поклати отрицателно глава.

— Дошла си на гости, така ли? — продължи да пита непознатият и пристъпи две крачки напред. И тогава видя очите му. Те блестяха, но блясъкът им беше лишен от живот. Сякаш бяха два къса зелен мрамор, в които се отразяваха лъчите на августовското слънце. Изплашена, тя кимна и погледна с надежда към прозореца. Доктор Нийл беше там и се взираше в мъжа. Когато непознатият приближи още една крачка, той скочи от стола и се скри от погледа й.

— Мама и татко тук ли са?

Внезапно вратата се отвори и доктор Нийл затича към нея. Нещо в погледа му я накара да изхвръкне от люлката и да хукне насреща му. Хвърли се към него като към спасителен пояс, сърцето й биеше силно. Когато събра смелост да се обърне отново, мъжът вече се качваше в колата си.

— Имаш много красиви зелени очи — провикна се той — и кестенява коса. Много ми харесват плитките ти.

— Един момент. — Доктор Нийл тръгна към колата. — Искам да говоря с вас.

Мъжът не отговори. Остана още известно време вторачен в Роуз, после затръшна вратата и запали мотора. Продължи да се взира в нея, докато колата му се скри зад завоя.

— Кой беше този човек? — попита Роуз.

— Някой, от когото трябва да се пазим — отвърна Лиам. — Повече няма да те пускам сама в двора.

— Добре — отвърна послушно тя.

Той се наведе и я погледна в очите. Роуз гледаше след колата и зениците й бяха станали огромни, като езера. Не разбираше какво точно се бе случило, но сърцето й подсказваше, че този мъж е опасен. Усмихваше се като добър човек, но очите му бяха страшни. Напомниха й за гладния вълк от приказките, които й четеше доктор Нийл, и тя потрепери.

Лиам я прегърна и двамата влязоха в къщата.

Доктор Нийл седеше пред компютъра и разлистваше едно от списанията, с които беше зарил бюрото си. Опитваше се да се отърси от безпокойството. Нямаше съмнение, че посетителят беше Едуард. Той беше проследил Лили миналата нощ и днес беше тук, за да огледа Роуз на дневна светлина. Лиам се ядоса на себе си, че бе оставил детето само. Поне да го беше предупредил да не минава пред къщата, където можеха да го видят от улицата!

Вдигна телефона, набра номера на Лили и й разказа всичко.

— Какво каза той? Какво направи? — попита тя.

— Не говори много. Попита я дали мама и татко са с нея. После просто стоеше там и я гледаше.

— Ох! Той е разбрал всичко! — изпъшка Лили и затвори очи. — Какво ще правим сега?

— Мисля, че трябва да се върнем в Хабърд Пойнт — каза той. — Защо да стоим тук, щом вече всичко се знае?

— Но може и да не е той. Може да е някой съсед, който е минавал от там, или…

— Лили! — прекъсна я нежно, но настойчиво Лиам.

— Не знам какво да правя, Лиам! Направихме най-доброто, за което се сетихме. Може би все още е по-безопасно да останете там. Той не знае, че Роуз е негова.

— Спомена нещо за зелените й очи и кестенявата коса.

— Като неговите — каза тихо Лили.

— Да.

— Боже, господи! Трябва да помисля…

— Добре — каза тихо Лиам, — но не го протакай. Пак ти казвам, най-добре е да сме заедно.

Затвори телефона и погледна към Роуз. Тя седеше до прозореца, слънцето светеше в косите й и им придаваше меден оттенък. Сутринта, след като майка й си тръгна, тя го помоли да й помогне за плитките. Беше трудна задача за човек с една ръка, но криво-ляво се справиха. Сега косата й се спускаше свободно по раменете. Явно, забележката на Едуард я беше подразнила.

На вратата се почука и Лиам изтръпна. Почти пожела това да е Едуард, тогава можеше да излезе в открит двубой с него. Излетя от стаята към всекидневната и едва не събори Джон Стенли, който тъкмо отваряше външната врата. Беше облечен спортно, с бяло поло и избелели червени шорти, носеше очила с тънки метални рамки и сламена шапка. Той се ухили на приятеля си и вдигна ръце за защита:

— Хей, хей, спокойно! Това съм аз!

— Сутринта имахме неканен посетител — обясни Лиам и огледа улицата.

— Значи ви намери — намръщи се Джон. Лиам му беше разказал истинската причина, поради която се налагаше с Роуз да се крият тук. — Слушай, дошъл съм с предложение, което ще те разсее. Забеляза ли какво става там? — попита и посочи към океана.

— Мога ли да го пропусна? — отвърна той и се загледа във врящата от риба вода.

— Хайде да излезем с лодката! Ще ти покажа нещо изключително.

— Трябва да взема и Роуз…

— Разбира се! — усмихна се Джон. — Моите деца с удоволствие участват в научните ми експедиции. Ще направим и нея част от отбора.

Лиам се усмихна щастливо. Да изведе Роуз за известно време от тук беше най-добрият начин да я поразсее.

— Ще я попитам — каза той и забърза към стаята.

Свита като кученце на стола, Роуз продължаваше да гледа през прозореца. В скута й имаше отворена книга, но тя не поглеждаше към нея. Срещата с Едуард я беше разтревожила.

— Роуз — повика я Лиам, — Джон предлага да ни заведе на разходка с лодка. Искаш ли да отидем?

— Искам мама! — каза момичето.

Той приседна до нея и погали косата й.

— Знам, мила. Обещавам ти, че скоро ще бъдем заедно. Но днес не можем да направим нищо и затова си помислих, че ще е хубаво да излезем в морето.

— Този мъж… не ми харесва.

— И на мен — каза той.

— Ако излезем в морето, той няма да може да ме намери и да говори отново с мен, нали?

— Така е.

— Тогава да тръгваме — кимна тя и скочи от стола.

Лиам грабна лаптопа, телефона и бинокъла и ги натъпка в чантата си. Сложи слънчеви очила и шапка, бисквити и някакъв сок за Роуз. След няколко минути бяха готови и застанаха пред Джон, който ги чакаше във всекидневната.

— Скъпа — обърна се Лиам към Роуз, — това е доктор Стенли. Тази къща е негова, а също и онези интересни списания, в които пише за акулите.

— Благодаря ви за гостоприемството! — любезно изрече детето.

— Радвам се да се запозная с теб, Роуз — наведе се към нея Джон. — Обичаш ли да се возиш с лодка?

Тя се усмихна и зелените очи се проясниха. Лицето й трепна като утринен лъч.

— Да — каза. — Обожавам!

— А обичаш ли науката за морето? Океанография?

— Да — отвърна и се усмихна по-широко.

— Добре, защото там — Джон посочи към океана — става нещо невиждано и ние трябва да разберем какво е то.

Лиам нямаше търпение да излязат в морето. Да видиш отблизо Призрачните планини беше събитие, за което мечтаеха всички изследователи на морето. Поколения учени си блъскаха главите над тяхната загадка, защо пък те с Джон да не бъдат тези, които ще я разрешат.

Той намаза раменете и краката на Роуз със защитен крем и провери още веднъж, да не би да е забравил нещо. Сега вече бяха готови за приключението и ентусиазирано тръгнаха след Джон.

Каменният деветметров вълнолом стърчеше високо над плажа, предпазваше брега от ерозия и държеше пясъка и малките крайбрежни камъчета далеч от водата. Зад каменната стена се виждаха две лодки. Едната беше състезателна — „Отдих J-24“, а другата — деветметрова рибарска лодка, оборудвана за научните цели на собственика си. На нея пишеше „Синята чапла“. След всичките тези години, прекарани на лодките на семейство Нийл в Кейп Хоук, Роуз се чувстваше като у дома си в морето. Тя скочи на борда на „Синята чапла“ и се отдръпна, за да направи път на Джон. Лиам огледа още веднъж брега. Искаше да е сигурен, че Едуард не се спотайва някъде. Не видя нищо обезпокоително и се качи при тях. Моторът тихо забръмча, лодката потегли и остави зад себе си бяла криволичеща следа. Джон пое курс на юг, покрай Нарагансит. Две ята от малки морски птички закръжаха около главите им, Роуз дръпна Лиам и му ги посочи. Той й кимна в знак, че ги е видял, но вниманието му беше насочено към по-големите чайки и гларуси, които търсеха храна близо до брега.

— Птичи пир — отбеляза той, бръкна в чантата за бинокъла и го насочи към морските пернати, които лакомо поглъщаха огромни количества от сафрид, цаца и други дребни видове. Между тях проблясваха перки и опашки на по-големи риби.

— Да, истински банкет — отвърна Джон.

— А тези какви са? — посочи Лиам едрите риби. — Лефер, сом?

— Всичко — отвърна Джон и той кимна. Беше стигнал до същия извод. По-големите също бягаха хаотично от нещо.

Навлязоха навътре и продължиха на юг, към залива на Нарагансит и Скарбъро. Скоро настигнаха няколко моторници, пълни с хора, които носеха сърфове и изгаряха от нетърпение да достигнат до Призрачните планини. Неколцина от тях се оглеждаха за някоя по-голяма вълна, заради която си струва да се потопиш в тази рибена супа. Тук също гъмжеше от морски птици, дори видяха белите криле на двойка морски орли, които също бяха дошли на угощение в плитчините.

Когато завиха към Пойнт Джудит, миризмата на риба се засили. Лиам не беше изненадан. Тук беше домът на чайките и островът вонеше от разложени рибни остатъци. В тази част на океана често кръстосваха риболовни траулери и търсеха по-големи парчета — моруни, есетри, бяла риба и омари.

Той беше израснал с миризмата на риба, но това, което ставаше, беше невероятно. Океанът вреше, пред очите му се превръщаше в огромен магазин за жива риба. Беше завладяващо и страшно. Джон се намръщи, лицето му изразяваше тревога. Лиам притисна Роуз до себе си, за да я успокои.

— Къде отиваме — попита тя с треперещо гласче.

— Почти стигнахме — успокои я Джон.

Лиам погледна към брега. Лили беше на около трийсет километра западно от тук. Какво ли правеше сама с всичките си проблеми, без да може да сподели с никого? Внезапно усети някакъв атавистичен страх за нея. Двамата бяха далеч един от друг и нямаше как да разбере, ако тя е в опасност. Кой щеше да й помогне тогава?

— Ето, това е! — каза Джон и изключи скоростта. Моторът се задъха, изхълца няколко пъти и замърка като коте.

— Къде сме? — попита Роуз.

— Това е фарът на Пойнт Джудит — посочи той към петнайсетметровата кула на брега. Тя беше от кафяв камък, долната половина беше боядисана в бяло, а най-горе блестяха оптичните пояси, които опасваха високия купол.

— Блок Айланд е на десетина километра от тук, нали? — попита Лиам.

— Девет, точка, двайсет и един километра — уточни Джон. — От носа на Пойнт Джудит до носа на Блок Айланд. Запомнил съм го, когато се готвех за разрешително за управление. Ако моторът ти угасне, лодката продължава да се плъзга по инерция още пет, точка, дванайсет километра. Три минути ход на лодката по инерция се равняват на един следобед плуване. Но точно сега не бих искал да плувам в тази боза. — Замълча за миг и вдигна ръка, за да привлече вниманието им. — Чувате ли това?

Роуз се ослуша. Едва сега установиха колко силен е станал шумът от вълните. Само че това не бяха вълни. Звукът беше рязък и отсечен, като че ли стотици ръце пляскаха по корпуса на лодката. С всяка минута тропотът по дъното и ревът на вълните ставаха все по-силни и страшни. Плътно притисната към Лиам, Роуз се вкопчи с две ръце във фалшборда.

— Вижте, вижте! — завика тя.

Тримата погледнаха надолу. Водите на океана бяха станали сребърни — сребърни глави, сребърни опашки, сребърни перки — плътна маса от хиляди и стотици хиляди рибки, и прииждаха още. И всичко това мърдаше, огъваше се и се къдреше, водата клокочеше и блестеше като течно сребро.

— Такова нещо не може да се види преди септември, дори и тогава е малко вероятно. Мисля, че сме свидетели на изключително явление — каза Джон възхитен.

Среброто се разстла и покри цялата видима повърхност на океана. В същото време небето притъмня от криле на чайки и други морски птици — клиноопашати, чернокрили, розови. Те се виеха над тях и образуваха страховит грачещ и кряскащ облак, който напомняше филм на Хичкок.

— Това дали е… — Лиам посочи нагоре.

Джон проследи погледа му и кимна:

— Точно така, северен бял рибояд. Прекарва почти целия си живот в Северния ледовит океан.

— И е стигнал чак до Блок Айланд?!

Джон стисна устни и не отговори, но приятелят му знаеше, че двамата мислят за едно и също нещо. Ако невероятното изобилие на храна е накарало тази птица да прелети такова огромно разстояние, какви ли чудовища се криеха под водата? Сети за Нани и тревогата му нарасна. Какво ставаше с нея, защо вече трети ден не можеше да я засече с компютъра.

Близо до тях преминаха моторници и ски влекачи, които теглеха сърфисти от отборите на „Бостънски китоловец“ и „Акваспорт“. Зад тях се зададе колона от риболовни кораби. Един тъмнозелен траулер привлече вниманието на Лиам — стори му се познат. Погледна през бинокъла и кръвта му изстина. На корпуса със златна боя беше изрисуван гербът на Кейп Хоук. Без съмнение това беше „Мар IV“ и човекът, който стоеше на мостика, беше капитан Джерард Лафарж.

— Приятел ли ти е? — попита Джон и посочи с глава траулера.

— Не бих го нарекъл такъв — сви устни Лиам. — Излизах няколко пъти с него. Той лови делфини и ги продава за риба тон.

— Мамка му! Ей сега ще го засилим обратно! — ядоса се Джон и посегна към радиопредавателя. — Канадците нямат право да ловят риба в Роуд Айланд.

— Той не ловува — замислено каза Лиам, без да откъсва поглед от кораба. Капитанът продължаваше да стои там и да гледа във водата, сякаш търсеше някого или нещо. По палубата не се виждаше никакво движение, мрежите бяха навити, а стрелите — прибрани.

— Тогава какво прави тук? — учуди се Джон.

— И аз бих искал да разбера — изрече приятелят му и продължи да се взира в „Мар IV“, докато корабът не се изтегли след другите лодки и бавно изчезна от погледа им.

И тогава видяха Призрачните планини. Беше неповторима гледка — огромни древни гиганти се събуждаха от вековния си сън и надигаха снага от дълбините на морето за нов живот. Пред очите им сякаш от нищото се роди огромна двайсетметрова вълна от кристалночиста, лазурна вода, набъбна и се стовари с гръм и трясък върху подводния коралов риф. Океанът експлодира — вълшебна феерия от пяна и водни пръски, която ги накара да затаят дъх. Лиам забеляза, че температурата на водата се покачи — изглежда, мощните вълни идваха направо от Гълфстрийм.

— Какво е това? — попита задъхано Роуз.

— Най-големите вълни, които някога сме виждали — отговори той и я притисна до себе си.

— По средата на морето? Мислех, че вълните се образуват само по брега.

— Отдолу има огромен риф и те се разбиват в него — обясни й Джон. — Това се случва веднъж или два пъти на столетие при точно определени параметри на силата и посоката на вятъра, теченията и потоците.

Лиам извади лаптопа, включи го и зачака програмата за движението на морските хищници и бозайници да се зареди.

Джон и Роуз се загледаха в сърфиста, който яхна една вълна, плъзна се грациозно по нея пред погледите на зяпачите и заслужи бурните им овации.

— Това, което наблюдаваме, е изключително рядко явление за източните брегове — каза Джон. — По-характерно е за Мауи, северния бряг на Хавай — любимо място за сърфистите.

— Наричат го „Челюсти“ — обади се Лиам. — По обясними причини.

— Точно така! — продължи приятелят му. — А на север от Сан Франциско е Маверик. И там вълните привличат хищни риби. Това е причината там да гъмжи от акули.

— Като Призрачните планини — добави Лиам.

Най-сетне програмата беше готова за работа и той се загледа в лилави светлинки, които мигаха на екрана.

— Зелените точки са за китове, лилавите — за акули? — сбърчи чело Роуз.

— Да — потвърди Лиам.

— Значи, една от тези зелени точици е Нани?

— Тя не е тук — отвърна той и написа: ММ-122 — номерът, под който се водеше Нани.

— Радвам се, че я няма! Виж колко много акули се въртят наоколо.

Наистина бяха много. Компютърът маркира акулите, вкарани предварително в база данни, но имаше и други, които засичаше за пръв път. Бяха много и най-различни — тигрови, макос, сини акули и две големи бели акули, които се движеха малко встрани от другите. Ловците на вълни продължаваха да се наслаждават на изключителната възможност да скочат върху тази водна грамада, без да си дават сметка какво ги дебне под повърхността.

Лиам се възхити от смелостта на момчетата, адреналинът в кръвта му се покачи, сякаш той самият се носеше по вълните, но едновременно с това сърцето му се сви от страх за тях. Непосредствената опасност, която ги грозеше, му напомни за Едуард, който днес обикаляше около Роуз също като акула. Но хората акули са хиляди пъти по-кръвожадни от морските си братя, той знаеше това. Бяха гладни и жестоки като тях, но много по-изобретателни, по-коварни. Притегли Роуз към себе си и я прегърна. Около тях продължаваха да се стрелкат перки на акули, но той впери поглед на изток, към сушата, където беше Лили и един скрит звяр, който душеше около нея.

Девета глава

Лили натисна бутона за петнайсетия етаж и още щом излезе от асансьора, разбра, че има някаква промяна в състоянието на баба й. Група лекари стояха пред вратата на стаята й и оживено обсъждаха нещо. Щом я видяха, замълчаха и сърцето й замря.

— Госпожице Малоун — пресрещна я доктор Мийд, — тъкмо се канехме да се свържем с вас.

— Какво се е случило? — попита тя и потърси опора в стената зад себе си.

— Добри новини! — усмихна се лекарката. — Днес баба ви даде признаци на живот.

— Излязла е от кома?

— Не съвсем — поколеба се доктор Мийд. — Но отвори очи и огледа наоколо. Направихме й някои неврологични изследвания и резултатите са обнадеждаващи. Показват повишена степен на комуникативност.

— Каза ли нещо?

— Да, каза „Мара“ — отговори тя и се усмихна топло.

— Трябва да я видя!

— Разбира се! — кимна доктор Мийд и групата отстъпи от вратата, за да й даде възможност да влезе.

Мийви често сънуваше цветни сънища. Случваше й се още от малка. Тогава тя се опитваше да се събуди, за да разбере дали сънят не е част от реалния живот. Обикновено тези сънища идваха, преди в живота й да се случи нещо важно и прекрасно. Например в нощта, преди да се яви на годишната викторина на четвъртокласниците. Тя разгада думата „пирометалургия“ и спечели голямата награда. Същото се случи и преди да спечели турнира по тенис през последната година на гимназията в Блек Хол. Сънува цветен сън и в ранното утро на сватбата си.

Цветните сънища бяха предвестник за голяма радост в живота й. Винаги бяха различни и тя попадаше на най-невероятни места — веднъж плуваше сред леки пухкави облаци, друг път се къпеше в морската пяна на нежните вълни в Корсика или се носеше на крилете на гълъб. Но чувствата, които я завладяваха, бяха винаги едни и същи. Те изостряха усещането й за красота и радост в живота, отваряха сърцето й за любовта и я изпълваха с увереност, че утрото си заслужава да се събудиш и да го изживееш.

Днес цветният сън я отведе в собствената й градина. Тя стоеше на алеята, сред белите рози. Държеше градинска ножица и се вслушваше в характерния шум на вълните, които заливаха близките скали. После се захвана с работа. Подкастряше бялата роза, която се виеше по каменната колона на къщата. Въздухът беше кристалночист, солен и изпълнен с аромат на рози. Косата й беше снежнобяла, също като на жената, която работеше до нея — Клара, разбира се.

Не беше нужно да говорят, познаваха се от цяла вечност. О, те често се караха, невинаги бяха на едно мнение. Но в цветните й сънища любовта беше по-важна от всичките им спорове и кавги, а те се обичаха, това беше сигурно.

— Мара — промълви Мийви, докато режеше един трън, заплетен в розите.

— Мара означава „море“ на келтски — обади се Клара, която обработваше с ножиците съседния храст.

— Ард на Мара е мястото, където загинаха синът ми и снаха ми.

— Но ти изглеждаш толкова щастлива, когато го казваш!

— Щастлива съм. Знам, че скоро ще ги видя.

— Не можеш да си тръгнеш сега. Твоята внучка е тук.

— Мара! — произнесе Мийви, наполовина будна, и чу собствения си глас. Сънят си отиваше, а с него и блаженството, което бе завладяло душата й. Реалният живот я зовеше. — Мара! Мара!

— Бабо! — каза някой и това не беше гласът на Клара. — Бабо, аз съм тук!

— Мила моя! — засия тя. Някой стисна ръката й и, о, боже, беше толкова хубаво! И реално! Познаваше това докосване. Можеше да се закълне, че го беше усещала безброй пъти — на разходка до плажа, на път за училище, на лекар и — да, беше сигурна, че държеше тази ръка на погребението на сина си.

— Чуваш ли ме? — попита гласът. Не, това не беше Клара, не беше сън.

Мийви примига. Не можеше да е истина…

— Мара? — попита плахо тя.

— Аз съм, бабо! — отвърна Лили, разтреперана от щастие.

Мийви се опита да фокусира погледа си и да види любимото лице. Закашля се и усети вкуса на сладкия сироп, който й бяха дали преди малко. Лекарството започваше да действа и тя усети замайване. Разбра, че не може да се пребори с усилието да отвори очи, но може би скоро… Не си отивай, не ме оставяй отново, дай ми още пет минути… Мара…

— Събуди се, бабо! — шепнеше Лили. — Трябва да те видя! Трябва да ти разкажа за Роуз! Тя е на девет години, чуваш ли ме? Да знаеш само колко е красива!

— Роуз! — промълви възрастната жена и се намери отново в градината, сред розите. Мирисът на цветя беше толкова силен, че й се повдигна. Любимият глас заглъхваше. Тя продължи да се бори отчаяно със съня, напрегна всичките си сили да отвори очи, ах, ако можеше да повдигне тези тежки клепачи, ако можеше да се отърве от тази задушлива миризма на рози… Какво беше казал Едуард за розите… „Белите рози са толкова нежни…“

— Бабо! — извика Лили. — Събуди се, бабо! Имам нужда от теб!

„Белите рози са толкова нежни…“

Цветният сън потъна в мрак и Мийви разбра — трябваше да предупреди Мара. Трябваше да се събуди, каквото и да й коства това, и да предупреди милата си внучка за опасността, която я дебнеше отново. Трябваше да направи всичко, за да предпази Мара и детето й.

Мийви потъна в дълбок сън, от който никой не можеше да я върне, поне засега.

Лили беше отчаяна. Доктор Мийд се опита да й обясни, че е съвсем нормално пациентите, които излизат от кома, да идват в съзнание и да го губят, докато не се събудят напълно, но разясненията не помогнаха. Когато за пръв път от девет години чу отново гласа на баба си, нейното изстрадало сърце си позволи да се зарадва, че всичко ще се оправи, всички ще се съберат и ще бъдат щастливи. И сега разочарованието беше още по-голямо.

За да се разсее, реши да слезе до бюфета за чаша чай. Щом се нареди на опашката за автомата, хората наоколо започнаха да си шушукат и тайно да я оглеждат. Лили избра чай и се опита да удържи треперенето на пръстите си, за да не разлее чашата с вряла вода. Забеляза празна маса в дъното на помещението. Седна и насочи невиждащ поглед към прозореца, откъдето се виждаше паркингът на болницата.

— Здравей, Лили.

Кръвта й се смрази, сякаш някой навря буца лед на мястото, където трябваше да се намира сърцето й. Името беше различно, но гласът… Гласът беше същият и страхът, който запълзя към гърлото й, беше същият. Опита се да поеме въздух, но не можа, също като Роуз, която се бореше за всяка глътка въздух, когато беше бебе.

— Едуард — успя да изрече и това изчерпа силите й.

— Виж ти! — изигра изненада той и се надвеси над нея. Изглеждаше изморен и остарял, беше загубил голяма част от младежкия си чар. Тънки като паяжина бръчици опасваха очите и устните му. Или така й се стори? Едуард имаше удивителната способност да се преобразява буквално пред очите й.

Тя стисна здраво пластмасовата чашка. Горещата течност изгори ръцете й, но тя сплете още по-здраво пръстите си около нея. Надяваше се болката да я предпази от нервния срив. Дали пък да не лисне чая в лицето му и да избяга?

— Моята жена! — преднамерено бавно каза той. — Не предполагах, че ще имам удоволствието да я видя отново.

— Какво искаш? — попита тя, без да смее да го погледне.

— Какво искам ли? Хубав въпрос! Искам да знам какво стана? Защо избяга от мен? Какво толкова ти направих, че ми причини това?

— Едуард! — процеди през зъби тя. — В момента сме само двамата, няма защо да играеш този театър. И двамата знаем истината. Нека не се преструваме.

— Ти ме унизи! — стисна зъби Едуард. — Не, още по-лошо! Ти ме направи на палячо! Остави ме да мисля, че си мъртва. Да те търся из целия континент, да ме разследват за убийство…

Тя искаше да запуши ушите си, за да не чува гласа му. Трябваше да го спре, преди думите му да я изкарат от крехкото й равновесие, но не направи нищо. По някакъв извратен начин се почувства привлечена от него и любопитна, както човек се чувства привлечен от обикалящата около лодката гладна акула или от пепелянката, която се прилича на слънце до някой камък на пътя. Хората трудно устояват на особения чар на хищниците. Те искат да проумеят природата на злото, да видят смъртта в очите им.

— Какво правиш тук? — попита го тя.

— Вестниците писаха, че си се върнала, понеже баба ти била в болница. Дойдох да видя Мийви. Ние поддържахме добри отношения с нея.

Лили едва се сдържа да не скочи и да му издере очите. Вътре в нея всичко заклокочи от ярост, но тя продължаваше да седи неподвижно и да стиска чашата. Някъде в съзнанието й отекна гласът на Мийви, която я призова да остане спокойна, да не му позволява да тържествува.

— Мийви каза ли ти, че се виждахме? — попита невинно той.

Тя се наведе над чашата си. Защо Едуард не спомена за Роуз? Дали Лиам не беше сбъркал? Може би непознатият посетител не е бил той, иначе не би се стърпял да не попита за нея.

— Разбира се, че не ти е казала! — предизвикателно се усмихна той. — Ти я остави да мисли, че си мъртва. Държеше я на тъмно, както и всички останали. Толкова за сплотеното семейство Джеймсън.

— А ти я вкара в болницата! — почти извика Лили.

Той се усмихна нагло и тя отново почувства ледената буца в себе си.

— Познай кого видях тази сутрин? — попита ненадейно Едуард.

Устата на Лили пресъхна. Тя отпи от чая и започна да нарежда наум: „Не реагирай, не се изчервявай, не му давай никакъв знак, че Роуз съществува!“ Той имаше инстинкт на хищник и втори чифт очи на гърба. И невероятно спокойствие, което му позволяваше да забележи и най-малката промяна в състоянието на жертвата.

— Видях едно момиченце със зелени очи — продължи той.

Нещо в нея се раздвижи и тя помисли, че ще повърне. Вдигна поглед към него. Блясъкът в очите му беше угаснал и на негово място се беше настанила тъмнината.

— Знаеш ли кое е най-ужасното? Най-жестокият удар, който някой някога ми е нанасял? Това, че се преструваше, че ме обичаш, а после се отнесе с мен като с боклук. Да знаеш само какво те чака, Лили! Никой не може да ме напусне по този начин!

Тя се разтрепери като лист. Затърси път за бягство и, боже, в този миг забеляза Патрик, който тъкмо влизаше в кафето. Той ги видя и с две крачки се намери до тях. Въпреки че минаваше шейсетте, все още беше силен и стърчеше две глави над Едуард. Между двамата мъже прехвръкнаха искри, омразата им беше дългогодишна. Лили се зарадва на неочакваната подкрепа. Намесата на Патрик й даде възможност да огледа бившия си съпруг отстрани.

На петдесет и девет години Едуард все още беше представителен мъж. Мускулите му опъваха синьото поло с емблема на яхтклуба на Ню Йорк и лицето му имаше приятен слънчев загар. На ръката си носеше ролекса, който тя му подари за първата годишнина от сватбата им. Кестенявата чуплива коса беше все още здрава и гъста, единствено слепоочията му се бяха прошарили. Зелените очи гледаха пронизително, но блясъкът им изглеждаше някак изкуствен, сякаш Едуард беше обърнал една-две чашки на път за болницата, и торбичките под тях засилваха това впечатление. Дали беше започнал работа? Най-вероятно се шляеше из плажовете със снобите, които кръстосваха Лонг Айланд на скъпите си яхти. Нали беше наследник на дядо си, великия морски капитан. Боже, как я изпързаля с този измислен дядо!

— Хей, виж, кой бил тук! — ухили се Патрик. — Как се справяш с живота, Едуард?

— Чудесно! — отвърна рязко той, стрелна с очи бившия полицай и бързо отклони поглед.

— Сигурно си станал много добър в голфа, при всичкото свободно време, което имаш? Плаваш ли? Чух, че си се сдобил с голяма яхта.

— О, да! Много по-голяма от твоята. — Едуард се изкиска, сякаш беше казал най-смешния виц на света.

— Радвам се за теб! — отвърна Патрик и го огледа от глава до пети. — И какво правиш тук?

— Казах на Лили, че дойдох да разбера как е Мийви.

— Само че няма да можеш. Има полицейско нареждане да не те пускат при нея.

— А ти какво общо имаш с това? Вече си извън системата — озъби се Едуард, но ненадейно се усмихна. Очевидно фактът, че Патрик е пенсиониран, го забавляваше, защото усмивката му ги заслепи с едновремешния си чар.

— Десет години да харчиш парите на данъкоплатците, за да вкараш в затвора невинен човек за убийство, не повлия много добре на кариерата ти.

— Казвам ти — стой настрана от Мийви и семейството й! — изръмжа Патрик и го прониза с поглед.

— Брей! Да не би да ме спреш?

— Можеш да бъдеш сигурен. Между другото, има твои отпечатъци по нагревателя за топлата вода в дома на Мийви. Ще се наложи да дадеш някакво обяснение.

— Поправих й термостата, това престъпление ли е? — свирепо го изгледа Едуард. — Бях щастлив да помогна на старата жена, след като внучката й я заряза сама.

— Баба никога не би приела помощ от теб, каквото и да става — извика Лили. — Лъжеш, Едуард!

Лицето му пламна. Винаги, когато се ядосаше, се зачервяваше. Зелените очи потъмняха до черно, а устните се свиха в тънка права линия. Омразата, която до този момент успяваше да прикрие, изплува на повърхността и зъбите на Лили затракаха от страх.

— Аз ли лъжа? Защо не попиташ Мийви? — кресна той и заплашително пристъпи към нея.

Тя се сепна. Откъде знаеше той, че Мийви е в кома? Защо следеше състоянието й?

— Ела, Лили! — Патрик я хвана за ръката. — Да отидем при баба ти.

Лили кимна и стана, но Едуард я прикова с поглед и тя не намери сили да отвърне очи.

— Внимавай, Едуард, не се мотай наоколо — предупреди го още веднъж Патрик. — Полицията ще разследва случая с Мийви.

— Бъди спокоен — каза той, все още загледан в Лили. — Имам друга работа. Ще посетя друг човек, много по-важен за мен, а и за някои други.

Лили настръхна като котка, готова да скочи върху него, но той се обърна и бързо се отдалечи. Тя изстена, едновременно бясна и изплашена. Патрик я погледна учудено:

— Какво стана сега?

— Днес сутринта е ходил в Нарангасит при Роуз — каза Лили. — Миналата нощ ме е проследил до Роуд Айланд. Струва ми се, че го забелязах, но бях толкова нетърпелива да видя Роуз и Лиам, че не обърнах достатъчно внимание на колата зад мен. — Нервно прокара пръсти през косата си. — Толкова години да я крия и накрая сама да я набутам в ръцете му.

— От къде си сигурна, че я е видял?

— Лиам ми каза, че тази сутрин един човек е влязъл в двора и е заговорил Роуз. А преди малко Едуард се похвали, че се е запознал с едно момиченце със зелени очи.

— Иска да те изкара от нерви. — Патрик стисна зъби.

— Не знам какъв ще е следващият му ход.

Той сви рамене:

— Всичко може да се очаква от него. Щом е успял да изплаши до смърт две умни жени като теб и Мариса и да ги принуди да избягат на другия край на света… Едуард наистина е опасен и непредвидим.

— Това, дето го каза за отпечатъците, истина ли е? — попита тя.

Патрик поклати глава:

— Има нещо такова, но още не е сигурно. Реакцията му беше доста интересна, нали? Е, важното е, че засега полицията няма да го допусне до Мийви. Поне за нея можем да бъдем спокойни. — После я погледна замислено. — Знаеш ли какво забелязах? Наричаше те Лили без никакво затруднение.

Тя кимна разсеяно, все още силно развълнувана от срещата.

— Досега те е познавал като Мара, но без никакъв проблем премина към новото ти име. Аз не съм бил женен за теб, но все още ми е трудно да свикна и се запъвам, когато трябва да те нарека Лили.

— Въобще не се затрудни — отвърна тя. — Разбираш ли, Патрик, за него това просто няма значение. Нищо не го засяга пряко, нищо не докосва сърцето му — нито имената, нито аз самата, нито пък Мариса. Дори и Роуз няма значение, тя е само инструмент.

— И аз мисля така. Кучият му син, преминава като тайфун през живота на хората и разрушава всичко по пътя си. Взима, каквото му е нужно, и продължава напред. Полицаите знаят всичко за статистиката, за това, че образованите жени с по-големи материални възможности са подложени много по-често на емоционален тормоз в дома си, но вие с Мариса ме накарахте да разбера колко страшно може да се окаже това.

— Емоционален тормоз — повтори тя и студени вълни разлюляха тялото й. — Звучи някак любезно, възпитано. Няма нищо общо с ужаса, който се крие зад тази фраза.

— Знам. Той ти открадна всичко — сърцето, семейството и банковата сметка.

— Така и не можах да разбера къде отиват неговите собствени пари — сви рамене тя. — Навремето се питах, дали няма двойствен живот.

— Мийви ни помоли да проверим — кимна Патрик.

— Наистина ли? — възкликна Лили. Спомни си колко умуваха двете над тази възможност.

— Всички тези командировки ни усъмниха.

Тя кимна разбиращо. Хоторн беше много посещавам град през лятото. Едуард й беше казал, че трябва да поддържа тясна връзка с клиентите, за да заздрави бизнеса си, и затова през зимата непрекъснато пътуваше до градовете, в които живееха. Някои от тях зимуваха в Палм Бийч, Аспен или Таос. Други отиваха на юг — към Едгартаун или Нантъкет.

— Никъде не открихме доказателства, че наистина е бил на тези места.

Лили се сепна, сърцето й подскочи, Патрик забеляза реакцията й и попита:

— Какво?

Тя отклони поглед. Поколеба се. Спомените нахлуха в нея.

— Кажи ми! — подкани я той. — Трябва да знам, ако сме пропуснали нещо.

Тя пое дълбоко дъх и започна:

— Веднъж, докато чистех гаража, открих чифт стари обувки за голф. Наистина много стари, имаше плесен по тях. Никога не ги бях виждала. Той имаше други, нови и хубави, и ги държеше в шкафа за обувки. Реших да изхвърля старите. Когато ги вдигнах, нещо изтропа. Една обица изпадна от тях.

— Някоя от твоите?

Тя завъртя глава:

— Не. Вдигнах я и я разгледах. Не беше скъпа, някакъв евтин сребрист метал с изкуствен диамант.

— Показа ли му я?

— Да. Попитах го откъде се е взела. Отвърна ми, че няма представа, но очите му… — тя потръпна — очите му станаха черни, сякаш в тях се криеше някакво чудовище. Побесня.

— Ти какво направи?

— Хвърлих я на боклука. И обувките също.

Лили заби нокти в дланите си. Спомените я измъчваха и дори сега, след девет години, я караха да трепери. Ако не беше избягала толкова далеч, ако не беше срещнала Лиам, който й вдъхна сили и увереност, никога не би могла да преодолее страха и да сподели подозренията си.

— Намери ли другата обица?

— Да — отвърна тя като в сън. — В същата обувка. Сигурно е излязъл след мен, извадил ги е от кофата за боклук и ги е напъхал на дъното на шкафа, при старите маратонки. Отново се натъкнах случайно на тях. Освен обицата с фалшивия диамант имаше още две. Всички бяха от един тип — с кукички за ушите и с висулки. Само една от тях беше златна, другите бяха масова бижутерия.

— Мислиш ли, че е имал някаква любовна връзка с тези жени?

Лили заклати глава.

— Не — успя да прошепне тя. — Мисля, че ги е убил.

Настъпи оглушително мълчание. Но очите на Патрик я гледаха мило и с разбиране. Той й подаде кърпата си.

— Толкова съжалявам, че си била принудена да живееш с това чудовище, Лили!

Тя закри лице с ръцете си.

— Той е изключително внимателен и методичен в действията си — промърмори Патрик. — Навремето преровихме всеки град, който е посещавал, огледахме всеки детайл, но той представи логично обяснение за всичко.

— За всичко? — попита Лили.

Той замълча за миг, но сви рамене.

— Поне не намерихме нищо, за което да се захванем. Не можехме да го заковем само защото е гадняр. Виж, ще проверя още веднъж. Може пък просто да е искал да те изплаши.

Но тя сега се тревожеше за друго:

— Патрик, какво ще стане, ако се захване с Роуз?

Леко объркан, Патрик вдигна вежди:

— Какво имаш предвид?

— Какво ще стане, ако реши да потърси правата си. Да опита да ми я отнеме в съда.

Той я погледна изненадано. После се усмихна, сякаш реши, че тя се шегува с него:

— Ти наистина ли ме питаш? Лили, няма „ако“. Правилният въпрос е „кога“. И ти го знаеш!

Десета глава

Една моторница мина съвсем близо до „Основателна причина“ и тя се затресе. Патрик залитна към командното мило и изруга. Идеше му да отвърже лодката, да настигне нахалника и да го научи на добри обноски. Но не моторницата бе виновна за лошото му настроение. Беше потиснат от срещата с Едуард и чувството, че е безпомощен да помогне на Лили и Мариса, го вбесяваше. Ако беше закопал онзи негодник преди години, нямаше сега Лили и семейството й да живеят в постоянен страх, като агнета, които очакваха страшният вълк да дойде и да ги изяде.

Телефонът иззвъня и той отговори:

— Слушам?

— Патрик Мърфи, жив ли си още, дяволе?

— Джим Хенли! — извика.

— Позна ме от първия път! Как си?

— Супер! Вече съм пенсионер.

— Значи ловиш риба вместо бандити, а?

— Да, и това е причината градът отново да се превърне в бардак. Ти как си?

— Работя по един случай за измама — сподели Джим и с две-три думи му разказа. Двамата се познаваха от осем години, когато Джим гонеше из Кънектикът един заподозрян в грабеж. Тогава Патрик беше главен детектив, помогна му да го залови и без много шум да го върне в Ню Лондон. Двамата се разбираха добре.

— Извинявай, че ти се обаждам едва сега, но исках да проверя добре нещата. Нека видим правилно ли съм разбрал съобщението ти. Там пише, че Саманта Махоун се намира все още в Перу, така ли е?

— Точно така! Пътува с медицински екип на Световната…

— Да, да, обадих им се, но те ме отрязаха — прекъсна го Джим. — Тогава реших да потърся името й в телефонния указател и да отида на адреса. Саманта живее в двуфамилна къща, недалеч от болницата, в която работи.

— Какво искаш да кажеш? Да не би да си е била вкъщи?

— Абсолютно! Идвам от там. Върнала се е от Перу преди около седмица.

Патрик зяпна. Веднага пресметна, че Сам се е върнала в Америка преди разговора му с Мариса. Прибрала се е и въобще не се е обадила на сестра си. Той си представи как Мариса и Джесика проверяват всеки ден пощата си, как кроят планове за славното време, когато Сам ще се прибере от Перу и ще дойде в Кейп Хоук, как Мариса се готви за фестивала. А тя си била вече у дома.

— Какво ти каза?

— Не много — каза Джим. — Отне ми доста време да й обясня защо полицията се интересува от нея.

— Какво й обясни?

— Че сестра й се тревожи за нея. Помолих я да се свърже с роднините си и да ги успокои.

— Тя как реагира?

— Ами… изрече нещо странно — отвърна Джим след кратка пауза.

— Какво?

— Каза, че сестра й била изчезнала. И после затръшна вратата пред носа ми.

— О, това е доста нелюбезно.

— И аз така мисля. Семейните кавги са сложна работа и предпочитам да не се набутвам между шамарите. Да ти дам ли адреса и телефона, или да зарежем тая работа?

— Дай ми ги — каза Патрик и записа данните. — И докато си още отсреща, предлагам да запазиш утрешната вечер за мен. Ще намерим някое капанче около пристанището, ще си поръчаме раци и ще ми разкажеш за оня случай с измамите.

— Искаш раци?

— Искам да помогна на една приятелка, която страда за сестра си — каза Патрик, — и между другото въобще не е изчезнала, ами си е жива и здрава. До утре, Джим!

Лили седеше до леглото на баба си. Климатикът бръмчеше тихо и напевно, мониторът бипкаше и предметите в стаята изглеждаха призрачни на слабата вечерна светлина. Преди малко сестрата й напомни, че часовете за свиждане отдавна са минали, но погледът на Лили я смути и тя и излезе тихо от стаята.

Лили държеше ръцете на баба си и се опитваше да й внуши да се събуди. Отчаяно се надяваше на чудо. Имаше нужда от мъдрите й съвети, за да разбере какво да напрани. Едуард ги нарани жестоко, нея и баба й, а сега протягаше лапи и към Роуз.

— Бабо — прошепна. — Моля те, събуди се! Имам нужда от теб, бабо!

Мийви неочаквано се размърда, устните й трепнаха. За миг тя повярва, че баба й я чува и се опитва да излезе от дълбокия сън.

— Какво ти причини Едуард, бабо?

От коридора долетя шум от нечии тихи стъпки. Една сянка се мерна зад матираното стъкло на вратата и Лили настръхна. Въпреки уверенията на Патрик, че полицията няма да позволи на Едуард да припари до болницата, беше нащрек. Срещата с него върна старите страхове.

Тя знаеше на какво е способен той. Щеше да пусне в ход прословутата си усмивка и скоро сестрите, възмутени от полицията, която без причина се нахвърля върху такъв мил и възпитан човек, щяха да го пуснат не само в отделението, ами и в домовете си, стига да поиска. Тя самата беше жертва на неговия чар. Той умееше да я кара да се чувства желана и сигурна. По цели нощи я държеше в прегръдките си, галеше косата й и слушаше нейната изповед. Лили отвори сърцето си и сподели всичко за детството си, за семейството и за загубата на родителите си.

Спомни си малкия апартамент, който наеха, когато се прибраха заедно от Вашингтон в Хоторн след Коледа. Първите дни почти не ставаха от леглото. Тя му разказа за картините и гоблените, в които се опитваше да разкаже своя живот. Бродираше това, което познаваше най-добре — деца, играещи на плажа в Хабърд Пойнт, лодки, закотвени на пристанището. Можеха да се видят и стативите на местните импресионисти, които се събираха на брега на река Лейтенант.

— Просто обичам да разказвам приказки. Обичам си работата — говореше тя. — Особено това, че ми дава възможност да общувам с хора, които ценят красотата.

— Надявам се, че ти плащат добре за това — подхвърли той.

Без да се усети, тя призна, че изкарва доста пари. Хората харесваха моделите й и те се продаваха добре в магазините за сувенири по източното крайбрежие, от Бар Харбър до Палм Бийч.

Едуард беше борсов посредник в Кънектикът. След дипломирането си в Харвард беше работил на различни места. После основал собствена фирма, която в момента била една от най-добрите на борсата. Имал богати клиенти, с които се сприятелил, а за някои дори бил повече от брат.

— През свободното време съм треньор на малчуганите по ръгби и баскетбол в един спортен клуб. Опитвам се… — замълча, целуна челото й и замислено продължи, — как да го кажа… искам да им дам някои предимства, които аз не съм имал на тяхната възраст.

— Но ти си учил в Харвард.

Той се засмя и на нея й се стори, че долавя горчивина в гласа му.

— Понеже бях в отбора по ръгби и бейзбол и те поеха издръжката ми. Иначе щях да гледам Харвард само на картинка. Моите родители са бедни. Повярвай ми, единственият колеж, който е виждала майка ми, е този, в който работеше като чистачка. Баща ми завърши друг колеж, този в затвора „Самърс“.

— Съжалявам, мили. — Лили беше шокирана.

— Недей! Това ме накара да разбера отрано какъв не искам да бъда — каза той и я целуна отново. — Но свещеникът ни беше изключителен човек. Стана ми духовен баща, беше насреща винаги, когато татко беше „на топло“. От него научих, че единственият начин да намериш своето място в живота, е като помагаш на другите. Благодарение на него съм това, което съм.

— Добре си се справил.

— Животът ми беше труден — отвърна Едуард и се обърна така, че очите му се оказаха на сантиметри от нейните. Тя го погледна и й се стори, че от там струи любов. — Когато бях малък, баща ми ме биеше, Мара. Не искам да ти разказвам какво съм преживял. Предпочитам да ти го спестя.

— Едуард!

— Никога няма да нараня нечия душа — изрече той с пресипнал глас и погали страните й с такава нежност, сякаш тя беше най-ценното нещо, което някога е докосвал. — На това ме научи моето детство — да обичам с цялото си сърце, да бъда мил.

— Ти наистина си мил!

Едуард поклати глава:

— Ти заслужаваш още повече! Научи ме на нежност, Мара, моля те!

— Ти вече си научил всичко. — Тя го целуна, трогната от неговата честност и благородство. Разкри душата си докрай пред него.

— И двамата сме преживели много — прошепна той с устни, долепени до извивката на врата й. Тя усети дъха му върху кожата си и за пръв път си помисли, че животът й може да се промени. — Никога не съм срещал друга жена, която да ме разбира като теб. Ние сме предопределени един за друг, Мара!

И Мара остави защитите й да паднат една по една. Може би това беше любовта! Може би светът не беше гол кова тъжно място и бог беше запазил малко щастие и за нея.

— Обичам те! — беше казал той.

— Обичам те! — отговори тя, неспособна да сдържа чувствата си. За пръв път казваше тези думи на мъж.

— Искам да бъда с теб завинаги! — пламенно прошепна той.

По гърба й преминаха тръпки — нещо средно между възбуда и страх. Не беше ли прекалено бързо?

На стената, точно над леглото, имаше снимка. Беше стара, оцветена в червеникавокафяво. На нея имаше китоловен кораб сред ледени блокове. Зад кораба се подаваха високи скали, покрити със сняг. На корпуса му беше изписано името: „Пинакъл“. Мара се загледа в суровия зимен пейзаж. Замисли се дали любовта може да спаси сърцата на двама души от студа и да превърне живота им във вечно лято.

Едуард проследи погледа й.

— Това е корабът на дядо ми — обясни.

— Така ли? — попита тя.

Той кимна и се загледа в снимката, сякаш тя беше прозорец към един по-добър свят:

— Бил е капитан на китоловен кораб. Аз съм кръстен на него. В началото на деветнайсети век семейството ни е било много богато и уважавано. Едуард Хънтър е бил откривател и изследовател на нови светове. На някои стари карти е отбелязан един проток близо до Тиера дел Фуего, кръстен на него — заливът Хънтър.

— Това е невероятно! — възкликна тя.

— Той е моята пътеводна звезда — каза Едуард. — Понякога, когато съм потиснат, затварям очи и си го представям как стои на кормилото и води умело кораба си през арктическите ледове. Не знам какво се случи с нашето семейство. Бяхме толкова уважавани, а някак си изведнъж се оказахме на дъното. Аз обичам мама и татко, разбирам ги, но моят истински герой е капитан Едуард Хънтър.

— Значи разбираш какво чувствам към баба.

— Защо не ме запознаеш с нея? — попита той.

Сърцето на Мара подскочи от радост. Баба й щеше да бъде щастлива, ако знаеше, че внучката й най-сетне е срещнала подходящ мъж. А как щеше да се радва, като разбере, че той живее в Хоторн, съвсем близо до долината на река Кънектикът!

— Или не съм достатъчно представителен за нея? — попита той, отвърна поглед и се отпусна по гръб на леглото.

— Разбира се, че си!

— Защото съм борсов посредник, завършил съм Харвард и дядо ми е бил морски капитан?

Тя се засмя, целуна го и каза:

— Не! Защото си добър човек.

Едуард скочи и я прегърна толкова силно, че тя едва успя да си поеме дъх. Очите му я гледаха така, сякаш никой никога не му беше казвал такива думи.

— Вярваш ли ми? — напрегнато попита. — Това е много важно за мен!

— Вярвам ти — отвърна тя и изведнъж усети някаква вътрешна несигурност.

— Искам да бъдем заедно завинаги — прошепна страстно той. — Докато смъртта ни раздели!

Тази фраза не й хареса, но тя прогони съмненията си. Повтори си, че той я обича, че чувствата му са толкова силни, толкова всеобхватни, че и в книгите не можеш да намериш такава любов…

Лили се взираше в затворените очи на неподвижната Мийви и продължаваше да търси отговори в миналото. Всичко стана толкова бързо, нямаше време да се замисли, да обърне внимание на предупредителните сигнали и на собствените си съмнения. Като например колко често сменяше той работата си и как интервалите между напускането и започването на ново място ставаха все по-дълги. Как неусетно започна да вписва името му в собствените си счетоводни книги, докато накрая открито му даваше пари, за да си плаща сметките. Как сама си запуши ушите за заплахата, която прозираше зад думите, които той произнесе на сватбата „Белите рози са толкова нежни…“.

Патрик беше разбрал колко опасен човек е Едуард. Тя също го знаеше, но остана сляпа и глуха за неговата жестокост. През първата брачна нощ той без причина й разказа за бившата си приятелка Джуди Хотън. Не живеели заедно, но той често прекарвал нощите при нея. Тя имала голяма къща във викториански стил някъде в Хадън, наследство от пралеля й. Една вечер Джуди отишла с приятели на ресторант в Хоторн. Когато се върнала, Едуард й казал, че мирише на друг мъж. Тя се разбесняла, взела да го обижда и той я ударил.

— Божичко! — ахна Мара.

— Счупих й челюстта. Майка й извика полиция, тя винаги си вреше носа в нашите работи. Не разбираше, че това е между мен и Джуди. Тя е виновна за раздялата ни!

— Едуард… — Мара беше ужасена от признанието му. Не знаеше от къде да започне. Защо досега не й беше споменавал за тази Джуди? И защо й разказа за нея точни в деня на сватбата им?

— На теб никога няма да посегна — заяви той и нежно и отмести кичур от очите й. — Моля те, не се страхувай! Ти не си като нея!

— Едуард! Една жена не заслужава такова отношение, няма значение какво е направила!

Очите му проблеснаха. За миг в тях се появи същата злоба, която я накара да му отстъпи таксито при първата им среща.

— Тя ми изневеряваше! — скръцна със зъби той.

— Въпреки това! Ако някой мъж ме удари, какво говоря, само да ме докосне с пръст, веднага бих го напуснала! На минутата!

Едуард я изгледа дълго и изпитателно. Тя се почувства като мишле пред погледа на злия котарак, който се чуди дали да я лапне на един залък, или първо да си поиграе с нея. Въздухът затрепери от напрежение. Но изведнъж той се засмя и нервите й се отпуснаха. Сега, след близо петнайсет години, Лили беше научила, че Едуард има на склад усмивки за всякакъв повод. В онзи миг той се колебаеше между хлапашко ухилване, което би могло да обърне всичко на шега, и едно бавно сластно разтапяне на леда по устните. Тази, която й представи, беше нещо средно между двете — усмивка, предлагаща мир.

Границата беше очертана.

Той й показа, че има юмруци и ще ги използва, ако го провокират. Тя му даде да разбере, че няма да търпи физически тормоз.

Това беше важна информация за всеки един от тях. За съжаление тогава Мара не успя да я оцени, иначе би си спестила доста неприятности. Наистина, разбра, че един ден би могъл да побеснее и да я удари. Тогава трябваше си събере багажа и да бяга надалече, преди да е станало по-лошо. Но за момента възприе нещата като поправими.

Виж, Едуард схвана всичко и бързо реши да поправи грешката си. Трябваше да потърси по-изтънчени начини да я пречупи.

Лили не откъсваше поглед от затворените очи на баба си. Мъката я заля и тя усети соления вкус на сълзите в гърлото си. Беше се омъжила за господин Мистерия. Доктор Джекил беше само една от ролите му, но той можеше да бъде също така и мил, и весел, и коварен. Именно заради тази неуловимост на характера му й трябваха години, докато осъзнае, че Едуард кърши клоните й един по един, оголва я и бавно и незабележимо й отнема самоличността. Играеше си с нея като с кученце. Подхвърляше й малки трохи на надежда, които я караха да остане още един ден при него, после още една седмица, месец. В същото време все повече стягаше въжето около шията й. Божичко, как е могла да бъде толкова глупава!

Замисли се за Роуз. Лиам беше до нея, щеше да направи всичко, за да я опази, но щеше ли да е достатъчно? Думите на Патрик още отекваха в главата й: „Въпросът не е ако, Лили, а кога.“ Тя, тя беше виновна за всичко! Остави се в ръцете на този злодей, въпреки че истината беше пред очите й. Сега излагаше на смъртна опасност всички свои близки. И най-лошото — нямаше никаква представа как да ги предпази, особено Роуз. Нейната Роуз!

Единайсета глава

Патрик караше към Балтимор. Стъклата на прозорците на колата бяха смъкнати и вятърът разхлаждаше въздуха в купето. Щеше да бъде още по-приятно, ако Флора беше с него, но трябваше да я остави при приятеля си Анжело, който се грижеше за нея, когато се налагаше да пътува по работа. Нямаше представа колко време ще му отнеме разследването в Балтимор, а не искаше да я държи заключена в колата. Но тя му липсваше.

Телефонът иззвъня и той с радост позна гласа на Лиам.

— Едуард да се е мяркал? — попита Патрик, след като размениха поздрави.

— Не се е появявал втори път — отвърна Лиам. — Но не смея и за миг да изпусна Роуз от поглед.

— Какво да се прави!

— Според теб не е ли по-добре да се приберем при Лили в Хабърд Пойнт — попита той. — Тя мисли, че тук е по-безопасно за Роуз.

— Може и да е права — замисли се Патрик. — Едуард не може да бъде на две места едновременно, а в момента е зает с друго. Онзи ден беше в болницата при Мийви, сигурно се страхува, че може да дойде в съзнание и да разкаже какво се е случило. Между другото, състоянието й се подобрява и лекарите се надяват, че скоро ще се събуди.

— Откриха ли някакви доказателства за вината на Едуард?

— Един пръстов отпечатък върху нагревателя за топлата вода. Важното е какво ще ни разкаже Мийви, като излезе от комата.

— Сигурен ли си, че ще се оправи?

Патрик замълча за миг. Представи си яркосините, спокойни очи, които пазиха девет години тайната на нейната внучка. Трябва да си много силен, за да не се издадеш толкова време.

— Не я отписвай, човече! Тя е костелив орех — каза той.

— Надявам се да си прав. Заради Лили.

— Дано! За нея ще бъде много трудно, ако нещо се случи с баба й, знаеш колко близки са двете. И то сега, когато й предстои сериозна схватка с Едуард и се мъчи да разгадае плановете му за Роуз. Май наистина ще е по-добре да останеш в Роуд Айланд. Бъди нащрек, Лиам! Не му позволявай да се доближава до нея.

— Не се безпокой! — твърдо изрече той. — Не го съветвам да опитва. Впрочем, тук се чувстваме отлично. Прекарваме много време в морето с лодката на един приятел. Но възникна един проблем и си помислих, че можеш да ми помогнеш.

— Казвай!

— Познавам един човек от Кейп Хоук. Казва се Джерард Лафарж — рибар с лоша репутация. Лови делфини и китове. Тук става нещо интересно. Огромни вълни гонят малките риби към брега…

— Не е само в Роуд Айланд. — Пат се сети за необичайната активност в неговия иначе спокоен залив.

— В момента Лафарж не лови риба, но обикаля наоколо и се чудя какъв вятър го е довял чак до тук. Сигурно има някаква причина и тя не е любовта към южните морета, можеш да бъдеш сигурен.

— Обажда ли се в Кейп Хоук? — попита Патрик.

— Позвъних на братовчед ми, но той не знае нищо.

В този момент на хоризонта се появиха покрайнините на Балтимор и Пат даде сигнал за напускане на магистралата. Потърси листчето с адреса, който му беше дал Джим, и каза:

— Слушай, има вероятност тия дни да пътувам за Кейп Хоук. Ако стане така, ще проверя на място какво става с това приятелче.

— Ще ти бъда благодарен. Ти какво, каниш се да посетиш фестивала?

— Ако нещата се развият, както ги мисля — отвърна Пат и отби в указаната в бележката посока, — ще водя един много специален участник в конкурса.

Лиам му благодари още веднъж и двамата затвориха.

Щом слезе от магистралата, колата се изпълни с мирис на море. Това му напомни за Мариса. Беше забелязал, че каквото и да е правила, където и да е живяла, всъщност винаги е следвала линията на Атлантика. От Нюпорт към Балтимор, после отново на север — Бостън, и накрая в Кейп Хоук. Патрик също беше свързан с морето. Мирисът на водорасли го зареждаше с енергия и живот, ето защо сега се чувстваше бодър и изпълнен с увереност, че мисията му ще бъде успешна.

Той намери адреса на Сам и потърси наблизо паркинг. Кварталът беше в съседство с болницата и до слуха му достигнаха сирените на линейките. Къщите тук бяха двуфамилни, с малки спретнати дворчета към улицата и еднотипни дървени веранди отпред. По тротоарите играеха деца, грижливо наблюдавани от майки и баби, които седяха по пейките пред оградите на къщите. Патрик пресече и тръгна по тротоара на улица „Рибарска“. Изкачи стълбите на номер 61 и почука на вратата.

Докато чакаше, усети, че сърцето му бие, както винаги, когато беше в акция. В този случай залогът беше жизненоважен за него.

Опита се да надникне през спуснатите пердета. Те бяха дантелени, грижливо надиплени и създаваха усещане за домашен уют, но пред прозорците нямаше нито цветна градина, нито саксии с цветя. Патрик си каза, че е трудно да се грижиш за цветя, ако пътуваш непрекъснато.

Никой не отвори и той се върна при колата. Уговорката с Джим беше за шест в „Щипците на рака“, но до шест оставаше още много време, затова реши да се поразходи из града. Подкара към болницата. Мариса му беше разказвала, че е работила тук като сестра. Сградата беше голяма, тухлена, с широки огрени от слънцето прозорци. Може би Сам беше на работа и той се зачуди дали да не потърси из отделенията. По дяволите, какво се беше случило между двете сестри и имаше ли право да се намесва в техните взаимоотношения? Не беше ли по-добре да обърне колата и да се прибере, вместо да се меси в чужди работи? Но после си спомни сините очи на Мариса, нежния й глас, който му изпя онази прекрасна песен по телефона, и реши, че постъпва правилно. Нямаше да влезе в болницата, но щеше да изчака и да я потърси по-късно.

„Щипците на рака“ беше първото от редицата заведения, които бяха накацали около пристанището. Патрик паркира и тръгна по калдъръмената улица към грубо скования бар. Видя Джим да седи на една маса с някакъв човек. Трябваше да използва лактите, за да си пробие път през тълпата пред бара. Приближи се и позна другия мъж. Беше Джак О’Брайън, помощник-областният прокурор, който преди години му беше помогнал за един случай.

— Хей, Патрик, радвам се да те видя! — поздрави го Джак.

— Аз също — подаде ръка той. — Как си, Джак?

— Екстра — усмихна се прокурорът. — Джим ми каза, че си в града, и ми се прииска да се видим. Мина много време, чувам, че си се пенсионирал?

— Дойде ми времето, Джак — ухили се Патрик. — Реших, че е време да си поживея.

Те си припомниха за случая, по който бяха работили заедно. Патрик му каза, че техният човек все още е в затвора. Дали му петнайсет години за банков обир. Попитаха го, разбира се, и за Мара Джеймсън и той им разказа как се появила изневиделица цяла и невредима. Сервитьорът дойде и те поръчаха.

— И така, пенсионира се, но продължаваш да работиш, така ли? — попита Джим.

— Не, просто се опитвам да помогна на една приятелка.

— Да, Джим ми каза, че търсиш една от сестрите Махоун — каза Джак. — „Падналите ангели“.

— Познаваш ли ги?

— Че кой не ги познава? Дори и сега, след петнайсет години, си спомням някои от песните им. Свиреха в бара, който беше точно на ъгъла до съда. Половината от ченгетата и адвокатите бяха влюбени в тях. Сам излизаше известно време с един мой приятел, точно след като Пати се омъжи и замина.

Патрик се опита внимателно да измъкне още информация. Разбра, че след дипломирането си Сам Махоун за почнала работа в „Джон Хопкинс“, участвала в медицински екип, който пътувал из Южна Африка и Далечния Изток, навсякъде, където имало нужда и успеели да получат разрешение.

— Спомням си, че тъгуваше много за сестра си — разказваше Джак. — Двете бяха неразделни. Доколкото си спомням, Сам беше постъпила в „Джон Хопкинс“, понеже Пати вече работела там. И когато тя се омъжи, за нея настъпиха тежки времена.

— Продължи ли да свири след това?

— Само когато сестра й идваше да я види. На два пъти се събираха и изнасяха концерти. Всички ги обичаха и все още ги помнят.

— Какво стана после?

— Не знам. Съпругът на Пати почина и тя се омъжи отново. Май прекалено скоро. Казват, че попаднала на някакъв мошеник. Сам не го обичаше, ядосваше се от начина, по който се държеше с Мариса.

— Биеше ли я? — попита Джим.

Патрик отпи от колата си. Това беше един от дежурните въпроси на всички ченгета. „Биеше ли я?“ Сякаш само юмруците можеха да нараняват.

— Не! — отговори той вместо Джак.

— Вярно е — изрече О’Брайън. — Всъщност ти я познаваш.

— Да — потвърди Пат. — Заради нея съм тук. Мъчно й е за сестра й. Сега Пати живее в Нова Скотия. По това време на годината там се провежда фестивал на келтската музика и тя се опитва да открие Сам, за да участват в него.

— О, това ще бъде нещо, което бих желал да чуя — каза Джак. — Изминаха много години. Сега съм женен мъж с две деца и високо кръвно, но когато чуя тези две песни, оглупявам като двайсетгодишен хлапак.

Той извади от сакото си касета и я плъзна по масата към Патрик.

— Какво е това? — попита го той.

— Това е шпионски запис от деня на националния празник на Ирландия. Тогава двете свириха в „Бларни Стоун“. Пазя я оттогава, но жена ми се дразни, когато я слушам. Смята, че е опасно женен мъж да слуша такава предизвикателна музика. Защо не я вземеш?

— С удоволствие! — Патрик я прибра в джоба на ризата си.

Те замълчаха и вечерта се изпълни с острите писъци на чайките. Сервитьорът донесе вечерята — варени раци, пържени картофки и колсло. Тримата мъже се заеха с раците. Докато отстраняваха черупките със специален дървен чук, отново заговориха за стари познати, стари случки, деца и съпруги. За Патрик беше удоволствие да си припомни славното минало, но времето минаваше и той реши, че трябва да потърси отново Сам. Благодари на Джак и Джим за приятната среща и обеща да им се обади в най-скоро време.

Пое по обратния път към „Рибарска“ 61. Пусна касетката, която му даде Джак. Двете цигулки подеха нежна мелодия и ангелските гласове на сестрите запяха „Скалите на Дунийн“.

Боже, колко беше хубаво! Той се остави на красивата песен и на вятъра, който духаше през прозорците и рошеше косите му. Мариса пееше в пълна хармония със сестра си. Гласът й беше прекрасен, пълен с емоции, сякаш нашепваше в ухото му нежните, романтични думи и те бяха предназначени само за него. Качеството на звука беше ужасно, сигурно записът беше правен от някого сред тълпата в бара. Чуваха се разговори и смехове, звън на чаши, но чувствените гласове успяваха да се извисят над шума.

Патрик слушаше и си мислеше, че текстът идеално подхожда на природата в Кейп Хоук. Скали, планини, море. И самата Мариса, подпряна на вратата на къщата си и пъхнала ръката си в неговата. Тази картина беше нещо, заради което си заслужаваше да бъде тук. Колко щастлива щеше да бъде тя, ако Пат успее да убеди сестра й да тръгне с него. „Моля те, господи, помогни ми да го направя заради нея!“ — каза си той.

Остави колата на познатия паркинг, извади касетата от касетофона и я пъхна в джоба за късмет. Този път прозорците на къщата светеха. Изкачи външните стълби и почука. Отвътре се чуха стъпки и след секунда една жена отвори вратата. Косата й беше мека и чуплива, много по-светла от тази на Мариса, но Патрик веднага разбра, че това е Сам. Очите бяха същите — живи, любопитни и пълни със смях.

— Добър вечер? — взря се любопитно в него жената.

— Здравейте! Аз съм Патрик Мърфи.

— Чисто ирландско име — усмихна се тя.

— Саманта Махоун? — попита той за всеки случай.

— Същата. Мога ли да ви помогна с нещо?

— Надявах се да ми изсвирите нещо нашенско.

Въпреки че думите му я разсмяха, тя го погледна изпитателно.

— Преди време можеше и да стане, но вече не свиря. Трябва ли да ви познавам?

— Не, не ме познавате — отвърна Патрик леко смутен.

— Тогава?

— Аз съм приятел на сестра ви.

— Тя добре ли е? А Грейси?

— Добре са — побърза да я успокои той, — макар че аз мисля за Грейси като за Джесика.

Тя присви очи и го огледа от глава до пети. Сетне стисна устни и хвана дръжката на вратата, готова да я затвори.

— Какво искате?

— Мариса ви очаква в Кейп Хоук — каза той. — Не сте си направили труд да й пишете, че сте се върнали от Перу, и тя седи пред компютъра, и чака да й се обадите, че сте добре и че вече сте на път към Нова Скотия.

— Това засяга само мен и сестра ми. — Гласът й затрепери от вълнение. — По-добре си вървете!

— Моля ви, Сам!

Тя почти затвори вратата и застана така, че той да не може да види лицето й, но нямаше как да заглуши острото и забързано дишане и Патрик разбра — тя се бореше със себе си.

— Вие… интимен приятел ли сте й?

— Не, само приятел — отговори той, изненадан от директния въпрос.

Тя продължаваше да се колебае. Той вече беше изгубил надежда, когато Сам отвори вратата и го покани вътре.

Стаичката, в която го въведе, беше миниатюрна. Той се насочи към малък диван и маса с два стола. Сам му посочи единия от тях и седна срещу него. „Седна“ не беше точната дума, просто се подпря на ръба на стола, сякаш все още се колебаеше дали постъпва правилно. Патрик огледа помещението. Стените бяха украсени с най-различни знамена, ярки килими и одеяла — сувенири от местата, където беше пътувала. Цигулката беше поставена на най-горния рафт на библиотечния шкаф, явно не я използваше често.

На една от стените имаше снимки и на някои от тях той разпозна Мариса. Въздъхна дълбоко и се обърна към Сам:

— Сигурно двете сте живели тук, преди Мариса да се омъжи? — попита и си припомни какво му беше разказал Джак.

— Да. Тя първа се нанесе тук. — Сам посочи към една елегантна масичка от махагоново дърво, отрупана с красиви вещи. — Това сребърно ковчеже ни е от баба. Свещникът и кристалният бухал са на Пати. Купи ги веднага щом го нае, за да внесе малко уют в обстановката. Бухалът трябваше да показва, че тук живее вече пораснал и улегнал човек. На другата година дойдох и аз, за да бъда близо до сестра си. И медицинска сестра станах заради нея.

— Значи Мариса е била вашият пример за подражание?

— Да.

— Тя много тъгува за вас, Сам.

Саманта наведе глава. Патрик я погледна и едва сега осъзна колко много си приличат двете сестри. Същият овал на лицето, същите високи скули и нежна, осеяна с лунички кожа. Но Мариса имаше тъмна червеникавокафява коса, а тази на Сам беше светла, с медни отблясъци.

— Оценявам усилията ви — каза тя, — но вие не разбирате…

— Обяснете ми!

Жената наклони глава, разтвори устни и Патрик си помисли, че ще го среже, ще му каже да не си пъха носа в чужди работи, но тя не го направи:

— Как мога да обясня на някого, който не знае каква беше сестра ми преди години? Тя беше… жена и половина. Трябваше да я видите тогава — по цял ден не подгъваше крак, непрекъснато беше между болните, но това не й пречеше вечерта да изправи публиката на крака с виртуозните си изпълнения. Беше много талантлива. Знам, че това е трудно за разбиране от човек, който не е запознат, но тя можеше да направи интравенозна инжекция, без да усети пациентът. Успяваше да разсмее децата, докато лекарят зашива раните им. Обичаше пациентите и те й отвръщаха със същото.

Патрик си спомни сърдечната усмивка на Мариса и повярва на всяка дума.

— Тя беше една от основателките на „Хоризонт“, клиника за социално слаби майки с деца, в която работим на доброволни начала. Грижим се за хора, които нямат средства за лечение. Намира се на ъгъла до болницата.

Сам се втренчи в обувките си и взе да ги оглежда, сякаш ги виждаше за пръв път. Когато вдигна глава, очите й блестяха от сълзи.

— Толкова много се гордеех с нея — прошепна тя.

— И вие продължихте нейната работа?

— Някой трябваше… — започна.

— Понеже Мариса спря работа?

От устата й излезе нещо средно между ръмжене и смях:

— Мариса! Това име ни караше да се смеем. Напомняше ни за една пиянска вечер в Париж. Боно измисли това име…

— Не вярвам, че го е избрала заради онази нощ.

— Не, разбира се! — тръсна глава Сам. — Каква ирония! Да знаеш всичко за механизма, по който насилниците оплитат жертвите си, и самата ти да паднеш така наивно в мрежите на такъв тип. На практика в „Хоризонт“ с нея правехме точно това, помагахме на жени, които са наранявани от съпрузите си — физически и душевно.

— Това ли не можете да й простите? Че е допуснала да се превърне в жертва? — попита той. Въпросът прозвуча грубо дори и за него и Сам го възприе като плесница.

— Вие… нямате право — едва сдържа яда си тя. — Не познавате сестра ми така, както аз я познавам, не знаете, какво бяхме една за друга…

Тя се задъха и замълча, за да не избухне в сълзи.

— Разкажете ми — мило каза Патрик, — моля ви!

— Бяхме всичко една за друга — продължи тя, все още силно развълнувана. — Споделяхме си всичко. Ако имах нужда, трябваше само да й се обадя, и тя пристигаше със следващия влак. Когато Пол, първият й съпруг, почина, аз си взех отпуск, за да бъда до Пати и Грейси. Нищо друго нямаше значение, щом те се нуждаеха от мен. Обичах Пол като брат.

Не успя да сдържи сълзите и захлипа. Стана и се приближи към стената със снимките. Свали една и му я подаде. На нея беше Мариса като булка, а Сам — шаферка. Мъжът трябва да беше Пол — висок рус младеж, кипящ от енергия и радост. После свали друга — двете сестри и едно бебе между тях.

— Племенницата ми — каза тя и изтри сълзите си. — Обичах я като мое дете. Аз съм й кръстница и можете да бъдете сигурен, че никой не е поемал тази отговорност по-сериозно от мен.

— Вярвам ви! — отвърна тихо Патрик.

— След смъртта на Пол сестра ми не беше на себе си. Мъката я бе сломила — знам, защото бях до нея. Не можеше да се справя с елементарни житейски задължения, затова останах при тях един месец. И после се появи онзи борсов консултант…

— Едуард Хънтър — почти изсъска той.

Сам го погледна шокирана:

— Ние го наричахме Тед. Познавате ли го?

— Да. Преди години бях детектив и той беше заподозрян по един от моите случаи.

— Тогава знаете за какъв човек става дума. Няма нужда да ви обяснявам.

Патрик кимна мрачно.

— Той я използваше, но аз не смеех да й го кажа. Изглеждаше толкова щастлива… Тед улучи точното място и точното време и успя да влезе под кожата й. Тя ми сподели, че той бил човекът, който й помогнал да събере отново парчетата от разбития си живот. Но всъщност той разпиля и това, което беше останало.

— Значи Мариса не ви послуша?

— Дори не искаше да говори с мен!

Патрик видя как пожарът отново лумва в нея. Тя се взря в снимката, на която двете държаха Джесика като бебе, и той можеше да се закълне, че от зелените й очи изскачат пламъци.

— Той ми я отне! — бореше се със сълзите тя. — Първо престана да ме търси, после започна да намира причини, за да не разговаря с мен, когато й звънях по телефона. Веднъж ми се обади Грейс и каза, че майка й е в леглото и плаче, а аз не можех да й помогна. Най-накрая успях да се свържа с нея и знаете ли какво ми каза? Че се чувствала много добре, просто супер! Тед бил невероятен и те били изключително щастливи. Щях да повърна!

— Сигурно много сте се тревожели за нея.

— Тревожех се и се ядосвах. Направо бях бясна. Дори мислех да отида и да взема Грейси от там. Аз съм й кръстница все пак.

— Може би за нея е щяло да бъде по-добре.

— Скоро Пати се скри напълно. Отблъсна ме, за да предпази Тед от моите обвинения. Бдеше над него като орлица. Беше истински кошмар!

— Сигурен съм, че и за нея е било непоносимо — каза Пат.

Сам го изгледа и твърдо изрече:

— Тя направи своя избор!

— Вие също — отвърна той.

— Какво имате предвид?

— Вие сте медицинска сестра. Тревожите се за всички страдащи жени по света. Готова сте да се притечете на помощ на всеки, който има нужда, независимо къде се намира. Но какво направихте за сестра си?

— Сестрата, която познавах и обичах, изчезна! — извика Сам. — Вече не съществува!

— От къде знаете? — ядоса се Патрик. — Не сте я виждали от години!

— Не искам да я виждам! Няма да понеса да видя как някой е подменил сестра ми с жена, която се бои от собствената си сянка. И учи и дъщеря си да живее в страх.

— Животът понякога ни наранява така жестоко, че ни е трудно да се изправим и да продължим. Тогава се нуждаем от подкрепата на най-близките си хора. И от музика, разбира се, особено когато става дума за вас двете.

Сам завъртя глава. Патрик познаваше добре ината на червенокосите, но въпреки това продължи:

— Били ли сте някога на фестивала в Кейп Хоук? Състезанието между изпълнителите ще бъде много оспорвано. Сестра ви мечтае да се включи в битката заедно с вас. Смятате ли, че това е жена, която се страхува от сянката си?

— Няма да отида! — заяви тя.

Патрик въздъхна. Сам се заинати и той разбра, че е безсмислено да спори. Стана, хвърли още един поглед към снимката на Мариса и реши да опита още веднъж:

— Имате ли касетофон?

— Защо? — сепна се тя.

Той не отговори. Жената сви рамене и посочи към барчето, Патрик й подаде касетата, тя го погледна неразбиращо, но я сложи в гнездото, натисна копчето и внезапно стаята се изпълни с музика и паднали ангели:

„Зове те широкият свят,

излизаш от родния дом

и тръгваш по стръмния път

далече от морския бряг.

И виждаш незнайни места,

красиви земи и цветя,

но твойто сърце ще е тук,

при скалния бряг на Дунийн.“

От очите й рукнаха сълзи. Патрик също избърса очите си, но Сам не му обърна внимание, сякаш беше забравили за него. Заслушана в песента, тя плъзна поглед към снимката на Мариса и после към цигулката.

Патрик се прокашля и й подаде визитката си:

— Обадете ми се, ако промените решението си. Заминавам за Кейп Хоук след няколко дни.

— Благодаря. — Тя пое картичката и я остави на масата, без да я погледне.

Патрик искаше да си вземе касетата, но се поколеба. Сам не му я предложи, явно се нуждаеше от нея. Той сви рамене, измърмори едно „довиждане“ и слезе по стълбите под втренчения поглед на зелените очи. „Падналите ангели“ пееха и свиреха и тяхната музика продължаваше да звучи в ушите му дори и след като потегли с колата си.

Дванайсета глава

Лили се прибра от болницата и реши да поплува, за да даде възможност на нервите си да се отпуснат. Солената вода освежи тялото и ума й. Отпусна се във водата и си представи, че вълните идват от изток, от Атлантическия океан, следователно са минали през Роуд Айланд. Харесваше й да си мисли, че по някакъв начин водата я свързва с Лиам и Роуз.

Около нея плуваха огромни рибни пасажи, перките им докосваха ръцете, краката и цялото й тяло, но тя не се опита да ги избегне. Може би те бяха част от феномена на Призрачните планини. А може би й даваха знак, че Нани е наблизо. Тя затвори очи и си намисли, че ако види любимката на Роуз, ако я зърне само за миг, всичко ще се нареди. Трябваше й някакво чудо, например бял кит в тези южни морета, за да повярва, че всичко ще завърши добре.

Излезе от водата, изкачи каменистия склон и седна на стълбите на верандата. От улицата се чуха гласове и сърцето й отново подскочи. Дали не беше Едуард? Нямаше никакво съмнение, че той ще се върне, въпросът беше кога. Взря се напрегнато в здрача и позна Тара и Бей, които се зададоха по пътя, влязоха в двора и тръгнаха по алеята между розовите храсти. И двете бяха с шорти и маратонки, в ръцете си държаха ракети за тенис.

— Време е да изпробваме бекхенда ти — извика Тара. — Пазиш ли си ракетата?

— Вече се стъмва, момичета — огледа се Лили.

— Една от големите промени в Хабърд Пойнт, след като ни напусна — обади се Бей, — е електрифицирането на корта.

— Хайде, не си търси извинения! — настоя другата и приятелка. — Тръгвай с нас!

Лили нямаше желание да играе тенис. Бдението около леглото на Мийви беше отнело силите й, освен това Роуз и Лиам й липсваха толкова много, че усещаше физическа болка в гърдите.

— Не мога — поклати глава тя.

— Лили, ако има някаква промяна в състоянието на Мийви, ще те намерят на клетъчния телефон — каза Тара.

— Лиам също ще се обади, ако Роуз се нуждае от теб.

„Ако Роуз се нуждае от теб…“ Тя беше сигурна, че дъщеря й се нуждае от нея всяка минута, също както и тя се нуждаеше от нея. Защо ги отдели от себе си тогава?

— Няма да се бавим — добави Бей. — Ще поиграем половин час и се връщаме.

— Тъкмо ще се умориш и ще спиш по-добре — задърпа я за ръката Тара.

— Добре, добре! Само да се облека и да намеря ракетата.

След десетина минути трите жени се отправиха към игрището с ракети в ръце. Нощта падаше над Хабърд Пойнт и уханието на рози и здравец се смесваше с мириса на море. Морският бриз носеше хлад и напомняше, че август е към края си и скоро септември ще доведе есента. Звездите вече надничаха между клоните на високите борове, а прозорците на къщите светваха един по един.

С всяка крачка Лили се чувстваше все по-млада и скоро се остави на илюзията, че отново е дете, което броди из улиците на Хабърд Пойнт с двете си приятелки, че баба й е здрава, обича я и винаги ще бъде до нея. И нищо лошо не можеше да й се случи.

Игрището беше пусто. Бяха си същите асфалтови кортове, които помнеше от детството. Както винаги основата беше във вода, тъй като игрището беше построено необмислено в ниската част на града. Асфалтът непрекъснато се напукваше и всяка година общинската строителна бригада го кърпеше. Тара се надигна на пръсти и отвори дървената кутия, монтирана на един висок стълб. Включи осветлението и наоколо стана светло като ден.

— „Да бъде светлина“ — театрално издекламира тя.

— Не мога да повярвам — плесна с ръце Лили. — Целият плаж се вижда! Колко се е променило всичко! Помните ли как играехме в тъмното? Топката едва се виждаше, но ние продължавахме да се забавляваме.

— И сега ще се забавляваме — прегърна я Бей. — Ще видиш, че не всичко се е променило.

Лили се наведе и се престори, че връзва маратонките си. Не искаше приятелката й да види лицето й. Какво ти забавление, отдавна беше забравила как да се забавлява.

— Предлагам да играем канадска двойка — каза Тара. — Двете с теб срещу Бей.

— Както искаш — отвърна тя.

— Искам да ни покажеш, че царицата на корта се е завърнала — прегърна я Тара и й подаде топката.

Лили отиде до базовата линия. Електрическата светлина хвърляше дълги сенки върху корта. Линиите бяха прясно очертани и бялата боя ослепително блестеше. Бей вече беше на поста си и тупкаше с топката по асфалта. От блатата се чу вик на кукумявка.

— Готови ли сте? — попита Бей. — Започвам!

— Хайде, удряй! — войнствено извика Тара. — Излей си яда!

Бей би сервиз и топката прехвърли мрежата. Лили подложи ракетата си и я върна при Бей, която би към Тара. Удар, и топката се върна. Сърцето на Лили тупкаше бясно. Наведе се, готова да я поеме на свой ред.

Не беше пипала ракета цели девет години, още от времето преди Роуз да се роди, но само след секунди навлезе в играта. Като деца трите играеха всяка вечер, прехвърляха си топката, докато ръцете им отмаляваха до такава степен, че едва успяваха да ги повдигнат. Лили обожаваше тази игра. Участваше всяка година в турнира за Деня на труда и беше трета в ранглистата на гимназията в Блек Хол.

Туп! Туп!

Беше намерила връзка с един издател в Ню Йорк, който беше готов да й помогне с издаването на собствено списание за бродерия и модели за гоблени. Смяташе да организира турнир по тенис, с който да ознаменува излизането си на пазара. Искаше да събере жените, които обичаха да бродират, с тези, които обичаха да спортуват. Беше си избрала нова ракета и жълти топки. Първият брой трябваше да излезе през пролетта — април или май. Щеше да помести интервюта с известни тенисистки, да разкаже за приятелките, с които израсна, играейки тенис.

Туп.

Лили отстъпи към базовата линия. Топката дойде и тя я отби с всичка сила. Краката й горяха. Бей удари така, че топката едва не изхвръкна от игрището, но Лили я настигна, използва своя бекхенд и я изстреля като куршум над мрежата. Продължи да замахва все по-яростно, и още, и още. Толкова силно стискаше зъби, че челюстта я заболя. Следващия път Бей я изненада и й подаде високо, но тя се справи. Заби топката в далечния ъгъл. Бей я върна и тя я посрещна с ракетата.

Тара се отдръпна. Сега Лили властваше на корта. Усещаше силата в себе си. Ръката й държеше здраво ракетата, готова да реагира на секундата. Тара беше казала: „Излей си яда“ и тя правеше точно това.

Изкарваше си яда заради всичко, което й беше причинил Едуард, заради всичко, което й беше отнел. Заради Роуз, заради Мийви. За Лиам. За мечтите, които й отне, и за тези, които й останаха. За силата, която все още караше сърцето й да бие, въпреки усилията на Едуард да задуши живота в нея. Спомни си за списанието, което не можа да види бял свят, за годините, прекарани в самота, без приятели, без близки. Спомни си за Лиам и Роуз, които й липсваха толкова много…

— Давай, Лили! — чу тя гласа на Тара.

Продължи да замахва бясно. Вътре в нея нещо ридаеше, не — виеше от болка. Нощта беше тиха, чуваха се единствено викът на кукумявката и шумът от ударите по топката: „Туп! Туп!“ Дъхът излизаше от гърдите й с тежък стон, но Лили не спираше. Опитваше се да намери в себе си онова момиче, което преди много години се забавляваше с приятелките си тук, на същия корт, обичаше живота и вярваше в любовта.

Сърдит на себе си, Патрик караше по обратния път към Хабърд Пойнт. Беше се провалил с мисията и с всеки километър настроението му ставаше все по-мрачно. Знаеше, че трябва да се обади на Мариса, най-малкото да я успокои, че сестра й се е прибрала жива и здрава, но не знаеше как да й го каже, без да я разстрои. На изхода на Блек Хол напусна магистралата и зави по крайречния път. Взе Флора от приятеля си и реши да намине към Лили. Искаше да се увери, че с нея всичко е наред, и да успокои Лиам, но знаеше, че прави всичко това само за да отложи обаждането си в Кейп Хоук.

Скоро спря пред къщата на Мийви и почука на вратата. Никой не му отвори, въпреки че в кухнята светеше и колата беше отпред. Патрик изтръпна. Лили беше изчезвала от тук веднъж, какво й пречеше да го направи пак? После се сети за отпечатъка на палеца върху нагревателя, реши да заобиколи отзад и да се опита да мине през мазето.

Къщата на Мийви беше построена точно на върха на скалистия бряг. Задната й част се издаваше над морето като носа на кораб. Въпреки тъмнината звездите и пълната луна, която вече се показваше от изток, бяха достатъчни, за да намери алеята, която заобикаляше къщата. Докато се провираше между розовите храсти, той хвърли поглед към водата и не можа да повярва на очите си. Взря се по-внимателно. Нямаше грешка, сред вълните имаше нещо грамадно — живо и бяло.

То се надигна от дълбините и застина на повърхността като огромен бял кивот, проблясващ на лунната светлина. Огромен дънер с обелена кора, който се носеше по повърхността с полирана от вълните снага. Внезапно дънерът се размърда и Патрик видя, че бялата маса има очи. Големи, влажни, черни очи.

— Майко мила! — прошепна.

Флора заръмжа, хукна към вълнолома и зашари нагоре-надолу из брега. Морското чудовище не помръдна, явно едрият лабрадор ни най-малко не го смути. Стоеше си там, на около двайсетина метра от брега, и гледаше право към Патрик.

Флора се разлая. Опъна предните си крака и издаде шия към библейското чудовище. Лаят й премина във вой и скимтене.

Патрик беше рибар. Често навлизаше навътре в морето с „Основателна причина“ и хвърляше въдицата. Веднъж улови лефер, който тежеше близо осемнайсет килограма. Но това чудо пред него беше по-голямо от всичко, което беше виждал досега. Трябва да беше дълго около четири метра. Такова нещо беше виждал в аквариумите във Вашингтон и Кейп Хоук и нямаше обяснение как един бял кит може да се озове тук.

Когато преди месец отиде в Нова Скотия, Роуз и Лили му разказаха за Нани и как я засекли в Бостън по времето, когато били там за поредната операция на момичето. Можеше ли да ги е последвала и тук, в Хабърд Пойнт? Или беше част от морската аномалия, за която му беше споменал Лиам?

Откъдето и да беше дошло, явно не бързаше. Стоеше си там, продължаваше да го гледа с големите си очи и да кара сърцето му да бие като барабан в гърдите. От своя страна Флора незнайно как успя да установи мир с белия кит. Легна на вълнолома, изплези език и задиша тежко, но страхът й беше отминал.

Това беше необяснимо, Патрик се озадачи от поведението на кучето и отново се вторачи в бялото същество. И стана нещо още по-необяснимо — колкото повече го гледаше, толкова по-леко му ставаше, спокойствието се разля по цялото му тяло. Усети блаженство, каквото не бе изпитвал от години. Голямата риба излъчваше мир и красота, очите й гледаха така, сякаш зад тях се криеше душата на добър човек, приятел, който беше тук, за да му вдъхне кураж. Изведнъж Патрик разбра какво трябва да направи. Извади мобилния телефон и набра номера, с който не се свързваше често, но беше запечатан завинаги в паметта му.

— Ало? — обади се тя.

— Мариса! Аз съм, Патрик.

— Здравей, Патрик! — звънна гласът й.

— Трябваше да те чуя, Мариса — заговори той. — Днес ходих в Балтимор.

— Ох! — трепна гласът отсреща. — Градът, в който живеехме със Сам, преди да се омъжа. Тя скоро ще си е вкъщи, освен ако не дойде направо на фестивала.

— Мариса! Бях на гости на Сам.

— Но тя е още в Перу!

Патрик отново потърси белия кит. Тъмните човешки очи го гледаха с нежност и разбиране. Чудеше се как по-внимателно да й поднесе новината. Хвана мобифона с две ръце, както би държал ръката й, ако сега беше до нея:

— Вече си е вкъщи.

Последва дълга пауза и после едва чуто: „Не!“

— Съжалявам! — глухо каза той. — Върнала се е миналата седмица.

— Защо не ни се обади? — прошепна тя.

Патрик стисна очи. Спомни си зачервеното от вълнение лице на Сам, святкащия поглед, докато говореше за Мариса, и си призна, че няма сили да й предаде разговора си с нея. Не искаше да я нарани.

— Много е заета в момента — смънка. — Пътуването, отчетите и всичко…

— Каза ли нещо за Грейси… Джесика?

За пръв път, откакто се познаваха, Мариса направи грешка и спомена истинското име на дъщеря си. Той се направи, че не е чул, и небрежно подхвърли:

— Не знаех, че Сам й е кръстница.

— Сестра ми е единственият човек, на когото бих поверила тази отговорност.

— Тя обича Джеси — увери я той. — Обича и двете ви.

— Тя ли ти го каза?

— Не беше нужно. Цялата къща е пълна с твои снимки. Видях медния свещник и кристалния бухал.

— Мислех, че ги е изхвърлила… че иска да забрави за нас.

— Как би могла! — възкликна той. Искаше му се в този миг да е до нея и да я държи в прегръдките си. — Никой не би могъл да те забрави, Мариса! — И замълча, заслушан в ехото на собствените си думи. Имаше ли тя представа колко много означаваше за него? Щеше му се да й каже как мечтае да слуша нейните песни ден и нощ, как непрекъснато я сънува и колко отчаяно иска да й върне сестрата.

— Патрик, оценявам това, което се опита… Не беше длъжен да го правиш, имам предвид да се виждаш с нея — изрече Мариса. — Това означава много за мен, дори и ако…

— Не се предавай, Мариса — настоя той. — Дай й малко време да обмисли нещата. Тя е червенокоса, забрави ли? Ние, червенокосите, сме упорити, запъваме се като магарета на мост.

Мариса се засмя и той усети, че камъкът, който го затискаше още от Балтимор, пада от плещите му. Усмихна се за пръв път от няколко дни насам.

— Познай какво виждам в момента! — каза той.

— Нямам представа.

— Един голям бял кит. Можеш ли да повярваш — кит край бреговете на Кънектикът! Седи на двайсет метра от мен и ме гледа право в очите.

— Да не би да е Нани? — удивено попита тя.

— Мисля, че е тя. Но защо е дошла чак тука?

— Вероятно заради Роуз.

— Заради Роуз… — повтори Патрик и отново се вторачи в кита, който не сваляше очи от него. Имаше странното усещане, че голямата риба го познава. Тя примигваше срещу луната и топлите й очи го гледаха красноречиво, сякаш знаеше нещо, което той не бе в състояние да разбере.

— Ами да, разбира се, че е заради Роуз! — заговори Мариса. — Не виждам друго обяснение.

— Интересно ми е какво би казал Лиам за това? — замисли се той. — Той смята, че в момента сме свидетели на някакво морско чудо по нашите брегове.

— Съгласна съм с него — отвърна тя. — Любовта винаги е чудо.

— Любовта ли? — глупаво попита и сърцето му заблъска като барабан в гърдите.

— Да, защо не! Китовете са бозайници. Имат чувства и също като нас търсят връзка с любимия човек.

Патрик не отговори. Слушаше звънливия й глас и се наслаждаваше на всяка негова извивка.

— Аз съм медицинска сестра — продължи тя. — Учила съм, че между нас има удивителна физическа прилика, защо да не си приличаме и емоционално?

Той се намръщи. Като ченге беше виждал такива грозни взаимоотношения между човешки същества, че неведнъж му се бе искало да не е от един и същи вид с някои от тях. Съпрузи убиваха съпругите си и обратно, родители убиваха децата си, малтретираха ги. Беше запознат с всяка форма на насилие и зло, която човечеството можеше да измисли. Дори и разводът му беше проява на човешкото зло, той го срина, унищожи вярата му в любовта, макар че докато говореше с Мариса, старото забравено чувство започваше да се възражда и да напомня за себе си.

— Ти май не ми вярваш — усети смущението му тя.

— Искам да ти вярвам! — отвърна Патрик.

— Още ли е там?

— Китът ли? Да — отвърна той и впери поглед в черните морски води. Белият кит се люлееше на повърхността. Приливните вълни го бяха доближили към брега и той кръжеше наоколо, без да отмества очи от Патрик. Луната плетеше сребърни мрежи около него, но той не се плашеше, беше неуловим и свободен, беше господар на морето.

— Патрик? — повика го Мариса.

— Тук съм — обади се той. Няколко облака се събраха около лунния диск, забулиха го и той се уплаши, че китът ще се скрие от погледа му, но скоро въздъхна облекчено — светлината намаля само за миг, после вятърът подгони облаците и бялото петно отново придоби ясни очертания.

— Благодаря ти за днес, за това, че отиде при Сам.

— За теб винаги!

— Бих искала… — понижи глас тя.

— Какво?

— Бих искала и двамата да дойдете на фестивала — намери смелост да изрече тя. — Ти и Сам.

После, сякаш не желаеше да разговаря повече, промърмори „дочуване“ и прекъсна връзката.

Патрик седна на каменните стъпала и се опита да се успокои. Тя беше казала ясно — иска той да отиде при нея. И Сам, разбира се, но и той. Телефонният апарат беше още до ухото му. Не му се искаше да приключва разговора точно сега, искаше да й каже още нещо…

Хрумна му да направи снимка на Нани и да й я изпрати. Надяваше се образът на белугата да й припомни, че в живота стават и чудеса. Могат да ти се случат невероятни, красиви неща, ей така, без да си ги очаквал.

Стана и се приближи до плетения стол на Мийви. Белият кит плуваше по лунната пътека, в ушите му все още звучеше гласът на Мариса и краката му лекичко трепереха. Сети се за Лиам и веднага изпрати и на него снимка на Нани, придружена от кратко съобщение. Внезапно чу силен плясък на вода и се обърна към морето. Огромен сребърен фонтан изригна над лунния път, китът изви блестящия си гръб и изчезна под водата.

Патрик се отпусна в стола и зачака, любопитен да види какво ще се случи.

Тринайсета глава

С настъпването на вечерта Лиам се зарови в различни статии и доклади на учени океанографи, за да съпостави данните за явлението, което наблюдаваха през последните дни. Роуз беше отпред, на верандата, и четеше „Лъвът, вещицата и дрешникът“. Това бе любимата й книга, напомняше й за Джесика и тя с удоволствие я препрочиташе. Той погледна към нея, видя, че е завладяна от книгата, и се зарадва. Като малка тя караше майка си да й я чете безброй пъти и явно все още усещаше магията на тази история.

Той се върна към работата си. Лаптопът му беше включен и какво беше учудването му, когато изведнъж на екрана се появи образът на Нани. Снимката представляваше сребристо петно с едно ясно открояващо се черно око. Беше изпратена от Патрик Мърфи, придружена от съобщение, което гласеше:

„Виж какво намина насам, за да види дали момичетата Малоун са добре. За съжаление само едната от тях е тук. Защо не доведеш и Роуз вкъщи? Голяма грешка е да стоиш далече от хората, които обичаш. Повярвай ми, аз ги разбирам тия работи! Лили има нужда от теб.“

Лиам прочете няколко пъти писмото. Въпреки че посвети целия ден на Призрачните планини, сърцето му беше с Лили.

Предложението на Патрик беше всичко, което искаше да направи в този момент. Напоследък не можеше дори да спи, защото Лили изпълваше мислите му и денем, и нощем. Възглавницата му още ухаеше на нейния парфюм и щом легнеше, започваха да го обливат горещи вълни. Но с времето силата на аромата намаляваше и това го караше да се страхува, сякаш със загубата му си отиваше и нещо от нея.

Сигурно Патрик беше прав. Двамата с Роуз би трябвало да се върнат в Хабърд Пойнт. Лили имаше нужда от него. Той също искаше да е близо до нея, но не биваше да подценяват Едуард. Патрик не знаеше всички подробности, не познаваше толкова добре този вид хищници. И нея не познаваше така, както я познаваше Лиам.

Той беше до Лили от мига, в който се роди Роуз. Появи се на прага на малката горска къщичка, отдалечена на километри от пътя и от цивилизацията. Тя се страхуваше толкова много от съпруга си, че се беше скрила в това затънтено място, готова да роди направо на пода, но да не отиде в болница, където можеха да я открият.

Лиам сложи вода на печката, приготви хавлии и направи всичко, както беше виждал по филмите. Тя лежеше на дъсчения под в кухнята обляна в пот и сълзи и се взираше в него с ужас и няма молба. За нея Лиам беше почти непознат, но единственият, на когото можеше да разчита. Той си припомни как Лили стискаше ръката му при всяка контракция, как виеше и стенеше. И как постепенно в него се загнезди убеждението, че болката й не идва само от родилните мъки. В стоновете й имаше някаква безнадеждност и той разбра, че тази жена е преживяла нещо ужасно, беше уплашена до смърт и самотна, много самотна, без съпруг, без близки — сама на края на света. Точно в този момент я обикна. Нямаше никакво значение, че все още е омъжена и има дете от друг. Това, което чувстваше към нея, бе по-силно от всякакви брачни обещания.

Обичаше я с всяка клетка от тялото си, сърцето му й принадлежеше изцяло и безрезервно и единствената, която можеше да й съперничи, беше Роуз. Те двете бяха смисълът на живота му и той с радост би се жертвал заради тях.

Времето и пространството нямаха голямо значение за него. Жаждата му за Лили беше безгранична, би продал душата си, за да я усети до себе си, макар и за десетина минути. Така беше днес, така щеше да бъде и утре, и след двайсет години. Кожата му настръхваше само като помислеше за нея, и нямаше друг, който така силно би искал да послуша съвета на Патрик, но всичко трябваше да се обмисли. Човекът, който заплашваше Лили, все още беше неин съпруг и баща на детето й. Беше обявил Лили за мъртва, за да вземе застраховката, да прехвърли банковите й сметки и всички нейни авоари на свое име. В хода на разследването Патрик беше разбрал за финансовите му трикове и им разказа всички подробности.

Всъщност действията му не учудиха никого. За Едуард Лили е била просто източник на средства. Лиам познаваше добре механизма на действие на такива типове. Въпреки че беше специалист по големите морски видове, поведението на хищниците, независимо дали бяха животни или хора, си приличаше.

Акулите си бяха акули — и в морето, и в живота.

Брат му беше убит от огромна бяла акула, която отнесе и неговата ръка, и в това нямаше нищо лично, Лиам отдавна беше разбрал, че акулите убиват, за да живеят. Сноват из моретата и преследват плячката си, лишени от всякакво чувство на омраза към конкретната жертва. Те просто се нуждаят от храна и ако имаш нещастието да им се изпречиш на пътя — толкова по-зле за теб.

Едуард Хънтър беше точно като онази акула. Той бе избрал Лили само защото му се е сторила добра мишена. Най-вероятно си е мислел, че чрез нея ще си осигури прехраната до края на живота си. Но за разлика от акулите хората хищници изпитват ярост към жертвата, която дръзне да осуети плановете им. Когато Лили е избягала от него, Едуард е побеснял, решил е да си отмъсти и хората около нея все още плащат за това.

Лиам се поразрови из справочниците и установи, че този човек е специална порода, описана в психиатричната литература. Той изглеждаше като останалите хора и на пръв поглед постъпваше като тях. Знаеше точно какво да каже, за да спечели доверието на хората. Изучаваше ги дълго, преди да предприеме съответните действия — слушаше внимателно всяка тяхна дума, мъчеше се да разбере желанията им, стремежите им и след това им поднася това, от което се нуждаеха най-много. После те сами се озоваваха между зъбите му.

В книгата си „Без съвест“ доктор Робърт Хеър пишеше:

„Всеки от нас е срещал такива хора, бил е мамен от тях или манипулиран, а после е трябвало да преодолява пораженията, които са му нанесли. За тези, най-често очарователни индивиди, но със смъртоносна захапка, си има медицински термин. Наричат ги психопати. Техен отличителен знак е пълната липса на съвест. Единствената им цел е удовлетворяване на собствените потребности за сметка на друг човек. Много от тях попадат в затвора, но други успяват да отнемат от материалните и духовните сили на жертвите си цял живот.“

И ако Лиам нямаше възможност да бъде с жената, която обича, заради един такъв психопат, той можеше да й помогне с това, което умееше най-добре — да изучи неговата природа. Може би щеше да открие нещо, което би й послужило като оръжие срещу Едуард. И той залегна над книгите, изгарящ от нетърпение да отърве своите любими момичета от този маниак, защото акулата, която пресече неговия път, осакати тялото му, но тази, която преследваше Лили, искаше да заграби целия й живот. Това беше причината Лиам да мрази с цялата си душа Едуард и сърцето му да се свива при всеки шум от кола на пътя.

Потънал в мисли за Едуард, Лиам почувства остра нужда да чуе гласа на Лили и набра номера й. Телефонът едва звънна и тя вдигна слушалката.

— Искам да доведа Роуз в Хабърд Пойнт — бяха първите му думи. — Няма да оставяме този идиот да диктува живота ни!

Лили не отговори и той се почувства слаб и несигурен. Струваше му се, че тя се отдалечава от него с всяка секунда, потъва в своето минало, където нямаше място за него. Трябваше да я върне обратно, да й напомни какво означават един за друг и колко силни можеше да ги направи любовта им, толкова силни, че да се изправят срещу чудовището и да го победят.

Грохотът от грамадните вълни нахлу през отворения прозорец и разклати основите на дървената къща. Тази нощ Призрачните планини бяха в своя апогей. Те атакуваха бясно брега и Лиам усещаше техния ритъм в себе си.

— Лили? — повика я той.

— И аз го искам — промълви тя толкова тихо, че думите й се удавиха в рева на морето, — но се страхувам за Роуз. Трябва да помисля, Лиам!

— Искам да те видя! — настоя той.

Но тя затвори и тревожното му съзнание се изпълни с ударите на собственото му сърце, което биеше в синхрон с трясъка от разбиващите се в скалите вълни. Лиам изключи компютъра и отвори вратата към верандата.

Небето беше изпълнено със звезди и той си пожела Лили да може също да ги види. Съзвездията блестяха над водата, сякаш бяха морски същества, излезли от дълбините на океана, за да завладеят небесната шир с луминесцентната си светлина. Плуваха над земята и разказваха на хората приказки за любовта. Долу тъмносините води на океана бяха обвити в бяла пелена от пяната на бушуващите вълни и струпалите се от всички посоки на света морски създания го превръщаха в огромен котел с жива вода. Съзнаваше ли Лили какво става около тях? Съзнаваше ли какво става със самите тях?

Лиам затвори очи и се замоли Нани да е в Хабърд Пойнт, за да се грижи за нея, докато стане възможно отново да се съберат.

Откакто живееше в Кейп Хоук, Мариса за пръв път виждаше града така оживен. Обикновено заспалите му улички сега бяха пълни с народ. Хората носеха всевъзможни музикални инструменти, други търпеливо чакаха реда си за сцената. Зрителите си правеха пикник на поляната пред хотела и надолу, към кея. Момичетата от кръжока по бродерия бяха тук и Мариса се присъедини към тях, решена да се позабавлява.

Те опънаха одеялата си в редица близо до площада и направиха обща трапеза. Марлена донесе грозде, домашен хляб и сирене. Синди беше взела вино за възрастните и лимонада за хлапетата, а Алисън сипваше в чиниите салата от една огромна купа. Ан нападна кухнята на хотела и снабди компанията с ролца от раци. Мариса и Джесика изпекоха курабийки за всички.

Хапваха и разговаряха. Мариса седна по-настрани и се загледа в музикантите. Между тях имаше жени от различни места. Зачуди се дали имаше състави от сестри, които бяха пристигнали заедно специално за фестивала. Наистина, при много от тях се забелязваше семейна прилика. Тя се почувства щастлива заради тях, но чуждата радост не можа да запълни празнината в сърцето й от липсата на Сам.

Ан Нийл забеляза, че приятелката й седи сама, и отиде при нея. Беше красива жена с големи сини очи и кестенява, прибрана на френски кок коса. Носеше едро плетен пуловер в прасковен цвят и лимоненожълти панталони и Мариса забеляза колко подхождат тези ярки дрехи на слънчевия й характер. Усмивката и гостоприемството бяха в кръвта й и не беше чудно, че се справяше отлично с работата си в хотела.

— Как си? — мило я попита тя.

— Добре съм — опита се да се усмихне Мариса. — Свършила си чудесна работа, Ан. Фестивалът е върхът!

— Благодаря ти! — грейна Ан. — Това е най-веселото време в Кейп Хоук, но докато организираме всичко, капваме от умора. Толкова е хубаво да седна за малко с вас и да послушам музиката!

Мариса каза:

— Знам какво е. Била съм на толкова музикални фестивали. В Нюпорт, на източния бряг на Мериленд и в Бостън, разбира се…

— И навсякъде си свирила със сестра си?

Мариса само кимна. В очите й се появиха сълзи и тя се обърна, за да ги скрие.

— Нали знаеш, че съм ви запазила място в програмата? — усмихна се Ан.

— Не мисля, че е необходимо — отвърна Мариса, без да се обърне към нея.

Другата жена не каза нищо, но усмивката й стана по-мила, а сините очи я гледаха приятелски и със съчувствие. В този момент на сцената се качи една жена и запя „Emuse I’m Codhlad“, което на келтски означаваше „Заспала съм“ — една от най-хубавите ирландски народни песни, любимата на Сам. Мариса не издържа и сълзите потекоха от очите й.

— Къде е сестра ти сега? — тихо попита Ан.

— В Балтимор — отвърна тя. — Мислех, че е в Перу, но се оказа, че се е върнала миналата седмица.

— И не ти е казала?

Поклати глава.

— Един приятел ходи до Балтимор и я откри в дома й.

— Близки ли сте със Сам?

— Бяхме.

— Сестри! — поклати глава Ан. — Израснахме заедно, знаехме всичко една за друга, имахме едни и същи тайни, харесвахме едни и същи неща…

— Така беше и с нас — прекъсна я Мариса, изненадана, че тя също има сестра. — Бяхме точно като вас!

— Като малки с Емили бяхме неразделни, правехме всичко заедно. Вие със Сам свирите на цигулка, ние танцувахме степ.

— Ходехте ли по фестивали?

Ан кимна:

— Докато Емили не влезе в колеж. После започна работа в Торонто и накрая се премести във Ванкувър. Оттогава всичко се промени. Чувствах се обидена и изоставена. Мислех си как е възможно някой, с когото си прекарвал всеки свободен миг от живота си, който си обичал повече от всеки друг и който е бил най-близкият ти приятел от момента на раждането ти, да те напусне по този начин?

— Но тя не те е напуснала! — разпалено възрази Мариса. Спомни си как се наложи да се раздели със Сам, за да отиде в Балтимор, и после още веднъж заради женитбата си с Пол. — Просто това е животът й.

— Сега вече го разбирам — каза Ан. — Но тогава…

— Мисля, че нещата между мен и Сам са различни — наведе глава Мариса. — Тя винаги беше съгласна с мен, независимо какво правех. Липсвахме си, но намирахме начин да се видим. Така беше до момента, в който… оставих един човек да се държи лошо с мен и не позволих на сестра ми да ми помогне.

— Ти ли си по-голямата сестра?

— Да.

Ани се усмихна добродушно:

— Ах, тези малки сестри! Как само изискват по-големите да бъдат винаги умни и предвидливи. Искат каките им да бъдат идеални, очакват от тях цял живот да им показват правилния път.

— И ти ли си по-малката?

Тя кимна.

— Значи, ти и Емили…

— Сега сме по-близки от всякога. Отне ми известно време, докато преглътна обидата и я разбера. Тя беше търпелива, готова да се озове и при най-малкия знак от моя страна. Понякога е полезно, сестрите да се посдърпат, точно както го правят тийнейджърите със своите родители. Това не означава, че вече не се обичат. Просто от време на време трябва да се разделите, за да разберете какво означавате една за друга.

Мариса бавно поклати глава. Искаше й се думите на Ан да се окажат истина, но вече губеше надежда, че ще си върне някога сестрата.

— Кой е приятелят? — закачливо попита Ан, отчасти за да смени темата, отчасти защото наистина беше любопитна.

— Моля? — не я разбра тя.

— Приятелят, който е отишъл до Балтимор да потърси Сам.

— Патрик Мърфи — отвърна смутено.

— Детективът, който дойде от Лонг Айланд?

— Да — кимна Мариса. — Този, дето търсеше Лили.

— Можеше да го поканиш на фестивала.

— Споменах му, но… не вярвам да дойде. Аз дори… дори не съм сигурна, че го искам. Не съм готова. — Замисли се за Тед, за пропастта между нея и Сам, за Джесика и очите й станаха студени. — И не съм сигурна, че някога ще бъда!

— Знаеш ли — изрече меко Ан, — Лили твърдеше същото, когато дойде тук. Но после се появи Лиам… И двамата страдаха по различен начин — тя заради Едуард, той заради смъртта на брат см и разкъсаната си ръка. И двамата бяха с разбити семейства, с разбити сърца. Но след време се сближиха и успяха да си помогнат един на друг. Ти и Патрик…

— Не! — отсече Мариса. — Нашето е различно. Ние почти не се познаваме.

Ани се наведе по-близо до нея.

— Аз мисля, че хората имат нужда един от друг. И това е причината нашият фестивал да има толкова много посетители. Ние всички плаваме на нашите лодки захвърлени сред бурята на живота. Музиката ни свързва, помага ни да отмием от себе си болката, причинена от самотата, и да отворим сърцата си за любовта.

Джуд се показа на стълбите на хотела и направи знак на жена си. Тя му махна с ръка и погледна Мариса в очите.

— Не съм се отказала от вас двете със Сам — напомни й весело тя — и можеш да бъдеш сигурна, че ще ви пазя специално място в програмата до последния ден.

— Но…

Ани отказа да слуша повече, бързо прегърна приятелката си и хукна. Но преди да влезе в хотела, се обърна и извика:

— Ако реши да дойде, ние сме готови да я посрещнем — и се скри зад вратата.

Мариса се усмихна тъжно и реши да се поразходи. Обади се на приятелките си и тръгна надолу към пристанището. Водата блестеше във всички разцветки на синьото и сребристото. Скоро стигна до малкия залив и се загледа в рибарските лодки, които бяха закотвени една до друга в редици като наниз от заострени зъби на акула. Погледът й се насочи на юг, към Кънектикът, където беше закотвена яхтата на Патрик. Там беше и Сам, в тяхната някога обща квартира. Изглеждаше толкова лесно да си представи, че двамата идват в Кейп Хоук, и то по едно и също време. Понякога мечтите се сбъдваха…

Импулсивно бръкна в чантата си, извади лист и химикалка и написа: „Захвърлени сред бурята“. Беше добро начало за песен. Дори и мелодията вече се въртеше в главата й. Само дето не знаеше на кого да я посвети.

Четиринайсета глава

Мийви сънуваше внучката си. Двете работеха в градината, почистваха около розовите храсти. Въздухът беше чист и свеж, ухаеше на море и на рози. До ушите й достигна нейният собствен глас, който зовеше някого. Повдигна клепачи и видя силует на мъж, който приближаваше към нея. Кой беше този мъж? Патрик? Или ангел, изпратен да прибере душата й? Примигна няколко пъти и образът пред нея се изясни.

Беше Едуард Хънтър. Надвеси се над леглото и се усмихна студено. Устните й пресъхнаха, на челото й изби пот, а стомахът й се сви болезнено. Тя не беше страхлива жена, поне умееше да крие страха си, но в момента беше твърде слаба, за да спре ужаса, който я обзе. Изглежда, от устата й излезе някакъв звук, понеже той се наведе още по-ниско и постави ухо до устните й.

— Ти бълнуваш — чу го да казва. — Дърдориш глупости. Затова си тук. Губиш разсъдъка си, стара вещице, и никой не се интересува от теб. Дори твоята безценна внучка няма да обърне внимание на брътвежите ти.

Мийви искаше да изпищи, но вместо това затвори очи. Гласът му свистеше от злоба и странно, противно на логиката, това й възвърна увереността. Не беше луда, разбира се. Зет й искаше да я обърка, но тя го познаваше добре, познаваше неговата изтънчена жестокост и отказа да го слуша повече. Отново изпадна в безсъзнание. Едуард продължи да й говори, но тя вече не го чуваше. Противният му образ избледня и пред очите й разцъфнаха нейните любими рози, лилиуми и здравец. Изникнаха от всяко тъмно ъгълче на градината. Морските вълни целуваха огрените от слънцето скали и пееха своята вечна песен — шшш, шшш, шшш.

Водата в кладенеца беше студена и дълбока. Мийви хвърли едно пени, както беше правила цял живот, и си намисли желание. Затвори очи и зачака то да се сбъдне.

— Искам внучката си — едва чуто прошепна. — Мара! Мара…

Роуз се възстановяваше бързо от операцията и с всеки ден се чувстваше все по-добре, но тъгуваше силно за майка си. Никога досега не беше осъзнавала, че „мъчно ми е за мама“ са най-тъжните думи на света. Въпреки че внимаваше да не ги изрича често, за да не разстройва доктор Нийл, ги повтаряше с всеки удар на сърцето си: „Мъчно ми е за мама — удар — мъчно ме е за мама…“

Прекрасният летен ден беше тъжен и чужд тук, в тази стара влажна къща на брега на Нарагансит. Доктор Нийл я беше назначил за главен морски наблюдател и когато не бяха с лодката на доктор Стенли, прекарваше повечето от времето си до прозореца на всекидневната, където беше монтиран един стар меден телескоп. От там наблюдаваше играта на рибите в морето, виждаше техните сребристи гърбове, които лъщяха във водата, опашките и перките, които бяха толкова изящни, че приличаха на ръчно изковани от някакъв лъскав метал. През телескопа се виждаха ясно жълтите човки на чайките, между които се подаваха сивите щипци на раци.

Но никъде не се виждаха китове. За съжаление Нани не беше тук.

— Може ли да видя онази снимка отново? — помоли тя и се надвеси над бюрото на доктор Нийл. Там бяха разпръснати най-различни книги и списания. Имаше снимки на сини, бели и тигрови акули, както и на морски бозайници. Имаше различни видове китове, атлантически бутилкови делфини и тюлени. Неразборията по бюрото й подейства успокоително, напомни й за кабинета на Лиам в Кейп Хоук, където й беше толкова уютно и интересно.

Той бързо разчисти част от книгите, за да може Роуз да разгледа добре снимката на Нани на монитора.

— Ето я Нани — каза.

— Кой ти изпрати снимката?

— Патрик Мърфи.

— Мъжът, който дойде до Нова Скотия, за да каже на мама, че баба й е болна?

— Да.

— И той е снимал Нани в залива на Хабърд Пойнт, срещу къщата, където е мама?

— Точно така.

Роуз повдигна вежди и ги размърда. Не виждаше ли доктор Нийл в каква глупава ситуация бяха. Седяха тук затворени в някаква къща сред непознати хора, а тази, която и двамата обичаха най-много на света, беше в Хабърд Пойнт. Дори и Нани беше там, а той си стоеше най-спокойно на бюрото и вкарваше данни в компютъра.

— Доктор Нийл? — повика го тя.

— Знаеш ли, Роуз — обърна се той към нея, — мислех си… може би е редно да ми казваш Лиам. Не мислиш ли?

Тя свъси вежди. И друг път бяха говорили по този въпрос, но тя не беше съгласна. Името „Лиам“ не отговаряше на чувствата й към него. Така го наричаха големите, майка й например. По-скоро… тя преглътна и си помисли за името, което би му подхождало най-много. Това я накара да се изчерви от срам.

— Какво ще кажеш? — подкани я той.

— Не! — упорито тръсна глава. — Доктор Нийл е идеално! И така, доктор Нийл, защо не отидем при мама?

— Защото майка ти трябва да се погрижи за някои неща и смята, че за теб е по-добре да не си там, докато приключи всичко.

— Ако сме там, можем да й помогнем — настоя момичето.

— Знам, миличка — усмихна се Лиам, — и съм съгласен с теб. Опитвам се да убедя майка ти в същото.

Роуз се намести удобно до него и сложи глава на рамото му, не защото беше уморена, просто й беше приятно. Останаха така известно време, загледани в снимката на Нани върху екрана. Колко хубаво щеше да бъде, ако всички бяха на едно място, размечта се тя.

— Кога нещата… — Роуз се запъна. „Нещата“, които им се случиха, бяха толкова много, че не знаеше за какво точно да мисли — за нейните операции, за изкуствената ръка на доктор Лиам, за бабата на майка й или за това, че бяха разделени. — Кога нещата ще се оправят?

— Те са наред и сега — отвърна Лиам.

Роуз се намръщи. Знаеше какво има предвид доктор Нийл. Нейната майка винаги й повтаряше, че е благословена. Дори когато не можеше да поема достатъчно въздух и гледаше тъжно от прозореца как другите деца си играят, докато тя лежи, дори когато линейката я откарваше в спешното със сърдечна криза, дори и в най-тежките моменти, майка й притискаше устни до ухото й и шепнеше: „Никога не забравяй, каква щастливка си. Ние се обичаме и това е божи дар.“

— Как можеш да твърдиш, че всичко е наред, когато мама и Нани не са при нас? — попита тя и долната й устна затрепери.

Лиам вдигна очи от компютъра и я погледна. Роуз знаеше колко сериозна е неговата работа, колко важно беше светът да научи повече за големите вълни и морските видове. Знаеше още, че риболовният кораб от Кейп Хоук, който видяха в морето, го тревожеше, но въпреки това той заряза всичко и насочи цялото си внимание към нея.

— Виж, Роуз, знам, че тази ситуация е глупава.

— Дори и за теб?

— Дори и за мен.

— На теб също ти липсва?

— Повече от всичко на света.

— Аз пък си мислех, че ти е приятно да работиш тук, да наблюдаваш Призрачните вълни с доктор Стенли…

— Това ми е работата — усмихна се той, — а вие с майка ти сте моят живот.

Роуз кимна уверено. Знаеше, че това е истина, знаеше го още от раждането си. Той беше до нея във всеки важен момент от живота й, като истински баща. Когато другите деца говореха за бащите си, дълбоко в себе си Роуз знаеше, че някъде по света тя също има баща. Обаче никога не питаше за него, не я интересуваше. Доктор Нийл й беше достатъчен.

Лиам вдигна глава и погледна зад нея. Роуз веднага усети промяната, сякаш ветрецът разнесе из въздуха някакво вълшебство, което смени настроението и на двамата.

— Роуз! — Доктор Нийл се наведе към нея с блеснал поглед. — Мисля, че точно в момента нещата започват да се оправят.

Тя бързо се обърна и разбра какво има предвид той — една синя кола спираше до дървената ограда.

— Мамо! — изписка момичето, изскочи навън и хукна, както си беше босо, през окосената морава право в прегръдките на майка си.

Петнайсета глава

Тримата стегнаха набързо багажа и преди още слънцето да се скрие, бяха на път за Хабърд Пойнт. Лиам се готвеше за преместването от минутата, в която прочете съобщението на Патрик. Знаеше, че най-важното сега е да бъдат заедно, и затова напусна Роуд Айланд без никакво съжаление, само надраска няколко реда на приятеля си, за да не се безпокои за тях.

— Какво те накара да се решиш? — попита я той, когато потеглиха за дома.

— Оставих се на чувствата си — весело го стрелна с очи Лили. — Всичко се разви толкова бързо, че нямаше време да мисля.

— Той няма може да ни направи нищо, ще видиш — понижи глас Лиам.

— Кой не може? — обади се Роуз от задната седалка.

— Роузи, Роузи! — обърна се майка й към нея и побърза да отклони вниманието й. — Почакай да видиш кой те чака в залива на Хабърд Пойнт.

— Нани! — извика детето. — Доктор Нийл ми показа снимката й на лаптопа.

— Патрик ми я изпрати — обясни Лиам.

Той видя табелка за бензиностанция и сви. Бензинът беше на свършване.

Докато момчето пълнеше резервоара, тримата слязоха от колата да се разтъпчат. Роуз се завтече към магазина и Лили и Лиам я последваха. Беше странна дървена сграда, строена най-вероятно за живеене и след това пригодена криво-ляво за новата цел. Отпред имаше платформа с наредени рибарски лодки. На някои от тях стояха надписи: „Продава се“.

Пред вратата се виждаха пейки и люлеещи се столчета, стойка за вестници и табло за обяви и съобщения за продажби. Друго табло беше пълно със снимки на рибари, които държаха различни трофеи — триметрова ивичеста акула, един екземпляр от тигровите, дълъг около метър и половина, и огромна синя акула.

Те влязоха вътре. Дюшемето изскърца. Вдясно, близо до стената, имаше декоративно шадраванче с минерална вода, а пред тезгяха беше пълно с ръчно плетени кошници, местно производство. Лили грабна една количка и започна да я пълни с пресни домати, царевица, босилек и тиква. Роуз се затича към задната част на магазина и внезапно изписка.

— Какво е това? — изплаши се Лиам, погледна към Лили и двамата хукнаха след нея.

— Вижте! — извика детето и посочи зад избелелите червени завеси, които разделяха магазина почти на две.

Възрастните надникнаха над главата й. Беше като стая на ужасите. Всеки сантиметър от стената беше запълнен с висящи челюсти на акули, перки и опашки. Върху една паянтова маса бяха натрупани буркани с акули бебета във формалдехид с помътнели очи и остри муцунки, чиято форма не можеш да сбъркаш. На друга маса като в касапски магазин бяха нарязани различни части от акули и делфини — перки, опашки, зъби — и всичко имаше етикет и цена. Лили хвана ръката на Роуз и хукна обратно в магазина. Един мъж излезе от вратата зад тезгяха и се насочи към тях.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — попита той.

Беше едър, тъмноок мъж на нейната възраст, с черна мазна коса. На тениската му пишеше: „Капитан Ник — спортен риболов“.

— Вие ли сте капитан Ник? — запита Лиам.

— Същият! — дружелюбно отвърна той. — Вие сигурно искате да наемете лодка. Сега е моментът за големия улов. Пълно е с грамадни парчета. Прииждат отвсякъде, видях дори бели китове от Нова Скотия.

— Белугата е застрашен от изчезване вид — изрече остро доктор Нийл.

Мъжът се засмя:

— Знам, разбира се, но ние няма да ги ловим, само ще ги наблюдаваме. Трябва да си призная, че съм силно озадачен. Досега не съм бил свидетел на такова стълпотворение на риба от всички посоки на света. Всичко това ставало заради някакви гигантски вълни, които се образували в нашето море. Трябваше да видите какво уловихме вчера — невиждано същество с лилав гръб, страните му бяха розови, а перките — яркочервени. Беше дълго около метър и половина и плуваше зигзагообразно като змия. Сигурно идваше направо от тропиците.

— Това е лунна риба — поясни Лиам.

— Както и да се казва, беше нещо невиждано. Снимката й е на таблото отвън. Там можете да видите цяла галерия от непознати видове, хванати от мои клиенти.

— Всъщност аз се интересувам от вашите трофеи ей там, зад завесата — заплашително пристъпи към него Лиам. Консервираните бебета акули и различните части от забранени за ловуване видове още бяха пред очите му. Но Лили го извика навън, и то съвсем навреме, понеже както беше развълнуван от срещата си с нея и ядосан от жестокото отношение към морските обитатели най-вероятно нямаше да се сдържи и щеше да налети на бой.

Той излезе след нея и я намери пред таблото, за което им беше споменал капитан Ник. Лили погледна към Роуз, която скочи в един от люлеещите се столове пред магазина и се залюля безгрижно, увери се, че с нея всичко е наред, и му посочи една снимка с размазан образ.

— Дали е този, за когото си мисля? — попита тя.

Лиам се загледа в таблото. Веднага позна лунната риба, за която им разказа капитан Ник. Двуметровото й тяло блестеше на слънцето с ярките си цветове. Беше една от многото снимки на рибари, които гордо показваха трофеите си срещу фотоапарата. Какво ли нямаше на това табло — акули, риби меч, риби тон, екзотични видове, като тия тропическа риба. Пръстът на Лили сочеше един засмян рибар. Той показваше мрежата си, в която се виждаше четири и половина метров атлантически делфин.

— Не е това, което си мислите — застана зад тях капитан Ник. — Рибата не е мъртва.

— Това не е риба — изръмжа Лиам. — Делфинът е бозайник.

— Кой е рибарят? — попита Лили.

— Ох, няма значение кой е — с лека нотка на досада отвърна капитан Ник. — Важното е, че рибата е жива. Ние спазваме строго всички разпоредби.

— Защо ловите делфини? — попита остро океанографът.

— При цялото ми уважение — изкриви устни мъжът — това не е ваша работа.

— Хайде, Лили, нямаме повече работа тук! — каза Лиам. Махна на Роуз и закрачи към колата. Опитваше се да изглежда спокоен, но кипеше от възмущение. Не му се искаше да помрачава този ден — след дълга и мъчителна раздяла тримата най-сетне бяха заедно, а и си имаха достатъчно свои проблеми за разрешаване. Реши по-късно да се обади на Джон, а също на Патрик и Джуд. Трябваше да разбере какво става тук.

Хвърли последен поглед към таблото. При снимането фотографът сигурно беше мръднал, понеже снимката беше замазана и името на кораба не можеше да се разчете, но той безпогрешно разпозна ехидната усмивка на капитана. Корабът се казваше „Мар IV“.

— Видя ли това? — прошепна Лили.

— Джерард Лафарж — изсъска Лиам.

И независимо какво говореше капитан Ник, делфинът беше мъртъв.

Скоро тримата спряха пред „Морска градина“. Слязоха от колата и Лиам усети със сърцето си — най-после си бяха у дома. Те се прегърнаха и дълго стояха така, наслаждавайки се на мира, който завладя душите им. Очите на Лили се сливаха със сините води на залива зад тях и той не се сдържа — целуна я веднъж и после още веднъж, за да усети вкуса й, да се увери, че не сънува.

Неочаквано зад тях се чу смях и сподавени гласове. Лиам се обърна, видя някакви хора да се задават по пътя и сърцето му отново се сви. Страхът за Лили и Роуз все още го измъчваше, а и ужасната гледка в магазина на бензиностанцията си казваше думата. Лили забеляза тревогата му, хвана го за ръката и го поведе към групата. Това бяха Тара и Бей със семействата си, които беше поканила, за да отпразнуват завръщането им. Представи ги един на друг и Лиам подаде ръка на приятелките й, на съпрузите им Дан Конъли и Джо Холмс и децата, които поглеждаха любопитно към непознатото момиченце.

Лили засия от радост, когато дойде ред да представи Роуз. С майчина гордост се изправи пред всеки един и тържествено го запозна с дъщеря си, докато останалите гледаха възхитено ту нея, ту Роуз. Отстъпил малко по-назад, Лиам се усмихваше и се любуваше на щастието й. За тях тримата този ден щеше да остане паметен.

— Ние с Бей сме най-добрите приятелки на майка ти, още от времето, когато бяхме на твоите години — каза Тара и погали меката коса на Роуз.

— На какво си играехте като малки? — попита тя.

Жената си спомни за всичките лудории, които бяха правили трите, и се усмихна хитро, сякаш беше готова отново да скрои някоя шега:

— Ходехме с лодка до Острова на чайките, стигахме чак до Индианското гробище. Търсехме съкровище на малкия плаж, разноцветни стъкълца и лунни камъни, правехме си огърлици от мидени черупки. Обичахме да играем тенис до късно през нощта, ходехме на кино и често си оставяхме бележки из чекмеджетата в магазина на Фоли…

— Звучи забавно — обади се Роуз. — И аз правя такива неща с Джесика.

— Това сигурно е твоята приятелка.

— Ъхъ. Тя е в Кейп Хоук.

— Е, мисля, че и тук ще ти хареса. Сигурна съм, че бързо ще се включиш в тази банда — посочи тя към другите деца.

— Толкова се радваме да се запознаем с теб, Роузи — пристъпи към тях и Бей. — Ние много обичаме майка ти и, признавам, вече сме влюбени и в теб.

Момичето се изчерви от удоволствие.

Лиам наблюдаваше сцената и изпитваше гордост като всеки баща. Роуз притежаваше естествения чар и любознателност на майка си. Стремежът й към знание я подтикваше да изследва непознати неща, да чете книги, които даваха много по-задълбочена информация от тази в училище, и той се ласкаеше, че има заслуга за това. Преди два дни я беше заварил да седи на колене пред библиотечния шкаф и да чете за белугите в един стар брой на „Морски бозайници“.

— Знаеш ли, че имат зъби? — съобщи му тържествено тя. — Ядат черупчести видове, главоноги и морски червеи. Черупчестите са раци и омари. Не е чудно, че на Нани й харесва тук. Видях много чайки, които стискаха малки рачета в човките си.

— Точно така — усмихна се Лиам, преливащ от гордост. — Ти ще станеш чудесен океанограф, Роуз Малоун! Точно затова доктор Стенли те назначи за помощник-капитан на лодката си.

— Ще стана като теб, нали! — засия тя.

Вечерният бриз изпълни градината. Слънцето хвърляше дълги сенки върху вълните и морените край брега. Тара и Бей носеха пица и сега я сложиха във фурната. Лили задуши царевица и наряза домати за салата. Децата се скупчиха около Роуз, нетърпеливи да се запознаят с най-новия член на групата. Бей и Дан имаха четири деца — Елиза, Ани, Били и Пиджийн, а бебето Джо беше на Тара и Джо. Роуз веднага запомни имената им и това беше достатъчно да ги почувства близки.

Лиам приседна на верандата до Лили. Заради децата разговорът на възрастните беше общ и неангажиран — времето, лятото, планове за есенен турнир по тенис, състоянието на Мийви. Лиам включи лаптопа и влезе в програмата. Видя познатата зелена светлинка на точка номер 122 и въздъхна облекчено.

— Къде е Нани сега? — попита го Роуз и зашари с поглед из залива.

— Ето я — посочи Лиам към екрана. Програмата бе изчислила местоположението й — около километър навътре.

— Може би търси раци — каза тя и обясни важно: — Белугите ядат раци.

— И ние можем да наловим раци отпред на скалите — скочи Били, третият по ред от четирите деца на Бей и Дан.

Лили веднага започна да търси рибарски мрежи и тежести, и подходящо оборудвана, групата потегли към брега, водена от каките Ани и Лизи. Не след дълго се чу характерен звук от чупене на мидени черупки — децата чистеха миди за примамка. В същата минута възрастните заговориха един през друг.

— Колко се радвам, че най-после сте тук и тримата! — възкликна Бей.

— Много време бяхте разделени — обади се и Тара и гласът й беше изпълнен със съчувствие.

— Радвам се да ви видя на живо, така да се каже! — усмихна се Дан и се приближи към Лиам. — Слушал съм много за вас.

— Сега вече официално сте в Хабърд Пойнт.

— Благодаря за посрещането! — засмя се доктор Нийл и се обърна към Джо, съпруга на Тара. От Лили знаеше, че той работи във ФБР. — Дали не правим грешка, като се завръщаме посред бял ден. Едуард би могъл лесно да ни види.

— Труден въпрос — почеса се Джо. — Зависи…

— От какво?

— От една страна, като се криете, вие го правите по-силен отколкото е, позволявате му да се мисли за господин „Голямата работа“. За нарцисист като него всяка проява на слабост от твоя страна, Лили, е победа. Целта му е да те види изплашена, плачеща, още по-добре — в несвяст.

— Знаел ли е, че Лили е жива? — запита Лиам.

— Знае, че той не я е убил — поясни Джо. — Най-вероятно е бил наясно с положението.

— Сигурно ни е издирвал. — Лили хвърли поглед към Роуз, която шляпаше из плитчините с другите деца.

— И аз така мисля — съгласи се Джо. — Но е действал много внимателно. Той беше заподозрян по случая и въпреки че не те е убил, е знаел, че полицаите душат около него. Той… има какво да крие. Затова се е стараел да бъде примерно момче.

— Какви неща крие според теб? — заинтересува се тя.

Джо сви рамене:

— Той е мошеник. Фактът, че е борсов агент с клиенти, които никой не е виждал, а и женитбите му… Най-вероятно мами хората и се възползва от парите им.

— И от любовта им — горчиво каза Лили.

Лиам я погледна и сърцето му се сви от жал. Тя беше отдала любовта си на Едуард, а той я бе използвал и наплашил дотолкова, че сините й очи още бяха пълни с болка и страх. Колко много му се искаше да изтрие от тях всеки спомен за този подлец! Тя беше споделила с него някои подробности от семейния им живот, но други беше заровила дълбоко в себе си и те щяха да я преследват още дълго. Деветте години в Кейп Хоук бяха период на изцеление. Самият факт, че беше готова да се изправи отново срещу миналото си, доказваше това. Но не всичко беше преодоляно. Съвсем не всичко…

— Ние бяхме на сватбата ти — заговори Тара, — виждахме как постепенно започна да се затваряш в черупката си. Колкото повече време минаваше, толкова по-усърдно се криеше от нас.

— Живеехме изолирано. Той не можеше да търпи приятелките ми — каза Лили, потръпна и обви плътно ръце около раменете си.

Лиам се приближи до нея, за да я предпази от вятъра, макар да знаеше, че морският бриз няма нищо общо със студа, който чувстваше тя. Той идваше от най-скритите кътчета в душата й, от спомена за мъжа, който беше разбил мечтите й и беше прогонил всяко същество, което тя обичаше.

Но сега Лили беше сред приятели. Време беше да извади чудовището на бял свят. Тя събра кураж и заговори. Малко по малко пред тях се очерта образът на истинския Едуард, човекът, който я беше принудил да напусне дома си и да се скрие в онова малко градче в Канада. Лиам беше поразен от разкритията й. И той като Бей и Тара подозираше истината, но никога досега не си беше давал ясна сметка за ужаса, в който е живяла неговата любима.

Тя стана рязко от стола, за да провери дали Роуз е добре. Нощта беше топла и спокойна. Децата се смееха и си бъбреха, газеха из водата около скалите. Слънцето беше залязло, но луната вече заемаше мястото му и заливаше нащърбения от острите камъни бряг с бяла светлина. Бей подвикна на Ани и Елиза да доведат малкия Джо.

Лиам очакваше Лили също да повика Роуз, но тя се полегна на парапета на верандата и се загледа в децата. Дъщеря й изглеждаше омагьосана от живота, който кипеше в плитчините. Заничаше между камъните и пискаше от радост при вида на тъмнозелените водорасли, сребърните рибки, лилавите миди, раците. Той си спомни своето детство и прошепна в ухото на любимата си:

— Ето така се става морски биолог.

— Да — тихичко отвърна тя и вдигна поглед към него. Пречистени от изповедта, очите й горяха с блясъка на радостта.

Заразен от нейното щастие, Лиам я прегърна. Тя се сгуши в него и се отдаде на чувството, че е защитена и обичана. Дъщеря й, луната, приятелите, къщата, в която беше израснала — всичко това я зареждаше с енергия и тя усети как отново се превръща в онази жизнена, сияйна жена, която е била винаги.

Точно тогава Роуз се изправи и заподскача към тях.

— Нани! Нани! — извика с цяло гърло.

Въпреки че беше израснал в Нова Скотия, където китовете бяха част от живота на хората, Лиам никога не беше изпитвал такава радост и вълнение, както сега, когато видя белугата от Сейнт Лоурънс, позната на всички в Кейп Хоук като Нани. Главата на бозайник номер 122 се появи точно срещу къщата пред удивените на погледи.

— Виждате ли я? — викна Роуз.

— Виждаме я — развикаха се останалите, шокирани и очаровани от непознатата за тях гледка.

Лили и Лиам се хванаха за ръце и изтичаха през ливадата към вълнолома. Скочиха долу и се покатериха върху камъните при Роуз. Точно пред тях, на няколко метра брега стоеше неподвижно Нани и ги гледаше с черните си човешки очи. Лиам имаше чувството, че тя вижда направо в сърцето и чете мислите и чувствата му.

— Наистина е тя! — прошепна Роуз.

— Наистина — повтори Лили и я прегърна.

— Сега всичко ще бъде наред.

— Разбира се, че ще бъде! — уверено каза майка й. — Нали сме заедно!

Телефонът иззвъня. Лили затича към къщата и слея секунди от там се чу радостен вик. Лиам стана от камъка и се приготви да я посрещне. Тя прелетя през моравата и се озова в прегръдките му.

— Баба! — засмя се през сълзи. — Баба се е събудила!

Шестнайсета глава

Първото нещо, което поиска Мийви, след като отвори очи, беше вода. Изгаряше за вода, сякаш беше захвърлена в пустиня и около нея нямаше нищо друго, освен нажежени от слънцето кафеникави пясъци.

— Мога ли да получа чаша вода? — обърна се тя към един от лекарите, които се бяха събрали около нея. В същото време осъзна, че това са първите думи, които произнася от дълго време насам. Образът на пустинята все още беше пред нея и лицето на нейната Мара проблясваше като мираж между пясъците.

— Разбира се, след минутка! Можете ли да кажете името си?

— Мийви Джеймсън — отвърна тя с надебелен език.

— На колко години сте?

— На осемдесет и три.

— Много добре! — усмихна й се лекарят. Хвана ръката й, за да измери пулса, и това продължи влудяващо дълго. Знаеше ли този човек какво значи да умираш за глътка пода? И на всичкото отгоре в устата си имаше вкус на лекарство.

— Знаете ли къде се намирате? — продължи с въпросите си той.

Мийви сви устни. Тук вече я спипаха. Последното, което помнеше, беше, че стои в собствената си градина и подрязва розите. С нея беше Клара и още някой, но и нож да й опряха в гърлото, нямаше да се сети кой е бил. После ненадейно излезе студен вятър, започна да вали и се развилия такава буря, че тя се прибра на топло. Реши да почете край огъня. Тръгна да търси книга, но забелят колко много прах има по лавиците и хвана парцала…

Мийви се огледа внимателно — бели стени, флуоресцентно осветление, стерилна обстановка. Реши да стреля на посоки:

— В болницата.

— Правилно — каза лекарят. — Само още един въпрос. Знаете ли защо сте тук?

Тя разбра, че не може да се справи с този въпрос, и едва не се разплака. Изведнъж си спомни колко често беше сънувала Мара през тези дни. Внучката й седеше точно тук, до нея, държеше й ръката, шепнеше й нежно, почистваше я с гъба. Сигурно и Клара е била тук, и то не само в сънищата й. Щом тя е в болница, Клара непременно би дошла да я види.

Но тези сънища с Мара… толкова красиви, толкова наситени с любов! В тях беше усетила отново близостта на внучката си, отново споделяше тайните й. Сънуваше я да й помага в градината, приклекнала до някой розов храст, виждаше как от малко дете расте пред очите й и се превръща в красива девойка. Тези сънища бяха най-хубавото нещо, което й се беше случвало от години, но не можеше да си обясни защо бяха дошли точно сега, точно тук, в болницата. За съжаление това бяха само сънища.

— Младежо — обади се тя. Гърлото й беше толкова сухо, че думите й прозвучаха като хрип. „Така говорят злите магьосници по филмите“ — помисли си тя, но продължи: — Отнасяте се с мен като с луда!

В същия момент я прониза мисълта, че наистина може да не е с всичкия си. Толкова дълго се бе люшкала между сънищата и реалността, бе се мъчила да издърпа Мара от единия свят в другия. Дали не е преминала границата, без да разбере? Това щеше да бъде най-лошото, което би могло да й се случи.

— Не, моля ви! Съжалявам, ако сте си помислили така. Просто провеждам това, което в медицинската практика се нарича ментален тест. Виждате ли, вие бяхте в кома.

— В кома?! — повтори тя несъзнателно, удивена и в същото време някак възхитена от този факт. Колко драматично, колко необикновено! И колко по-приемливо от мисълта, че губиш разсъдъка си!

— Близо две седмици — потвърди лекарят. — Вече се тревожехме за вас.

— Боже мой! — прошепна Мийви. От една страна, беше доволна, че е преодоляла комата, но от друга — изпитваше страх и несигурност от факта, че въобще й се е случило подобно нещо. Сега сънищата с Мара й изглеждаха по-смислени. Сигурно е попаднала в онзи тунел, който ти се явява преди смъртта, и е тръгнала към светлата точка в дъното му, водена от любовта си към своята единствена и незаменима внучка. Любов, която я крепеше през всичките тези години на самота и тревога по нея.

Тялото й се сгърчи под болничните завивки:

— Какво е станало с мен? Да не съм претърпяла автомобилна катастрофа?

Не, тя не си спомняше за никаква кола. Никакво изскърцване на спирачки, никакви остри завои, нищо.

— Не, госпожо Джеймсън. Били сте отровена с въглероден окис.

Този странен вкус в устата й, сети се тя. Опита се да оближе устните си, но езикът й беше като шкурка. Този младок, докторът, не спираше да пита и да обяснява нещо на друга лекарка и двете сестри. Те бяха събрали глави, разпалено обсъждаха нещо и поглеждаха към вратата. Изглеждаха силно развълнувани. Сигурно не се случваше всеки ден някой да излезе от двуседмична кома, помисли си тя.

Прочисти гърло и се опита да извика, за да я чуят:

— Вода…

— Госпожо Джеймсън — обърна се друга лекарка към нея, жена с тъмна къдрава коса и мила усмивка. — Аз съм доктор Мийд и имам добра новина за вас. Дори изключително добра, но трябва да се уверя, че сте готова за нея.

— Винаги съм готова за добри новини — каза болната и жадно пое пластмасовата чашка със сламка, която й поднесоха. Водата се разля из тялото й като живителен огън.

— Става дума за внучката ви — изрече доктор Мийд. Усмивката й стана по-широка и тя погледна към вратата.

Мийви върна празната чаша и също погледна натам. Ох, това беше по-хубаво от всякаква вода, по-хубаво си кладенче, извор или голяма река. По-хубаво от всяка капка дъжд, която някога е падала над нейната скъпоценна градина. Нямаше начин да е истина, но беше. Изглеждаше като сън, но не беше. Мийви се надигна и протегна ръце.

— Мара! — изрече задъхано.

На вратата се струпаха хора с бели престилки, които се опитаха да спрат внучката й, но тя беше неудържима. С нея бяха дошли мъж и дете и тримата преодоляха съпротивата на персонала. Мара се разрида, преди да прекоси и половината разстояние до леглото й.

— Бабо! — изплака.

— Ох, мила моя!

— Върнах се, бабо! — Тя се хвърли в прегръдките й, притисна се до ръцете, които познаваше и обичаше толкова много. Баба й я залюля в обятията си като бебе, уверена, че няма да изпусне своето съкровище, докато е жива.

Лили приседна на ръба на леглото, обгърнала с ръка раменете на Роузи. Тя вече беше запознала баба си с Лиам, но сега най-после идваше моментът, за който мечтаеше от девет години — да срещне Роуз и Мийви. И стана точно така, както си го беше представяла. Мийви прие правнучката си, сякаш я познаваше от първия ден на раждането й. Роуз беше тиха и срамежлива, но любопитна. Усмивката не слизаше от лицето й.

— Вече си голяма — погледна я с обич Мийви. — Това лято навърши девет години.

— Да, на двайсет и девети юни — отвърна детето. — От къде знаеш?

— Знам всичко за теб — усмихна се старата жена. — До най-малката подробност.

— Въпреки че сме били толкова далече една от друга?

— Да, въпреки това.

Лили беше безкрайно щастлива. Не изпускаше и дума от разговора между Роуз и Мийви. Баба й гледаше жадно кафявите, изсветлели от слънцето плитки на дъщеря й, зелените й очи, пухкавите розови устни. Поради вродените сърдечни дефекти тя беше много дребничка, но Мийви не го спомена, просто лежеше и гледаше внучката си с любов.

— Имам белег от операциите — неочаквано заяви момиченцето.

— Наистина ли?

Роуз кимна и потърси с поглед разрешение от майка си да й го покаже. Лили се смая. Здравето на Роуз беше изключително важна част от живота и на майката, и на дъщерята, а тя беше готова да разкрие пред Мийви най-съкровените си тайни.

Помогна й да свали блузата и възрастната жена различи най-новия от четирите белега под ключицата.

— Последната операция беше малко след рождения й ден — обясни Лили, — но сега вече е добре.

— Много се радвам — каза Мийви. Не изглеждаше отвратена или разстроена. Усмихна се мило на детето, сякаш искаше да му каже, че на някои хора се случват такива неща — да претърпят операция или да изпаднат в кома — но животът си продължава. — Боли ли?

— Не, само сърби.

— Аха! — поклати глава тя. Хвана малката ръчица на Роуз в своята и каза: — Много ми харесва името ти. Роуз — роза.

— Радвам се. И двете с мама сме кръстени на цветя.

— Майка ти е кръстена на цвете? — повдигна вежди Мийви и срещна погледа на внучката си.

— Лили — това е името, което приех, след като избягах. Напомня ми за твоята градина, за разкошните лилиуми, които греят като слънца.

— Моята градина тъгуваше за теб — каза старата жена и в очите й се появиха издайнически сълзи.

— И аз тъгувах за нея, и най-вече за теб. Имам толкова гоблени с „Морска градина“, кладенеца, къщата, розите, беседката…

— Прекрасни са! — обади се Лиам.

— Благодаря! — усмихна се Мийви и погледна към него. Опита се да го прецени, без да го притесни. — Отдавна ли познавате внучката ми?

— Запознахме се няколко дни преди да роди.

— Достатъчно дълго — каза тя и очите й светнаха.

— Познавам я добре и я обичам — отвърна открито той.

Доволна от информацията, Мийви се отпусна на възглавницата. Позволи си да помисли и за себе си, за това, че беше все още жива и семейството й беше около нея. Внезапно се почувства стара и уморена, като че ли едва сега усети товара на деветте самотни години.

Лили разбра, че баба й повярва на Лиам и го хареса. Забеляза го в очите й, но видя и изтощението от дългия разговор.

— Бабо, няма да те изморяваме повече — каза тя. — Сега имаш нужда от много почивка.

— Миличка — възпротиви се Мийви, — чувствам се толкова добре, че мога да ви изтанцувам един степ.

Лили се засмя. Тя също беше възбудена от щастливата среща, но баба й, изглежда, губеше сили, страните й бяха хлътнали и бледи. Сестрите взеха да се навъртат наоколо и да им дават знаци, че е време да тръгват, но тя все още не пускаше ръката й. Не смееше да я остави, макар да знаеше, че утре ще я види пак. Толкова дълго време живяха разделени, че да бъдат отново заедно, беше като безценен божи дар за нея. Страхуваше се да си тръгне, сякаш до утре можеше да я изгуби отново. Ръката й затрепери и Мийви усети тревогата й.

— Всичко ще бъде наред, скъпа — стисна нежно пръстите й тя.

— От къде знаеш? — попита Лили.

— Просто знам. Моля те, Лиам, подкрепи ме!

— Баба ти е права, Лили! Сега вече всичко ще бъде наред. — Той сложи ръка на рамото й.

— Има една молитва на Сейнт Джулиан от Норич — заговори баба й. — Много интересна светица — мистик. Всички светци, които почитам, са мистици, в тях има непоколебима вяра в бога и в доброто. С тях се случват невероятни неща, защото те възприемат света не със сетивата си, а със сърцето. Казвах тази молитва всеки ден, докато те нямаше. Тя започва така: „Всичко ще е добре и ние ще сме добре, и всички около нас ще са добре.“

— Харесва ми! — обади се Роуз.

— И на мен — присъедини се и Лиам.

— Много помага — каза Мийви. — Обещай ми, че ще изпробваш силата й, скъпа!

— Ще опитам — изрече Лили, но съмненията не я напускаха и тя продължи да стиска ръката на баба си.

В стаята влезе един лекар и записа данните от сутрешния статус на болната в една голяма тетрадка.

— Кога мога да се върна у дома? — попита го Мийви.

— Зависи — отвърна той. — Утре ще ви изпратим при невролога за някои изследвания и тогава ще решим.

— Не се тревожи, бабо! — наведе се Лили и целуна ръката й. — Скоро ще те взема от тук. „Морска градина“ те очаква.

— Нямам търпение — въздъхна тя и се усмихна към Лиам. — Моля те, грижи се за нея, докато се върна.

— Разчитай на мен! — отвърна той без колебание.

Лили я прегърна, после обхвана лицето й с ръце и се загледа в небесносините й очи. Можеше да остане цяла вечност така и единствено напиращите сълзи в очите й я накараха да я пусне.

Мийви разцелува всички дълго и сърдечно. Когато тръгнаха, тя им изпрати въздушни целувки:

— Довиждане, мили мои! Лили, Лиам, Роузи, довиждане!

Лили й махна за последно и се обърна, понеже сълзите потекоха по лицето й. Нейната баба я нарече Лили и Мара потъна завинаги в миналото.

Навън беше тъмно, минаваше десет часът. Те пресякоха моста на Темс, за да отидат до крайпътното ресторантче на Роузи. Роуз беше възхитена, че ще вечерят на място със същото име като нейното. Разположиха се под един тюркоазеносин навес от изкуствена кожа и поръчаха палачинки със сладко от боровинки. Лили и Лиам несъзнателно сплетоха ръце, като ученици, които са толкова запленени от чувствата си, че не се интересуват от нищо друго, освен от себе си, и заговориха за Мийви, Роузи не знаеше как да се обръща към нея, питаше се дали и тя трябва да я нарича баба. Лили предложи да попитат Мийви за това.

— Харесва ми името й, Мийви — каза момиченцето.

— Мийви идва от името на една ирландска кралица воин — обясни майка й. — Царството й се е казвало Конот, на запад от Ирландия.

— Охо! Баба ти е кръстена на кралица! — отвори широко очи тя.

— Твоята майка е внучка на кралица — смигна й Лиам.

— И е боец точно като нея.

— Личи ли, че в мен тече кръвта на кралица воин? — попита Лили.

— Отдалече се вижда — уверено каза Роуз. — Как само се разпореждаше в болницата, докато лежах за операция! Как се караше на сестрите, когато не ми обръщаха внимание!

— Така си беше — призна майка й.

Сервитьорката донесе палачинките. Докато сервираше, тя случайно разля малко от минералната вода в скута на Лиам. Той бързо изтръска панталона си и се усмихна утешително на момичето. И за пръв път от години у Лили се зароди едно ново, плахо чувство, че наистина всичко ще бъде добре. Тя си спомни в каква ярост изпадна Едуард, когато веднъж сервитьорът разля вода на костюма му. Цялата им вечер отиде по дяволите заради няколко капки вода. Той млъкна, хапна на две на три, хвърли парите на масата, без да остави бакшиш, и стана, без да се интересува дали тя се е нахранила.

И Лили беше търпяла тази лудост години наред! Сега, докато гледаше как Лиам и Роуз унищожават палачинките си, тя се остави на новото чувство на сигурност, коси набираше сили в нея. Дали наистина животът й щеше ля стане нормален като на всички хора?

— Бих могла да я наричам Мийви — заяви Роуз с пълна уста.

— Кой, прабаба ти ли? — уточни майка й.

— Да — преглътна детето. — Много е хубаво и с радост ще я наричам така. Гордея се, че е кръстена на кралица Мийви.

— Мислех, че не обичаш да назоваваш възрастните с малките им имена — обади се Лиам.

— Не съм казала това.

Лили усети смущението й и наостри уши.

— А какво каза, когато те помолих да ме наричаш Лиам? — попита той.

Роуз моментално се изчерви и майка й се зачуди за какво всъщност става дума.

— Какво има, миличка? — намеси се тя. — Да не би да си мислиш, че не е любезно да го наричаш Лиам? Въпреки че не ти е роднина, той ти е приятел и ти можеш да си позволиш…

— Не е заради това — изрече едва чуто Роуз и наведе глава. Очите й се уголемиха и в ъгълчетата им заблестяха две бистри сълзи. — Искам да го наричам по друг начин…

— Как искаш да го наричаш, слънчице? — учуди се Лили. Лиам стисна ръката й и тя се досети, че той вече знае.

— Татко — прошепна детето.

Седемнайсета глава

Патрик Мърфи чу новината и хукна към болницата да види старата си приятелка. Когато пристигна, Мийви не беше в стаята си. Бяха я отвели за нови неврологични тестове и до физиотерапевта. Той придърпа един стол до леглото, в което тя беше лежала неподвижно цели две седмици, и зачака.

Замисли се за Мариса и Сам. Като медицински сестри те бяха помогнали на стотици хора, но не можеха да възстановят собствените си отношения и Патрик се оказа неспособен да им помогне. Докато се взираше в празното легло на Мийви, за пръв път осъзна, че всички те са жертви на един и същ човек — Едуард Хънтър. Нямаше ли най-накрая да си намери майстора този престъпник?

Докато беше на работа, беше разследвал много случаи на кома. Едни от тях бяха следствие от удар по главата, други от отравяне или от падане, а някои и от куршум. Каквато и да беше причината, при всички случаи процесът се развиваше по еднакъв начин — организмът се стремеше да достигне това състояние, до което беше по-близо. Хората или се събуждаха в първите дни и дори часове или потъваха все по-дълбоко и необратимо в света на сенките. Патрик беше изследвал различните етапи на процеса и знаеше, че малцина се връщат към живота след две седмици в кома. Така че събуждането на Мийви беше истинско чудо, но въпросът беше дали се връщаше при тях цяла, дали не беше изгубила разсъдъка си в това пътуване между живота и смъртта.

По коридора се чу шум от движеща се количка и той скочи от стола, за да я посрещне. Очакваше, че тя ще бъде в носилка. Всъщност очакваше да види старица с единия крак в гроба и когато я зърна да седи изправена на количката с гладко вчесана коса и бистър поглед, устните му се разтегнаха в щастлива усмивка.

— Кого виждат очите ми? — провикна се той и усмивката му стана още по-широка.

— Патрик Мърфи! — засмя се и Мийви.

Той се наведе и я целуна по бузата, но тя протегна ръце и го притисна до себе си. Патрик зарови лице в косата й, за да не види тя сълзите му. После се опита да се успокои с шега:

— Брей, колко ти е домъчняло за мен!

— Ти я откри и върна смисъла на живота ми.

— Мара — кимна той.

— Лили! Нейното име сега е Лили.

Той се подсмихна:

— Мийви, Мийви, Мийви! Влезе в крак по-бързо от всички. По-бързо дори и от мен.

— Ще се наложи да свикнеш. Тя не иска да живее с миналото си и аз прекрасно я разбирам. Виждал ли си Роуз?

— Твоята правнучка ли? Виждал съм я, разбира се!

— Каква красавица, а? Нямам търпение да се прибера вкъщи, за да бъда край нея. Да гледам как плува из залива, как лови раци из скалите, както правеше майка й някога. А Лиам? Какво ще кажеш за него? Познаваш го, нали?

Патрик кимна:

— Проверих го, разбира се! Свестен човек. Не е бил женен, много уважаван в академичните среди, има множество публикации и награди в областта на океанографията. Той изучава…

— Акулите. Знам миличък. Предполагам, че именно акула е отнесла ръката му?

— Да, така е — учудено я погледна той. — Как разбра?

Възрастната жена се загледа в преминаващите по синьото небе облаци. Изражението на лицето й беше благо и отнесено, като на майка Тереза или някоя друга светица. Познаваше това нейно състояние, беше го виждал хиляди пъти по време на разследването. Сега, когато го видя наново, си припомни колко умна жена беше Мийви. Умееше да разгадава хората. Предложи да й помогне и да я заведе до леглото, но тя поклати глава. Чувстваше се добре и не искаше да ляга.

— Нещо в очите на Лиам ми подсказа истината — заговори тя. — Той е много красив мъж и обича Лили, това е очевидно за всеки. Но в очите му има някаква тъга. Мисля, че е много резервиран в отношенията си с хората, като изключим Лили и Роуз. Има вид на човек, който е бил жестоко наранен от нещо.

— И ти разбра всичко това само като погледна в очите му? Божичко, Мийви! Трябвало е ти да станеш детектив, не аз.

— Учителите са нещо като детективи — усмихна се тя и го погледна. — Не мисли, че не виждам същата болка и в твоите очи.

— Същата ли?

— Моето любимо упорито ченге, така жестоко наранен от живота, от любовта и от това безкрайно разследване.

— Мийви, да зарежем това „упорито ченге“ сега, искаш ли?

Тя си пое въздух и продължи:

— Преди трийсетина години имах едно момче в класа си — Питър Лифи. Един ден дойде на училище с превръзка на ръката. Майка му ни каза, че я счупил, и не дал никакви други обяснения.

Очите й бяха изпълнени с болка и съчувствие. Патрик затаи дъх и зачака края на историята:

— Започна да изостава в училище и се наложи да работя с него след часовете, за да наваксаме пропуснатото. Малко по малко той се отпусна и започна да споделя разни неща. Как майка му днес била с насинено око, как баща му побеснявал, когато Питър забравел да изхвърли боклука или пък почнел да задава твърде много въпроси. Схвана ли?

— Домашно насилие — поклати глава детективът. — Пълно е с такива случаи в миналото, когато мъжете са смятали жените и децата си за своя собственост и ченгетата не са се бъркали много, много в семейството. Наричали са го „семейни работи“.

— Да.

— Какво стана с Питър? Успя ли да промени живота си? Или и той бие жена си някъде точно в този момент?

— Той намери пътя си — продължи Мийви. — Влезе в колеж и после в медицинския институт. Стана психиатър и публикува няколко книги за домашното насилие. През цялото време поддържахме връзка и можех да видя как отдава живота си, за да изучи това, което го беше наранило като малък.

— Ето откъде се сети, че ихтиологът е бил нападнат от акула — досети се Патрик.

— Да. Личи си, че Лиам е преследван от някакъв кошмар. Очите му имат същото изражение като на Питър. Някои хора имат нужда да разберат нещата, които ги плашат, за да ги преодолеят.

Патрик премести един стол до нея и седна:

— Мийви, трябва да те попитам нещо. Спомняш ли си, когато Едуард дойде у вас през лятото?

Тя смръщи вежди и се замисли.

— Да — започна колебливо, но гласът й постепенно укрепна. — Бях в градината заедно с Клара. Той спря пред мас и каза, че бил в района по работа и използвал…

— Спомняш ли си да си го молила да поправи нагревателя?

— Разбира се, че не! — възмути се Мийви.

— Лили изказа някои предположения и ние имаме основите да й вярваме.

— Какво казва тя?

— Мисли, че Едуард е направил нещо с нагревателната система в къщата и те е отровил. Може би е подозирал, че Лили е жива, и е намерил единствения начин да я върне отново тук. Чрез теб.

— Знаел е, че ако имам нужда от нея, тя не би се колебала да дойде — измърмори Мийви и очите й потъмняха.

— Предполагаме, че е бърникал из тръбите в мазето. Отзад има вратичка, точно над вълнолома. Възможно е да е блокирал системата, да е запушил с нещо вентилационната тръба. Огледахме и открихме единичен пръстов отпечатък, но не и ясни доказателства. Във всеки случаи намерил е някакъв начин да напълни къщата с въглероден окис. Не си могла да го подушиш, нито да го видиш.

— Сега е лято. Никога не бих се сетила за въглероден окис — каза жената. — Но не е невъзможно. Вече съм стара и често ми става студено, дори и когато другите хора се потят от жега. Понякога включвам нагреватели или паля камината.

— Едуард сигурно е знаел за това. Има ли нещо, което ти е направило впечатление през последните дни? Нещо необичайно, каквото и да е то?

— Не си спомням — отговори тя и Патрик разбра, че я е разстроил. Беше се смъкнала на стола по-бледа и изпита отпреди. Той хвана ръката й и усети, че е студена. Потърси термостата, за да намали климатика. Не успя да го види, свали бялото одеяло от леглото и грижливо я зави от брадичката до премръзналите й колене. Седна до нея и отново хвана ръката й. През тези девет години те бяха прекарали много време заедно и той я обикна като своя баба.

— Поне едно хубаво нещо излезе от цялата тази каша — продължи Мийви. — Лили срещна Лиам.

Той кимна, но не можа да разбере защо жената се вторачи така изпитателно в него. Тя изтри очите си със салфетка и му се усмихна:

— Някога се молех вие двамата с Лили да се съберете. Една от причините за развода ти беше именно тя, нали? Толкова се беше отдал на този случай… толкова силно те вълнуваше тя, че се чудех…

Патрик стана и се загледа през прозореца.

— Надявах се да я намериш — продължи Мийви, — да я обичаш и да закриляш нея и бебето. Сега се радвам, че тя е срещнала Лиам, но се безпокоя за теб. Сигурно ти е трудно.

Той отмести поглед от прозореца и се наведе над нея:

— Мийви, срещнах друга жена.

— Наистина ли? — Очите й блеснаха.

Патрик кимна и приседна на стола до нея.

— Тя е прекрасна, но е много далече от тук. И тя като Лили е преминала през ада. Била е наранена… Няма да повярваш, ако ти кажа… Добре де, тя е била съпруга на Едуард след Лили.

— Онази жена от Бостън? Май, че се казваше Пати и имаше дъщеря на годините на Роуз. Чакай, ще се сетя… Грейси, казваше се Грейси.

Патрик потвърди. Усети как настръхва само при споменаването на любимото име.

— И тя е избягала от него в Нова Скотия — продължи той. — Двете с Лили са гледали твърде дълго снимката, която е висяла над леглото на Едуард — китоловен кораб на пристанището в Кейп Хоук — и когато са избягали, са се насочили към първото място, което им се е сторило достатъчно далече от него. Сега името й е Мариса Тейлър, а дъщеря й се казва Джесика.

— И ти…

— Срещнах я, когато отидох там заради Лили. Тя е… красива. Свири на цигулка. Двете със сестра й са свирили в дует, но сега не си говорят заради Едуард. Той не й е позволявал да се вижда с нея и я е тормозел, както е тормозел Лили. Опитах се да й помогна, да убедя сестра й да й прости, но тя не иска и да чуе.

Мийви го погледна и каза мило:

— Ох, Патрик! Ти направи толкова много за Лили и за мен. Помогна ни да съберем парченцата от разбития си живот, а разби своя.

— За какво говориш?

— За твоя брак, скъпи. Може да си много упорит, печен, както самият ти си казвал, но не се прави, че разводът не те е наранил. Знам, че се чувстваш самотен, и ако бях на твое място, щях да отскоча до Кейп Хоук и да видя Мариса. Дори и да страда за сестра си, сигурна съм, че за нея ще бъде голям късмет да има такъв приятел като теб.

— Не знам, Мийви — сви рамене той.

— Патрик, за тези осемдесет и три години научих едно нещо със сигурност — животът е твърде кратък и ценен, за да си губим времето в сръдни и колебания. Сестрите са решили да пропуснат шанса да бъдат заедно, но ти? И ти ли ще го пропуснеш? Заминавай при нея!

Патрик я погледна, сякаш беше нейният малък внук, който се учеше да живее от най-умната жена на света.

— Моля те, Пат! — погледна го тя и в очите й избухна пожар. — Не позволявай на Едуард да смачка и теб! Върни си живота и върни живота на Мариса. Не се предавай!

Не намери сили да й отговори, само кимна и усети, че Мийви стиска ръката му. „Не се предавай.“ Патрик си повтори наум думите й и реши, че трябва да опита още веднъж. Нямаше какво да губи. Беше толкова самотен, че ако Мариса го отблъснеше, не можеше да стане по-зле. Да, помисли той, време беше да стяга куфарите, каквото и да го очакваше в Кейп Хоук.

Рано или късно това щеше да се случи. И Лили, и Лиам знаеха, че е неизбежно, но въпреки че го очакваха, той се оказа неподготвен, когато Едуард се изправи пред тях.

Беше привечер, Лили приготвяше вечерята в кухнята. Цял следобед тя беше в болницата, а Лиам и Роуз се разходиха до рибарския магазин за омари. Купиха царевица от щанда за зеленчуци, после отидоха до пекарната и взеха боровинков пай. Наминаха и през сладоледената къща за голяма кутия сладолед с праскови. Лиам се забавляваше да развежда Роуз и да пазарува по същите улици, по които някога е играла малката Лили.

След като напазаруваха, двамата тръгнаха към скалите за морска вода. Варени в морска вода, омарите бяха много по-вкусни.

— По тези брегове има ли омари? — попита детето.

— Разбира се! — отвърна той. — Тук е подходящо място за тях. Могат да се крият из камъните и да си устроят удобни местенца за живеене.

— И в Кейп Хоук има, нали?

— Да. Всъщност по-голямата част от улова на рибарите и тук, и на север, са именно омарите.

— Ние можем ли да си уловим сами? — попита Роуз и хвана пазарските торби, докато Лиам напълни купата с вода. После събраха и малко водорасли. Семейство Нийл винаги приготвяха омарите с водорасли и Лили искаше да опита семейната им рецепта.

Тръгнаха бавно по обратния път, за да не разлеят водата. С босите си крака Роуз балансираше върху камъните без проблеми. Вечерта беше хладна и тя беше с пуловер. Ръкавите й бяха дръпнати над лактите, а крачолите на джинсите, навити до коленете. Лиам обожаваше да я вижда така — едно безгрижно хлапе, което си играе сред скалите.

— Можем — провикна се след нея той. — Трябва ни само лодка и няколко съда за раците.

— Можем ли да намерим лодка? — попита тя и очите й заискриха от вълнение.

— Ако майка ти ни позволи.

Решиха да съберат и малко миди за вечерята. За Лиам това беше сгоден случай да каже на бъдещата океаноложка латинското им наименование — Homardus americanos за омарите и Mytilus edilis за мидите. После се огледаха за Нани, въпреки че за нея още беше рано, тя излизаше на брега късно нощем. Не я видяха и се изкатериха по скалите към двора.

Щом завиха покрай задния край на къщата, Лиам го видя. Веднага разпозна набитата мускулеста фигура, неестествената усмивка и блестящите зелени очи, които го преследваха от мига на предишната им среща в Роуд Айланд.

Първата му мисъл беше как да предпази Роуз. Искаше да я грабне и да я скрие зад себе си, но здравата му ръка държеше купата с водата, а протезата му нямаше да издържи на усилието. Момиченцето продължи да подскача напред и изведнъж се оказа точно пред Едуард. Лиам се вцепени, сякаш видя някакъв огромен ТИР да връхлита върху нея, а не баща й, който тъкмо слизаше от ягуара си.

— Роуз — пророни той.

Тя застина на място при вида на мъжа, който изкачи външните стълби и застана до кладенеца.

Едуард клекна пред нея и хвърли една от ослепителните си усмивки. Държеше се така, сякаш тя беше сама на пътя. Лиам заряза купата на земята, хвана ръката на Роуз и я дръпна силно към себе си. Реакцията му беше инстинктивна, би реагирал по същия начин, ако трябваше да я спасява от някоя змия например. Тя го погледна изненадано. Въпреки че не отместваше очи от Едуард, той долови шока от грубата му реакция и сърцето му се сви.

— Влез вътре — й нареди той. Гласът му прозвуча рязко, но страхът за нея беше толкова силен, че не можеше да се контролира в момента.

Той я блъсна към вратата и застана между нея и Едуард.

— Моята дъщеря! — каза Едуард и погледна нагло към Лиам. — Това е моето дете, нали? Моето момиче. Одрала ми е кожата. Бих я познал, където й да се намира.

— Нямаш работа тук!

— Така ли? Известно ли ти е, че ние с майка й се оженихме в този двор, точно ей там, на поляната? Кой си ти, че да ме гониш?

— Лиам Нийл — каза и се приближи до Едуард, извиси се заплашително над него, готов да реагира на всяко негово движение.

— Трябва ли да повтарям? — наежи се Едуард. — Това там е моето дете и аз имам пълни права над нея. Махни се от пътя ми!

— Не си добре дошъл тук! — Гласът на Лиам беше изпълнен с ярост и омраза. Дълбоко в гърдите му се надигна ненавист към всички хищници, стара ненавист, която таеше в себе си още от онзи миг, когато един от тях отне живота на брат му, ненавист, която го тласна към ихтиологията и която му помогна да разбере, че зад любезната усмивка на този човек се крият остри зъби, готови да разкъсат всеки по пътя си.

— Лиам! — викът на Лили надви шума от трясъка на затръшнатата зад нея врата. Тя се спусна по пътеката и застана до него. Той продължаваше да наближава Едуард.

Искаше му се да скочи върху него, да смаже главата на змията, но съзнаваше, че тази битка е на Лили. Знаеше колко важно е за нея да се изправи срещу този мъж, да погледне смело в очите чудовището, което съсипа живота й. Но Едуард трябваше да знае, че тя вече не е сама. Този път щеше да си има работа с двама.

— Мара, ти си една голяма лъжкиня! — нахвърли се върху нея съпругът й. — Знаеш ли какво ми причини? Знаеш ли, че всички ме мислеха за убиец? На какво бях подложен само? Беше истински кошмар. И да скриеш дъщеря ми от мен! Не можеш да отречеш, че е моя, нали? Има моите очи, моята коса, все едно, че се гледам в огледалото. Изцяло моя!

— Не е твоя! — кресна Лили. — Тя не е нечия собственост. Тя си е отделна личност, прекрасна и истинска, и ти нямаш работа с нея.

— Във вените й тече моята кръв!

— Как смееш да идваш тука — пристъпи към него Лили и гласът й изведнъж стана тих и спокоен, изпълнен със сила, — след всичко което ми причини! Твоите номера може би минават пред хора, които не те познават, но не и пред мен. Аз знам много добре какво представляваш!

— Не говори глупости! Аз бях чудесен съпруг, питай хората. И нямаш никакво право да ми отнемаш детето. Ще си я взема, кълна ти се! Няма да ти оставя нищо мое!

— Ти не чу ли какво ти казва Лили? — намеси се Лиам. — Току-що ти обясни, че Роуз не е вещ, която можеш да отнесеш със себе си. Можеш ли да го схванеш, може ли да ти влезе в дървената глава, че ти не притежаваш хората? Нямаш повече работа тук! Махай се!

— Ти ли ще ми кажеш? — презрително изкриви устни Едуард. — Еднорък нещастник!

Ето това беше, най-сетне го прозря. Лиам беше видял злобата в зелените очи на Едуард, беше слушал претенциите му към всичко, което смяташе за свое притежание, видя и арогантното му поведение, но именно тези думи го накараха да разбере докъде може да стигне жестокостта на човека пред него.

— Да не си посмял! — изсъска Лили. Не беше останала и следа от предишното й спокойствие. — Лиам е най-прекрасният човек, когото познавам. Той наистина обича дъщеря ми. Нашата дъщеря — моя и негова! — изстреля тя и погледна към Лиам с очи, изпълнени с паника.

Сърцето му подскочи от радост. Той разбра, че Лили най-сетне го е приела. Беше разбрала, че той обича Роуз като своя дъщеря от първия миг на раждането й, и сега му го показваше.

— Какво? — изкриви лице Едуард. — Тя е негова дъщеря?

Лили беше прекалено развълнувана, за да отговори.

Лиам я прегърна и я залюля. Лъчите на залязващото слънце падаха косо върху градината и цветовете на розовите храсти светеха като малки огньове.

— Не ти вярвам! — извика Едуард. — Тя прилича на мен. Годините й също отговарят. Кълна се, че ще ти я отнема! Кълна се, че ще си платиш за всичко!

Лиам се опита да защити Лили с тялото си, усещаше, че цялата трепери. Тя зарида на гърдите му и се разтресе така, че ако той не я подкрепяше, щеше да се свлече на земята. „Ще ти я отнема“ — думите отекваха в ушите му. Заслепен от гняв, той беше готов да се хвърли към другия човек и да го удуши с голи ръце. Но сега най-важна беше Лили. Той му обърна гръб и бавно я поведе към къщи. Внимателно затвори вратата зад тях и погледна навън. Едуард стоеше до каменния кладенец и неочаквано за всички се смееше.

— Защо се смее този човек? — запита Роуз. — И защо мама плаче?

— Роуз! — коленичи Лили и придърпа детето към себе си.

— Мамо, какво ста… — попита детето, но майка му го притисна толкова силно, че думите заглъхнаха в прегръдките й.

Лиам побърза да ги отведе по-далеч от външната врата. Настани ги във всекидневната и седна до Лили на дивана. Галеше косата й и я люлееше в ръцете си, докато тя изплакваше насъбралите се сълзи. Роуз се взираше смутено към тях. „Едуард греши — помисли си Лиам, когато погледът му улови нейния, — тя изобщо не прилича на него.“ Очите й наистина бяха зелени, като неговите, но бяха топли и добри, изпълнени с любопитство и живот. Очите на Едуард приличаха на очите на влечуго — студени, лишени от чувства.

— Кажете ми какво става? — настоя Роуз. — Това е същият човек, който дойде в Роуд Айланд, нали? Кой е той?

— Казва се Едуард Хънтър — поясни Лиам.

— Той е моят истински баща — изрече детето и това не беше въпрос.

— Мила, толкова съжалявам, че трябваше да преживееш всичко това — започна Лили. — Аз не го приемам за твой баща, та той изобщо не те познава! Избягах от него още преди да се родиш, любов моя, исках да ти осигуря спокоен и добър живот.

— Не го харесах, когато го видях в Роуд Айланд, не го харесвам и сега — каза тихо Роуз. — Начинът, по който ми се усмихваше… — Тя потръпна. — Дори преди да започне да крещи. Това не беше истинска усмивка.

Лиам поклати глава, впечатлен от нейната наблюдателност. Прословутият чар на Едуард не беше успял при нея. Роуз беше видяла какво се крие зад бляскавата усмивка и то я отблъсна.

Слънцето завърши дневната си обиколка и стаята потъна в мрак, но те не помръдваха. Никой не спомена за вечеря, бяха изгубили апетит. С изгряването на луната Лиам отиде до кухнята и погледна навън. Ягуарът на Едуард го нямаше. Лили застана до него и се взря във вечерните сенки в градината. На мястото на златистия ореол около розите и морските скали трептеше студена синкава лунна светлина и внезапно красотата на Хабърд Пойнт придоби зловещ вид.

Лиам покани Роуз да сварят омарите, но тя не пожела. Помоли го да я придружи до брега, за да ги пуснат на свобода. Той извади плика от хладилника и те чуха как щипците им драскат по найлона. Звукът беше неприятен и детето се почувства още по-зле. Хвана ръката на Лиам и двамата тръгнаха към скалите. Нани беше там, плуваше в кръг под лунната светлина.

— Вчера я нахранихме с раци, но не бих искала да й дам и омарите — каза тя.

— Тогава няма да й ги даваме — отвърна той.

Развърза плика и й показа как да ги държи, за да избегне острите им щипки. После двамата започнаха да ги изваждат един по един и внимателно да ги пускат в плитчините между камъните. Изпълнени с неочаквана енергия, малките животинки забързаха към свободата си и след миг се изпокриха по дупките.

Останаха дълго на брега, загледани в Нани. Той знаеше, че Лили ги наблюдава от прозореца на кухнята. Отново се сети за думите, които тя изстреля в лицето на Едуард. Мислите му се заплетоха в догадки — на кого всъщност говореше тя? На съпруга си или на него? Ударите на сърцето му зачестиха.

Беше време за лягане. Роуз махна с ръка на Нани и двамата поеха нагоре.

Скоро Роуз беше в леглото и Лили приседна до нея. Разлисти „Завоите на времето“, една от любимите й книги от нейното детство, и зачете. Лиам застана в коридора и се заслуша в гласа й. Не искаше да нарушава единението им, но не можеше да откъсне поглед от двете любими същества, които изпълваха мислите и сърцето му.

Лили свърши главата и се върна при него. Изглеждаше изтощена и все още разстроена. Той хвана ръката й и я поведе навън, към задните стълби, където можеха да наблюдават едновременно Нани и сребристите води около скалите.

— Роуз искаше да пусне онези омари в морето — уморено изрече Лили.

— Направихме го — отвърна той. — Знаеш ли защо настоя да ги освободим?

Тя поклати глава.

— Мисля си, че беше желание да направи нещо благородно — погледна я в очите. — Днес тя се сблъска с жестокостта на Едуард и желанието му да се наложи над всички и въпреки че не го разбра напълно, поиска да се разграничи от него, като направи нещо мило.

— Тя е мила по природа. — Очите й плувнаха в сълзи. — По нищо не прилича на него.

— Така е — отвърна Лиам и погали ръката й, опитвайки се да я успокои. После продължи колебливо: — Лили, чух какво каза на Едуард.

— Целият залив чу.

— Не… имах предвид това, което каза за мен. Че Роуз си е наша.

Сълзите закапаха от очите й и тя заговори бързо:

— Мислиш ли, че той ще повярва и ще спре да я преследва? Не биваше да се връщам тук, не биваше! Независимо колко ми е мъчно за Мийви…

— Лили — повиши глас той, хвана главата й с двете си ръце и я накара да го погледне в очите. — Тя наистина е наша.

Тя се опита да се изтръгне от ръцете му.

— Но ти знаеш, че това не е вярно… Ако той изиска кръвни тестове…

— Във всеки миг от живота й съм бил до нея — прекъсна я Лиам. — От момента, в който се роди. Аз й помогнах да дойде на бял свят, аз я сложих за пръв път на гърдите ти. Аз бях неин баща от първия ден и винаги съм се чувствал така — бащата на Роуз.

— Винаги си бил до нея — прошепна тя.

— Това е било единственото ми желание, да бъда до вас.

— Когато тя се роди, ти обеща да се грижиш за нас, а аз… — заплака Лили. — Аз се опитах да те прогоня от живота ни. Не ти вярвах, не вярвах на никого. Но, кълна ти се, нито за момент не съм забравяла, че ти бдеше над нас през цялото време, че първото нещо, което видя Роуз от този свят, бяха твоите очи.

Звездите изгряха, толкова ярки, че дори и лунният диск не можеше да ги засенчи. Лиам си помисли, че те блестят толкова силно заради тях тримата.

— Вие сте моето семейство — каза той и целуна треперещата й ръка. — Ти и Роуз!

— И ти си нашето — погали косата му Лили.

— Ето това се опитахме да обясним на Едуард, когато му казахме, че е наша дъщеря. Независимо от всички спънки ние сме били семейство от първия ден.

— Ти тичаше с нас по болниците, плащаше операциите й, чакаше заедно с мен решението на лекарските консулти. Беше винаги до нас. Дори и когато се криех от теб, винаги съм знаела, че е достатъчно да протегна ръка и ти ще дойдеш.

— И така ще бъде до края на живота ми! — стисна ръката й Лиам.

— Тогава си мислех, че Роуз се роди със сърдечно увреждане, понеже самата аз бях с разбито сърце.

— Знаех, че си преживяла нещо, което те е прекършило — заговори той. — И повече от всичко на света исках да ми позволиш да те излекувам.

— И успя — сгуши се в него тя.

Радостта изпълни гърдите на Лиам. Той я притисна до себе си и я целуна дълбоко и продължително. Звездите се отразиха в очите му. Тялото на Лили пламна и тя не отдели устните си от неговите, докато гърдите й не започнаха да се борят за въздух. Лиам я погледна и изрече задъхано:

— Искам да се оженя за теб, Лили!

— Ох, Лиам…

— Искам го от първия миг, в който те видях. Нима не го знаеш?

— Знам го, мили! — прошепна тя. — И аз те обичам много преди да го призная пред себе си.

— А сега? Можеш ли да го кажеш сега?

— Обичам те, Лиам!

Очите й блеснаха, пълни със сълзи, и той беше готов да се закълне, че за пръв път в тях гори огънят на щастието. Това го изпълни с надежда, даде му нови сили да се бори за тази жена, която беше станала най-близкият му човек на света.

— Лили, чуй ме! Искам да се оженим веднага, още тази седмица, веднага щом оформим документите! Искам да осиновя Роуз и да се отървем от Едуард.

Лили се спусна по стъпалата и го поведе към затревената ивица между къщата и вълнолома. Тревата освежи горещите им стъпала. Тя го повлече към земята и се плъзна върху него. Тялото й изгаряше от нетърпение. Огрени от лунната светлина, капчиците пот блестяха по кожата й като люспи на сирена и Лиам полудя от любов. Желанието му беше толкова силно, че едва успяваше да си поеме дъх.

Лили издърпа ризата от дънките му. С треперещи пръсти разкопча колана и разтвори ципа. Не откъсваше устни от неговите — страстна и ненаситна, жадуваща ласките му. Той я прегърна със здравата си ръка и потъна в огъня на страстта, пламнал от огнените й целувки. В този миг всички мисли и тревоги излетяха от главите им. Прекалено дълго бяха обмисляли и преценявали всяка своя стъпка. Мина цяла вечност, откакто тя побягна от света и се скри в своя северен затвор на хиляди километри от тук. Цяла вечност… И ето, най-после отново беше свободна, беше си у дома и Лиам беше до нея, за да й дари цялата любов на земята.

Те се любиха буйно, необуздано, без да мислят за нищо друго, освен за удоволствието, което си доставяха. Телата им се извиха, сплетоха се едно в друго, благодарни на августовския бриз за прохладата, която донасяше на пламналите им от любов сърца.

Дълго след като дишането им се успокои, Лиам продължи да я гали и да я целува. Двамата се отпуснаха върху свежата трева. До тях достигна крясък на чайки и той си спомни, че само преди няколко дни този звук караше Лили да се свива от страх и тревога за баба си и за това, което й предстоеше. Но сега тя лежеше до рамото му, загледана в небосвода, и протегна ръце към звездите, сякаш а-ха, и ще ги стигне.

— Лиам! — каза тя и гласът й прозвуча неочаквано звънко.

— Да?

— Колко звезди има там?

— Повече отколкото можеш да си представиш.

— Това май не е много точен отговор — засмя се тя.

— Добре, в нашата галактика са около сто милиарда.

Лили се усмихна, удовлетворена от отговора му:

— А как е латинското название на Нани?

— Delphinapterus leucas. — Той се надигна, за да погледне белугата, която шареше около брега. — Роуз го знае.

— Ти си учен, нали? Могат ли океанолозите да предскажат какво ще бъде времето през септември? — попита весело тя.

— Не знам — измърмори и усети как кръвта заблъска по слепоочията му. — Защо?

— Ами… Мийви скоро ще си дойде, Роуз е добре. Ти и аз… всичко е толкова прекрасно, че си помислих… Защо да чакаме повече? Септември е чудесен месец за сватба.

— Лили! — ахна той и я притисна до себе си. Очите му станаха толкова сини, че дори и нощта не можа да ги затъмни.

— Обичам те, Лиам! — прошепна тя и погледът й се изгуби в синята безбрежност на неговия. — Искам те! Отговорът ми е „да“!

— Наистина ли?

— Искам да се омъжа за теб. Една септемврийска сватба…

Той я погледна така, сякаш искаше да достигне с очите си до сърцето й. Видя на устните й да изгрява нежна усмивка и да стопява и последния тънък пласт лед в сърцата им. Призрачните планини атакуваха яростно подводния риф — грамадни двайсетметрови вълни чудовища, способни да унищожат всичко по пътя си. Лиам знаеше, че Лили е подгонена от едно друго чудовище, което искаше да изяде тази нейна усмивка, и се закле, че никога повече няма да позволи това да се случи.

Осемнайсета глава

Следобедното слънце позлатяваше челата на островърхите скали и превръщаше водите около тях в течно злато. Цигулките огласяваха градчето и подканяха всички да излязат от дома и да прекарат последните дни от фестивала навън, да отпуснат сърцата си и да се насладят на музиката. Мариса и Джесика седнаха на камъка до рибарските лодки да послушат музикантите.

— Мамо, защо няма да свириш? — попита момичето.

— Не мога да свиря без леля ти.

— Но ти написа нова песен специално за фестивала!

Това беше истина. Вдъхновена от думите на Ана, а може би и от гласа на Патрик Мърфи по телефона, тя съчини песен и я нарече: „Захвърлени сред бурята“. Беше напълно готова, но Мариса чакаше своята половинка — без Сам нямаше песен, нямаше „Паднали ангели“.

Една група ирландски момичета изтичаха към кея и завъртяха зелените си носии във вихрен танц. От другия край на павираната улица се зададе ван, на който пишеше „Остров Принц Едуард“. Членовете на техния състав скочиха в движение и запяха с пълни гърди. На сцената пред хотела един квартет от Йормут изпълняваше „Танцът на Морийн“ Съставът им се състоеше от две цигулки, свирка и един акордеонист, който потропваше в такт и свиреше с цялото си сърце.

Мариса ги слушаше с удоволствие, но надигаше глава при всяка кола, която се задаваше по пътя. От погледа й не убягна и задаващият се по канала ферибот. Бялата кабина на щурвала имаше цвят на старо уиски под косите лъчи на следобедното слънце. Малко по-назад лъсна черният гръб на кит, изду се като малък остров и изчезна между пенливите бели следи на ферибота. Всеки момент слънцето щеше да потопи лъчите си в океана и денят щеше да свърши. Още един пропуснат ден… Тя рязко обърна глава и се опита да се концентрира върху изпълнението на квартета. Добри бяха момчетата, дори много добри, но ако Сам беше тук, те не биха имали шанс.

Джесика стана и отиде към брега да дебне повторното появяване на кита. Те винаги излизаха отново — гмуркаха се по течението, което идваше от залива на Сейнт Лоурънс и гъмжеше с планктон, и после изскачаха отново на повърхността, за да поемат въздух. Ако Джесика имаше достатъчно търпение, щеше да дочака новото появяване Мариса беше сигурна в това.

Напоследък нещата, в които беше сигурна, бяха малко. Докато живееше с Тед, изгуби вяра в себе си. Загуби музиката, загуби приятелите си, дори и Сам се отказа от нея. През всичките тези години, в които сестра й работеше къде ли не по света, тя винаги намираше начин да се прибере в Балтимор за празника на Сейнт Патрик, Мари са хващаше влака от Бостън и двете се срещаха в бар „Бларни Стоун“, качваха се на сцената и взривяваха залата с виртуозните си изпълнения.

Да, Мариса изгуби себе, докато беше с Тед. Преживя неща, които не би си и помислила, че могат да се случат на човек като нея. Някога беше силна и смела. Основа клиника за социално слаби семейства в Балтимор. После отвори още една в Южен Бостън и продължи да работи дори когато се наложи да тича по цял ден от клиниката вкъщи и обратно, за да се грижи за първия си съпруг, Пол, който лежеше безпомощен вкъщи с рак на лимфните възли. Но той си отиде и всичко се промени. Защо не остана силна след смъртта му? Защо попадна толкова лесно в лапите на борсовия агент, на когото Пол беше доверил всичките им инвестиции и капитали? Той я ограби, раздели я от Сам и трябваше да убие кученцето на дъщеря й, та Мариса да събере кураж и да избяга от него.

— Мамо, виж! — завика Джеси и посочи към морето. От гърба на кита изригна фонтан от фини пръски, които проблеснаха като златен прах на фона на оранжевия залез. Мариса се усмихна, за да й покаже, че е видяла, но погледът й се плъзна към ферибота. На него имаше нещо, което прикова вниманието й.

Фериботът напредваше по водния канал между гранитните скали. Палубата му беше задръстена с коли и камиони на хора от цял свят, които бързаха да хванат последните дни на музикалния фестивал. Някои от пътниците бяха излезли от возилата си и се подпираха на перилата, за да поемат чист въздух и да послушат ирландската музика, чиито звуци вече достигаха до тях. Една двойка ястреби пикира над главите им и се понесе към близката боровата гора. Пасажерите вдигнаха глави да проследят грациозния им полет, всички без един, който гледаше към Мариса и махаше усърдно с ръка, ухилен до уши. Тя срещна погледа му и го разпозна.

— Джеси, ела! — извика, без да откъсва поглед от ферибота.

Грабна ръката й и двете затичаха към брега. В това време цигулките се извисиха и подеха „Гъски в тресавището“, и хората по пейките и на одеялата, които бяха разпънали на зелената морава пред хотела, започнаха да пляскат в такт с ръце. Ан и Джуд Нийл бяха на верандата. Ан видя енергичното махане от борда, усмихна се хитро и даде знак на Мариса, че се радва заради нея.

Витлата на ферибота се задвижиха в обратна посока, моторите изреваха и водата около тъмночервения корпус се разпени като врящо масло, фериботът спря и металните платформи опряха на мостика с невъобразимо скърцане и дрънчене. Почти веднага пътниците включиха двигателите на колите си и шумът се възобнови. Мариса стоеше с протегнати напред ръце, сякаш се опитваше да достигне до човека на платформата направо през водата.

Хората започнаха нетърпеливо да надуват клаксоните. Само един камион остана без шофьора си — този на Патрик. Той продължаваше да стърчи на перилата, силно наведен напред, към водата. Залязващото слънце правеше червената му коса да блести като къс медна руда, а сините му очи искряха от радост. До него стоеше черно куче с провесен розов език и размахваше дружелюбно опашка, сякаш и то се радваше да ги види.

— Ти дойде! — каза Мариса и се усмихна.

— Наложи се — викна той. — Изпълнявам специална мисия.

Мариса наведе смутено глава. В този момент Джеси видя черния лабрадор, изскочи пред нея и се устреми напред — беше готова да нагази във водата, за да се добере до него.

— Мисия ли? — намеси се тя. — Леля участва в мисии, не ти! Пътува из всички краища на света и лекува болните. Сега например е в Перу.

— Джеси! — повиши тон Мариса. Разбра, че дъщеря и е разочарована, дето вместо Сам с ферибота идваше някой друг, и се опита да я предпази от хапливите думи, които би могла да изпусне в раздразнението си.

В отговор Патрик се засмя с глас.

— Тя ще дойде — упорито тропна с крак момичето. — Сигурно вече пътува насам. Знае, че има фестивал на музиката и ние я чакаме. Ще видиш, че ще дойде, няма да пропусне тази възможност. Не би разочаровала племенницата си!

— Джесика! — повтори строго майка й и хвърли предупредителен поглед към Патрик. Нямаше защо да се хили така щастливо. Думите на дъщеря й не бяха толкова весели. Но той не й обърна внимание. Засмя се още по-силно и каза:

— Права си. Леля ти няма да те разочарова.

— Патрик — ядоса се Мариса. Имаше ли представа той колко много обичаше леля си Джеси и как преживяваше липсата й? Не биваше да й дава напразни надежди, това можеше да я нарани силно.

— Я по-добре слизай от там — каза Джеси. Ръката й все още беше протегната към кучето и тя бе нетърпелива да го погали и да си поиграе с него. — Каквато и мисия да си имал, вече е минало. Сега си тук.

— Мисията ми е… — започна Патрик, загледан в Мариса.

— Да навиеш леля да дойде тук — прекъсна го момичето.

— Не му отне много време — чу се един до болка познат глас.

Мариса повдигна очи. Кабината на щурвала беше висок куб точно по средата на палубата. От четирите посоки имаше широки прозорци, за да може капитанът да вижда всичко около него — китове, делфини, рибарски лодки, птици и дори паднали ангели… Защото, изглежда, беше срещнал един ангел по пътя си и сега стоеше усмихнат до отворения прозорец, и им махаше с ръце. До него едно луничаво лице с развени от вятъра червени коси и яркозелени очи държеше над главата си очукан калъф за цигулка, викаше нещо към тях и гласът звучеше така, сякаш притежателят му имаше ефирни ангелски крила на гърба си.

— Ехо! Тук съм! — извика тя.

— Лельо Сам! — викна Джесика толкова силно, че гласът й заглуши шума от работещите автомобилни мотори.

Патрик изкара камиона и го остави на паркинга на пристанището. Сложи каишка на Флора и се запъти към двете сестри, но спря на половината път, за да се наслади на картинката пред него. Мариса и Сам се прегръщаха и плачеха, а Джесика беше между тях и се притискаше здраво и в двете. Мариса се втренчи в сестра си с широко отворени очи, трудно й беше да повярва, че тя най-сетне е пред нея — от плът и кръв.

— Сам, ти дойде! Ох, Сам… — нареждаше тя и галеше косите, раменете и ръцете й.

— С малко помощ от негова страна — каза сестра й и погледна дяволито към Патрик.

— Патрик, благодаря ти! — обърна се Мариса към него и протегна ръце за прегръдка. Той се приближи изненадващо свенливо, прие неловко целувката й и бързо се отдръпна.

— Толкова се радвам, че нещата между вас се оправиха — смотолеви той и наведе поглед.

— Кажи ми какво стана! — попита тя. Мимолетният допир до него накара краката й да се подкосят и тя беше благодарна, че Сам и Джесика я придържаха.

— Обадих се на сестра ти отново и тя вече беше решила. Багажът й беше готов, така че аз просто я докарах до тук.

— Багажът ти е бил готов? — попита Мариса и притисна ръце към гърдите си.

Сам кимна и сълзите й потекоха. Сестра й не можеше да откъсне поглед от очите й. Колко време не беше поглеждала в тях? Две години? Или повече? Бяха най-яркозелените очи, които някога беше виждала. Прииска й се да докосне лицето й, да избърше сълзите и да целуне мокрите й страни, но се сдържа. Искаше да чуе цялата история докрай.

— Наистина, бях готова за път — заяви Сам със задавен от сълзи глас. — Посещението на Патрик… той ми помогна да осъзная каква голяма нужда имам от теб.

— Ние също страдахме много — каза Мариса.

— Много, много, лельо Сам! — присъедини се и Джесика.

— Милата ми кръщелница! — наведе се тя към нея. — Колко си пораснала! Не мога да повярвам… — Клекна, зарови лице в ръцете си и зарида. — Как можах да пропусна цели две години от живота ти…

— Не съм спирала и за минутка да мисля за теб. — Джеси погали огнената коса на леля си.

— Ох, слънчице — изхълца тя, — нямаше ден през тези години, в който да не съм мислила за вас с майка ти, независимо къде съм била и какво съм правила.

— Сам, ти си най-важният човек за нас, повярвай ми! — щастливо каза Мариса.

— Обичаме те, лельо! — притисна се Джесика в нея.

— Това никога няма да се повтори! — твърдо заяви Сам и вдигна насълзените си очи към тях. — Ще можете ли да ми простите?

Виж ти, въпрос! Сам продължаваше да ги гледа и очите й горяха в няма молба. Мариса й отвърна с нежност, която показваше, че не е спирала да я обича, че Сам все още е нейната малка сестричка, на която вечер четеше „Мечо Пух“ и която й беше пръв помощник в изучаването на трудната биохимия и епидемиология.

— Сам! — тихо промълви тя и я привлече към себе си.

— Не знаех, че си го напуснала завинаги — изплака сестра й и стисна ръцете й. — Ти винаги се връщаше при него и аз не исках повече да бъда свидетел на това самоубийство.

— Толкова съжалявам! — зарови лице на рамото й Мариса.

Двете сестри останаха дълго така, прегърнати, допрели главите си една до друга. И неочаквано Мариса усети, че годините на раздяла отлитат безследно, сякаш никога не ги е имало. Те бяха Сам и Мариса, неразделните сестри, независимо на какво разстояние се намираха една от друга.

— Мамо, лельо, вече всичко свърши — каза Джесика ентусиазирано. — Сега вече сме заедно.

Мариса погледна към Патрик и очите й му казаха всичко. Чувствата й бяха по-силни от всякакви думи на благодарност. Това ново преоткриване между двете, тази радост да държи отново сестра си в прегръдките си — всичко това беше възможно единствено благодарение на него, въпреки че той продължаваше да стои настрана. Погледите им се срещнаха и тя искаше да му подаде ръка и да го покани при тях, но се смути. Очите му бяха пълни с нежност, каквато не беше виждала от много време, от момента, в който нейният Пол си отиде…

— Благодаря ти, Патрик! — каза тя.

— Няма нужда да ми благодариш — отвърна той.

— Имам нужда да ти го кажа! — възрази тя. — След всичко, което направи за нас…

— Заслугата не е моя — сви рамене той. — Ти имаше нужда от Сам и тя също имаше нужда от теб. Аз просто й го казах.

— Знам — отвърна Мариса, но всъщност искаше да каже много повече.

— Време е да настаниш сестра си — каза Патрик ни в клин, ни в ръкав и отстъпи назад.

Мариса отвори уста да каже нещо, но се отказа. Може би той беше решил да докара Сам до тук и веднага да се върне обратно. Тя просто грешеше, само си въобразяваше, че в погледа му има нещо повече от симпатия… но той продължаваше да я изпива с очи и това й напомни за един друг мъж, който я гледаше така и който наистина я беше обичал с цялото си сърце.

— Лельо, нали си носиш цигулката? — попита Джесика.

— Разбира се! — Сам погледна към сестра си. — Сега ще видиш как ще пометем другите участници и ще оберем всички награди.

— Наистина ли си решила да се явим на конкурса? — попита Мариса със затаен дъх. Тя все още не можеше да повярва на промяната в живота си.

— Мислиш, че ще оставя славата на някакви си хлапета? — погледна я бойко Сам. — След всички тревоги, които създадохме на Патрик?

— Какви ти тревоги! — възрази Пат, но сърцето му се разтуптя като на първокласник пред черната дъска и той леко се олюля на петите си.

— Много ми харесва кучето ти. — Джеси клекна до Флора. Погали я и сключи ръце около врата й.

— Флора, запознай се с Джесика — усмихна се Патрик и най-сетне откъсна поглед от Мариса. Протегна схванатите си от шофирането рамене и се огледа наоколо с желание да намери местенце за себе, за да остави семейството насаме. — Дано хотелът ви да приема кучета. Май трябваше да се обадя предварително и да си запазя стая.

Значи щеше да остане, помисли си Мариса и се усмихна.

— Ан и Джуд са при сцената — каза и с готовност предложи: — Ела да отидем горе и да видим. Сигурна съм, че ще намерят място и за двама ви.

— Тъкмо ще видим кой се поти на сцената в момента.

Сам тайно погледна към ферибота. Капитанът, който Мариса беше виждала и друг път, но никога не беше разговаряла с него, товареше нова колона коли за обратния си курс. Беше мършав дангалак с къса кестенява коса, скрита под веселяшка гръцка рибарска шапка. „Не е за изхвърляне“ — помисли си Мариса, докато го гледаше как приведен над пулта за управление се усмихва на Сам.

— Познаваш ли го? — запита тя сестра си.

— Това е Ти Джей Маккуин — каза тя и махна за последно към красивия капитан, който наду сирената и фериботът се отдели от пристанището.

— Виж ти! Аз живея тук от месеци и дори и името му не знам, а ти се качи веднъж за двайсет минути на ферибота и вече се поздравявате!

Сам наведе срамежливо очи и се усмихна така, че трапчинките й се показаха:

— Просто намерихме общ език, какво толкова?

— Сега вече може ли да потърсим място за Флора в хотела? — нетърпеливо ги подкани Джеси. — И после трябва да проверим, да не би да са свалили „Падналите ангели“ от програмата.

— Чудесен план! — засмя се Патрик и отново погледна Мариса в очите.

Сам хвана под ръка сестра си и я поведе към хотела. Мариса хвърли поглед през рамо и видя, че Патрик подава на Джесика каишката на Флора и й показва как да я държи.

— Някога и аз имах кученце — заговори момичето.

— Така ли? — заинтересува се той. — Значи обичаш кучета.

— Много.

— И аз.

Мариса бързо поведе Сам напред. Не искаше да я видят, че плаче, макар че сълзите й бяха от радост. Тя знаеше какво означава за дъщеря й да срещне мъж, който обича кучета.

Деветнайсета глава

Най-сетне настъпи денят, в който изписаха Мийви. Лиам, Роуз и Лили отидоха до болницата да я приберат. Сестрите я изведоха с инвалидната количка до фоайето, а Лиам й помогна да влезе в колата. През целия път до дома възрастната жена не спря да бърбори и да обяснява колко прекрасно е всичко, ахкаше и охкаше при вида на яркозелените блата, лазурното небе, яркото слънце и миризмата на море. Седеше приведена към предната седалка, за да може да докосва раменете на Лили, сякаш още не можеше да повярва, че нейната внучка си е дошла. Зяпаше през прозореца и от време на време потупваше ръката на Роуз, която седеше до нея.

— Не мога да повярвам, че сме заедно! — повтаряше.

— Опитах да се свържа с Патрик и да го поканя — обади се Лили, — но се оказа, че заминал за Кейп Хоук.

— За Кейп Хоук? — засмя се Мийви и добави като на себе си. — Браво, момчето ми!

Колата мина под железопътния прелез, навлезе в Хабърд Пойнт и Лили за пореден път изпадна във възторг при вида на красивата гледка. Дали любовта към определен пейзаж може да бъде причина да се завръщаш отново и отново на някое място, запита се тя. Топлият вятър духаше през отворения прозорец на колата, носеше аромат на рози и водорасли и душата й се изпълни с мир и спокойствие. Но в същото време трябваше да си признае, че усещаше копнеж и по дивата природа на Кейп Хоук.

Клара ги чакаше до каменния кладенец. Роуз беше направила плакат, на който пишеше: „Добре дошла у дома, Мийви“, и преди да тръгнат Лиам го закачи над външната врата. Просълзена, Мийви плесна с ръце. А когато Клара, приятелката, с която беше живяла през всичките си осемдесет и три години, я притисна до гърдите си, тя заплака с глас.

— Извинявай, мила моя! — през сълзи каза тя, докато стискаше ръцете й в своите. — Исках да ти кажа истината, но не можех да предам внучката си!

— Разбирам всичко, мила! Трябвало е да защитиш детето си. Толкова се радвам, че се върна вкъщи жива и здрава! Ох, Мийви, как щях да живея без теб?

В чест на Мийви и благословеното лято, Лиам и Роуз бяха осигурили омари за трапезата. Той успя да купи една лодка с малък мотор и три коша за ловене на раци, които заложи край скалите близо до боядисаните в бяло и зелено шамандури. Рано тази сутрин, докато Нани още си играеше на вълните и гърбът й розовееше на фона на изгряващото слънце, двамата с Роуз потеглиха с лодката, за да приберат първия си улов.

В кошовете имаше десет омара. Докараха ги до брега и той се зае да покаже на момичето как да ги измерва, за да избере само тези, които бяха достатъчно големи за готвене. Мъниците, както и женските, трябваше да се върнат обратно в морето. След огледа за трапезата останаха само три екземпляра, но традицията беше спазена.

Лили ги беше наблюдавала от страничната веранда, сигурна, че тази гледка никога няма да й омръзне. Роуз все още се колебаеше да приеме омарите като храна, но майка й знаеше, че тя иска да отпразнува завръщането на Мийви заедно с всички, и щом празничният обяд включва омари — нека бъдат омари!

Мийви влезе в къщата и се заоглежда, отбелязвайки всяка незначителна промяна. Роуз заподскача около нея, нетърпелива да й покаже новите придобивки: картините, които беше нарисувала и закачила по стените, цветята във вазата, които беше набрала, преди да тръгнат, и димитровчетата, които беше поставила между страниците на Библията, точно както правеше и Лили като дете. На свой род Мийви й показа резките по касата на вратата, които показваха колко е израствала Лили всяко лято. Отстрани на стената имаше сини почетни ленти, които майка й беше печелила на състезания по плуване. Там беше първата й награда по тенис и първата бродирана от нея калъфка за възглавница — градина с цъфнали рози.

— Виждаш ли — каза баба й, — майка ти винаги е обичала рози.

Роуз се усмихна и кимна.

— Искаш ли да те измеря? — попита я баба й и затършува из чекмеджето на кухненския бюфет за молив.

— Аз съм ниска за годините си — каза с неудоволствие момичето, но застана до касата на вратата. Главата му едва достигна до резката, която бележеше ръста на майка й на шестгодишна възраст, и Лили усети остра болка от резултата.

— Това няма никакво значение — спокойно каза Мийви и отбеляза точното място с молива. — Глупаво е да се сравняваш с другите не само по ръст, но и за всичко останало. Важното е как израстваш, как се оформяш като личност, можеш ли да видиш грешките си и да се поучиш от тях. Ти си единствена и неповторима и можеш да се сравняваш единствено със себе си, мила моя.

— Благодаря ти! — отговори Роуз и погледна своята прабаба право в очите, като възрастна.

— Цели девет години си мечтаех за този момент — ти да застанеш до вратата, а аз да наглася добре очилата, да отбележа резка и после двете да сравним сантиметрите с тези от предишната година.

— Въпреки че не си ме познавала?

— О, Роуз! — прегърна я тя. — Винаги съм те познавала точно там, където е най-важно…

— Къде?

— В сърцето си.

Роуз кимна. Разбираше какво има предвид баба й.

Лиам надникна от кухнята и оповести, че омарите са почти готови. Лили извади царевица, разби масло и наряза салата от пресни домати, откъснати от градината на Клара.

Седнаха около кухненската маса, хванаха се за ръце и Мийви произнесе молитва. Лили наведе глава. Въпреки че не ги виждаше, можеше да си представи лицата на Мийви, Лиам, Роуз и своето. Толкова много беше мечтала за този ден, че затвори очи, за да не развали магията, но само след миг ги отвори широко. Лили Малоун имаше сили да приеме щастието.

Една сутрин, докато Мийви си почиваше, а Лиам и Роуз бяха с лодката, Лили си направи кафе и се настани в беседката с изрисуваните четири сезона да почете. Краят на лятото вече се усещаше, сутрините бяха хладни. Над Хабърд Пойнт се стелеше студена мъгла и размиваше очертанията на скалите и розовите храсти в градината. Звънците на шамандурите се чуваха по цялото протежение на канала и в далечината се разнасяха предупредителните сигнали на идващи и заминаващи кораби.

— Здравей, Мара — дочу тя и косата й настръхна.

Колко типично за него, помисли си. Минаха девет години, цели девет години в преследване, омраза и страх, и сега: „Здравей, Мара!“ Нахлу в градината, сякаш си беше у дома. Едуард изникна от мъглата и застана пред нея. Лили се огледа за колата му.

— Паркирах долу, при плажа, и дойдох пеша до тук — услужливо й обясни той.

Тя се втренчи безмълвно в него. Страхуваше се, но не искаше да се издаде. За пръв път, откакто избяга от него, бяха съвсем сами. Мускулите му опъваха ризата, както винаги, но беше понатежал и поостарял. Кестенявите му коси бяха прошарени. Само очите му бяха същите — златистозелени, толкова ярки, че блясъкът им успяваше да пробие през мъглата.

— Какво правиш тук? — попита тя подчертано спокойно. — Помолихме те да не ни безпокоиш.

— Ние?! — извиси глас Едуард. — Мара, единствените „ние“ тук сме аз и ти. Ти си моя съпруга.

— Но ти анулира брака ни и ме обяви за мъртва — отвърна тя.

— Нали ти поиска така? — гневно попита той, готов да се нахвърли върху нея. — Знаеш ли в каква каша ме забърка? В полицията ме въртяха на шиш, сякаш съм някакъв престъпник. Задаваха ми какви ли не въпроси после ме хвърлиха на пресата, която разрови целия ми живот, изкара ме по-черен от дявола.

Лили отклони поглед към къщата, не искаше да гледа в него. Гласът му звучеше тихо, но очите му горяха от ярост.

— Нямаш представа какво е да се видиш по телевизията като евентуален убиец, да вървиш по улиците и да усещаш погледите на хората, които се питат зад гърба ти, дали си насякъл тялото на жена си на парчета, или си го хвърлил от скалите с камък на шията.

Лили скръсти ръце пред гърдите, за да не издаде треперенето на тялото си. Думите му отекнаха в съзнанието й: „Насякъл съм те на парчета.“ Какво беше това, част от страховит сценарий на болен мозък или внимателно обмислен вариант на действие?

— Единствената причина да се разстроиш от изчезването ми е, че хората обвиниха тебе. И не ми казвай, че си страдал за мен или за бебето. Ти не искаше дете, Едуард. Ти дори престана да разговаряш с мен, след като забременях, единственото, което повтаряше, беше, че си съсипан, че животът ти ще се промени катастрофално.

— Ти си виновна за всичко! Хората ме намразиха заради теб! — разпалено заговори той, сякаш въобще не беше споменавала нищо за детето, но Лили знаеше, че темата за Роуз ще има продължение.

— Ти ме блъскаше, нагласяваше разни неща така, че да паднат върху мен. Когато минавах покрай теб, ме спъваше. Колко пъти падах, докато бях бременна?

— Какво да направя, като си непохватна?

— Не ти стискаше да ме удариш — продължи тя, без да обърне внимание на забележката му, — но ми даде да усетя силата ти. Унижаваше ме по всякакъв друг начин и това, че не посегна с юмруците си, не променя нещата.

Едуард изкриви устни в самодоволна усмивка. Може би харесваше спомена за собствената си жестокост. А може би му доставяше удоволствие фактът, че тя е разбрала всичко и е треперела от страх всеки път, когато той се е приближавал до нея.

— Мара, ти беше толкова тромава! Винаги си била.

Лили стисна юмруци. Видя се на тенискорта да посреща топката и да я забива в полето на противника. Видя се като млада майка: в едната ръка Роуз, а в другата — пълна торба с прежда или огромна буца сол за заледената пътека до дома им в Кейп Хоук. Нито веднъж не падна, дори не изпусна торбите.

— Знаеш ли, вече няма значение — каза спокойно тя. — Сега всичко ми е ясно.

— Какво ти е ясно?

— Ти, ти си ми ясен! Вече не можеш да ме нараниш както преди, познавам те, знам какъв човек си.

Той пристъпи към нея. Двамата се изправиха един срещу друг, толкова близо, че пръстите на краката им се докоснаха. Лили усети дъха му. Едуард беше само четири-пет сантиметра по-висок от нея, но страхът й го превръщаше в гигант. Той стисна зъби и бузите му се затресоха от злоба.

— Ще те унищожа! — скръцна със зъби и лицето му се покри с червени петна.

— Веднага напусни! — изсъска Лили.

— Ще сърбаш каквото си надробила! Разбираш ли! — натъртено изрече Едуард, стиснал юмруци. — Ти се подигра с мен!

— Единственото, което исках, беше да спася собствения си живот! Спомняш ли си онзи излет в планината? Ако си припомниш добре, може би няма вече да се чудиш защо избягах от теб.

Очите им се срещнаха и този път тя не избягна погледа му. След девет и половина години знаеше точно срещу кого се изправя и Едуард разбра, че вече не е загадка за нея. Да, Лили не беше вече изплашено и объркано зайче, но стомахът й се сви на топка от злобния му поглед.

— Ти не повика полиция тогава — припомни й той и я изгледа победоносно. Това, че тя не повика помощ през онзи ден, беше точка за него. Оставаше без никакви доказателства за пъклените му намерения.

— Ти беше мой съпруг… — каза Лили. — Опитах се да убедя сама себе си, че греша.

Той не отговори, продължаваше да стои пред нея със стиснати юмруци.

— Бях бременна. Нямах сили да си призная за какво всъщност бях омъжена.

— За „какво“ ли? Намекваш, че не съм човек? Третираш ме като нищожество и винаги си го правила! Това ти е проблемът, Мара — тонът му стана жлъчен. — Ти презираш мъжете. Не ни уважаваш. Да ти кажа право, съжалявам го онзи… как му беше името… оня еднорък нещастник.

Лили отстъпи назад. В злобата си Едуард беше толкова противен, че тя отказа да го слуша повече. Искаше да се прибере вкъщи, при семейството си, да си напомни, че любовта и добрината съществуват.

— Трябваше да извикаш полицията онзи ден, Мара! — продължаваше той. — Направи голяма грешка.

Тя не отговори.

— Това беше твоят шанс — усмихна се той. — Помниш ли онези обици, Мара?

Лили започна да трепери. Вътре в нея всичко заигра, както ставаше винаги, докато живееше с Едуард.

— Безсмислено е да крещиш, няма кой да те чуе — зловещо тихо каза той. — Проверих, преди да дойда. Дъщеря ми е в морето с оня, сакатия, а Мийви похърква в леглото — видях я през прозореца. Благодаря ти, че си преместила спалнята й на първия етаж. По-удобно е.

— Не смей да се приближаваш до нея! — извика Лили.

— О-о! Няма да си губя времето за хора като Мийви. Тя не означава нищо за мен. Да не би да ме подкрепи когато ти изчезна? Не, напротив. Знаеше, че си жива и ме остави да изтърпя всичко, на което ме подложиха полицаите.

Той бръкна в задния си джоб и извади навит на руло лист.

— Искаш ли да ти кажа истината? — продължи нагло той. — Ти не знаеш какво се случи в планината. Не си сигурна дали не е плод на въображението ти. Винаги си имала прекалено голямо въображение, нали си, така да се каже, творец. Непрекъснато си фантазираш. Виждаш несъществуващи неща, чуваш неизказани думи. Дори и сега се съмняваш в себе си. Питаш се дали си била права тогава, или си сгрешила. Нали така? — ухили се той, доволен от себе си.

— Не се съмнявам в себе си, Едуард! Вече не! — скочи срещу него тя. — Нито пък другата ти съпруга. И двете знаем много добре кой си и какво направи.

— Какво? — обърка се той.

— Говоря за Пати, помниш ли я, Едуард? Майката на Грейси.

Той се стъписа:

— К-къде са те сега?

— На сигурно място. — Лили го погледна право в очите. — Тя е чудесна жена! Съжалявам, че е трябвало да изживее всичко, което преживях и аз. Сигурно ще се зарадваш, като ти кажа, че се чувства много добре, както и аз.

Предизвикателството беше твърде голямо. Лили видя как се промени изражението му — от шок до гняв, а очите му се нажежиха до бяло. Удари по облегалката на пейката с навития на руло лист, той отскочи и се приземи върху клоните на ниския кедър, който растеше точно зад беседката.

— Прочети това — изкрещя той — и после ще видим дали ще се чувстваш добре! Надявам се да се забавляваш, докато го четеш.

Лили поклати глава и бавно запристъпва към къщата.

— Вземи го и го прочети! — Гласът му прозвуча истерично.

Тя не даде знак, че го е чула. Вътрешно се тресеше, но застави тялото си да остане изправено и спокойно, крачка след крачка, докато усети хладната стъклена топка на външната врата в ръцете си. Внимателно отвори, влезе вътре и превъртя ключа.

Едуард продължи да стои на средата на двора и да гледа към къщата. Пристъпи няколко крачки и надникна през прозореца на кухнята. Лили даде воля на страха си. Затрепери така, че зъбите й затракаха, и влезе навътре в тъмния коридор, където погледът му не можеше да я достигне. Той продължаваше да се взира през прозореца, неподвижен, с ръце на кръста, сякаш нямаше намерение да мръдне от там. Изведнъж се обърна, върна се при кедъра и свали листа от клоните му. Внимателно го изглади, почисти го от игличките и отново го сгъна. Тя го видя да се връща към предната врата, но розовият храст от лявата страна й попречи да проследи пътя му. За минута-две настъпи тишина и после се чу изскърцването на мрежата на вратата. Сърцето й заблъска в гърдите, тя се хвърли към телефона, готова да набере 911. В този момент вратата се тресна в касата и Едуард мина покрай кладенеца, изкачи каменните стъпала и се изгуби към плажа.

Лили изтича на втория етаж, за да огледа целия двор и отбивката за градината. Едуард не се виждаше никъде. Мийви спеше, а Лиам и Роуз бяха още в морето.

Тя се върна в кухнята и открехна вратата с треперещи ръце. Листът беше пъхнат между вратата и касата. Лили го издърпа и изохка. Нещо убоде пръстите й. Едуард беше сложил бяла роза в сгънатата хартия. Тя я захвърли на земята и разгъна листа. Кръвта й го изцапа.

Беше призовка:

„ЗАКОН НА ЩАТА КЪНЕКТИКЪТ

Разд. 466–168 /бивш 52-184/

Генетичен тест за установяване на бащинство

Изисква се съдебна такса…

/а/… при всички случаи, когато въпросът за бащинството е предмет на съдебен или семеен спор, всяка една от страните може да изиска ДНК-анализ, който трябва бъде извършен в болница, лицензирана лаборатория, от оторизиран лекар или медицинско лице, посочено от съда, за да определи дали предполагаемият баща или съпруг може или не може да е биологичен родител. Резултатът от този тест, независимо дали е изискан от съда, или е предоставен предварително от една от страните въз основа на раздел 466–168 от закона, ще бъде приет като доказателство за предполагаемо бащинство на съответното лице или пък за отхвърлянето му като такъв, без да са необходими допълнителни показания или доказателства относно достоверността и сигурността на теста, освен в случаите, когато се оспори писмено, не по-късно от двайсет дни преди изслушването на страните в съда…“

Лили се свлече на пода. Продължаваше да се взира в листа. Патрик се бе оказал прав, отчаяно помисли тя, докато препрочиташе текста още веднъж и после още веднъж. Колко минути остана така? Или часове? Беше загубила представа за времето. Случайно погледна през прозореца и видя лицето на Роуз, която тъкмо се прибираше от разходката, щастлива и безгрижна. Изпълнена с енергия, дъщеря й размаха ръка за поздрав.

„Какви прекрасни зелени очи има“ — помисли си Лили и отвърна на поздрава с усмивка. Прибра призовката и розата и излезе на вратата да я посрещне. Не можеше да откъсне поглед от засмяното й лице. Нали очите на човека са прозорец към душата му, разкриват мислите и чувствата му? Това, което се виждаше в очите на дъщеря й, беше прекрасно.

„Нищо лошо не може да се случи, щом сме заедно“ — убедено си каза тя и усети някаква свобода, облекчение, сякаш току-що беше избегнала опасна катастрофа. Тялото й все още се тресеше толкова силно, че заплашваше да се разпадне, но тя успя да стъпи здраво на краката си. От минутата, в която реши да се върне в Хабърд Пойнт, сърцето й знаеше, че ще се наложи да се изправи срещу Едуард, и въпреки това се оказа неподготвена за такава безпощадна битка. Той щеше да използва всички оръжия, позволени и непозволени, тя беше сигурна в това, и щеше да ги насочи срещу нея и Роуз, нейната Роуз, която щеше да се окаже в центъра на тази ужасна война. И докато отваряше вратата, тя разбра, че съдбата на дъщеря й е в нейните ръце, там, където се оказа и самата Роуз, когато се хвърли в обятията й.

— Мамо, имаме ли стар хляб? — попита задъхано. — Долу при лиманите видяхме лебеди, искам да ги храня.

— Сега ще намерим. — Лили отвори кутията за хляб.

— Искаш ли да ги нахраним заедно?

Отвори уста да каже „не“. Имаше много работа: трябваше да потърси адвокат, да се разрови из законите на Кънектикът, да опакова багажа им и да се приготви за ново бягство. Може би трябваше да потърси друго скривалище, далече от Хабърд Пойнт, от Блек Хол, от Кънектикът, от Съединените щати. Кръвта пулсираше в слепоочията й, волята й трябваше да се пребори с инстинкта за самосъхранение. Трябваше да избере — война или бягство. Но Роуз я гледаше с искрящи от нетърпение очи, гърдите й се надигаха задъхани от екзалтацията на деветте й години и тя се предаде.

— Разбира се! — отвърна весело, грабна хляба и хвана дъщеря си за ръка.

Момичето я поведе през хълма, покрай циментовия пояс, опасан с гроздове от миди, където Лили строеше пясъчни замъци като дете. Лиам ги чакаше малко по-надолу, при камъните. Роуз се добра до него с хляба в ръка. Лебедите плуваха царствено в сребристата мъгла. Лили улови погледа на Лиам. Гледаше я изпитателно и тя разбра, че той се досеща. Нещо се беше объркало.

Лебедите се плъзгаха величествено по водната повърхност — красиви и спокойни бели грации с оранжеви човки. След тях плуваха децата им, които идваха на бял свят в началото на всяко лято. Вече бяха поотраснали и въпреки че перушината им все още тъмнееше, тук-там се забелязваха бели пера.

— Мамо — обърна се към нея Роуз, — доктор Нийл ми каза, че лебедите са като белугите — раждат се черни, за да могат по-лесно да избегнат зъбите на хищниците. Изсветляват постепенно и когато станат възрастни, вече са чисто бели.

Тя кимна, неспособна да се включи в разговора.

— Не са ли прекрасни? — възторжено попита дъщеря й и протегна ръка към тях. Една майка лебед дойде толкова близо, че само с едно движение можеше да клъвне пръста й. Лили извика уплашено и се хвърли към нея, за да я дръпне към себе си, но изгуби баланс, залитна и одраска крака си на една залепена за камъка мида.

— Мамо! — писна момичето.

— Внимавай! — изкрещя в отговор майката, едва сдържайки сълзите си. Все пак успя да сграбчи ръката на дъщеря си и додаде, като се опита да бъде по-спокойна: — Уплаших се да не те нарани, миличка.

— Тя е добре, Лили! — Лиам бързо се озова до тях и им подаде ръка.

Лили кимна, но не му повярва. Той просто не знаеше. Не знаеше, че нито един от тях не е добре, че всичко се беше променило. Сивата мъгла изтъняваше и цветовете на пейзажа постепенно избиваха в призрачни петна. Водата беше сребриста, с металносини отблясъци, скалите сивееха, кафеникавото петно в далечината беше къщата, а розите в градината сякаш бяха лишени от живот. Всичко изглеждаше чуждо и злонамерено, всичко до най-малката подробност. Това беше един непознат и враждебен свят.

Двайсета глава

Семейството се събра в кухнята. Призовката минаваше от ръка на ръка, само Лили нямаше сили да я пипне отново. Пък и колкото да я гледаше и изучаваше, тя нямаше да изчезне.

Под предлог, че я кани на чай, Клара отведе Роуз в дома си, докато Лиам, Лили и Мийви решат какво да правят. Мъглата все още владееше залива и допринасяше за тягостното настроение в кухнята.

— Той ще направи всичко възможно, за да ми я отнеме — заговори Лили.

— Това никога няма да стане! — твърдо каза Лиам.

— Всичко стана заради мен — завайка се възрастната жена. — Ако не се бях разболяла…

— Не говори така, бабо! — нежно погали ръката й внучката й.

— Не трябваше да се връщаш — продължи Мийви. — Ох, миличка, защо не си събереш багажа и да си заминеш? Вземи Роуз и се върни в Канада. Скрий я някъде, дори иди по-далеч отпреди!

— Не можем да те оставим сама, Мийви! — намеси се Лиам.

Лили още не можеше да приеме мисълта, че щастливите дни бяха отлетели безвъзвратно. Знаеше, че Едуард ще научи и за нея, и за Роуз, знаеше, че няма да ги остави на спокойствие, но всичко беше толкова хубаво, че тя приспа страховете си. Това че беше тук, с баба си, заобиколена от приятели, че имаше любовта на Лиам и предложението му за брак — всичко това я беше изпълнило с увереност и духовна сила.

Но Едуард привлече закона на своя страна, за да продължи играта на котка и мишка. Не, той не искаше Роуз, той искаше да постави нея на колене.

Лили си спомни как се отнасяше той към децата, докато бяха женени. Тогава децата на Бей бяха малки и често дотичваха от плажа, и можеха да си поиграят на скалите. От време на време Лили и Едуард идваха от Хоторн да видят Мийви и тя се радваше на посещенията на малчуганите. Даваше им сух хляб да хранят лебедите, снабдяваше ги с кошове за раци и въдици. Тогава Бей имаше три деца — двете големи момичета и момчето, и Лили често си мечтаеше за такова многолюдно семейство. Колко деца щяха да имат с Едуард? Щяха ли да обичат морето като нея или щяха да приличат на баща си и да станат планинари?

Тя се надяваше, че Едуард ще поиграе с децата на Бей, когато те дойдат. Бяха прекрасни хлапета, забавни и умни. Обичаха шегите и закачките и ни най-малко не се страхуваха от раците и рибите. Но той дори не пожела да си поговори с тях.

— Хайде, моля те! — теглеше тя ръката му. — Да отидем да поплуваме с тях! Защо не ги заведем до голямата скала?

— Там е пълно с птичи изпражнения — отвърна той, изцяло погълнат от компютъра си. Беше седнал на верандата пред вратата и не вдигаше поглед от монитора, затова не успя да види раздразнението й.

Но тя не се предаваше:

— Добре, тогава. Да вземем шнорхелите и да се гмурнем в пещерите до рифа. Оня ден видях няколко омара там.

— Не виждаш ли, че се опитвам да допиша автобиографията си? — изстреля ядно той. — Имам нужда от спокойствие!

Но тя знаеше, че я лъже. Екранът на компютъра се отразяваше в прозореца зад него и тя видя, че беше заредил някаква компютърна игра. Понечи да го попита защо се залавя с тази автобиография само когато децата са тук. Той не търсеше работа, просто скачаше от една брокерска къща в друга, без да се интересува от същинската работа и след няколко месеца напускаше. Понякога си тръгваше дори преди да е получил комисионата си.

Лили пое дълбоко въздух и се отказа да рови в раната, твърдо решена да прекара един хубав ден с мъжа си.

— Едуард! — хвана ръката му тя.

Той не отговори.

— Моля те!

— Тичай при децата, забавлявай се — измърмори той.

— Ще се забавлявам — разочаровано измърмори Лили. — Надявам се да играеш поне със собствените си деца, когато ги имаме.

Той продължаваше да натиска клавишите на кейборда. Повече нищо не можеше да се направи. Тя тръсна ядосано глава и изхвърча навън. Децата я чакаха на скалите с очи, вперени в къщата. Не изглеждаха смутени или уплашени. И друг път бяха присъствали на такава остра размяна на думи между тях и отдавна се бяха научили да не разчитат на компанията на чичо си Едуард.

Беше изминала повече от половината път, когато гласът му я застигна:

— Хей!

Тя се обърна и засенчи очите си с ръка, за да може да го види.

— Изглеждаш чудесно — каза той и й се усмихна. Лили беше облякла син анцуг, плътно прилепнал по нея, който очертаваше стройното й, мускулесто тяло.

— Благодаря — отвърна му и се зачуди дали това трябваше да се брои като предложение за мир. В случай, че беше така, тя му се усмихна.

— Децата развалят фигурата на жената. Помисли си и това — отбеляза Едуард и усмивката му стана по-широка.

Лили пламна, сякаш я обляха с вряла вода. Защо трябваше да го каже пред децата, тъжно си помисли и усети, че очите й се пълнят с неканени горещи сълзи. Тя ги изтри и хукна към брега. Захвана се да връзва тежести на мрежите, да закачва кукички на въдиците и да търси примамки, за да се разсее. Не искаше да предаде на децата лошото си настроение, макар думите на Едуард да я нараниха дълбоко.

Онази нощ той показа небивал ентусиазъм в леглото. Явно искаше да компенсира неприятното си поведение от деня. Да проявява такава пламенност в секса беше наистина рядко явление за него и Лили реши да преглътне обидата, обви ръце около врата му и изви тялото си в дъга, опитвайки се да покаже бурна страст.

И стана нещо странно. Тя усети, че душата й се отделя от тялото и се отдалечава от нея, изпълва се с копнеж по някого, който можеше да утоли жаждата й за любов и нежност. Но ръката върху нея беше груба, причиняваше й болка и извиването на тялото й беше повече желание да избегне докосването му, отколкото плод на удоволствие.

Това ли беше бракът, питаше се тя, докато Едуард пъшкаше над нея. Това ли правеха женените двойки в леглото си, след като отминеше първоначалната еуфория от ухажването? Опита се да си спомни кога за последен път нейният съпруг я бе пожелавал и не можа. Обикновено спяха със стена от възглавници между тях и той се отдръпваше като ужилен, ако тя се осмелеше да прокара нежно ръка по гърба му.

Преди женитбата често й говореше, че мечтае да стане баща. Но след това рефренът коренно се промени — толкова много я обичал, че я искал цялата само за себе си, щял да се чувства нещастен, ако тя си развали фигурата, и още приказки от този род.

И ето, те бяха в брачното ложе и правеха секс. Едуард не я поглеждаше, беше втренчил поглед някъде над главата й и блъскаше така, че тя стенеше от болка. Беше забравил, че е вътре в най-деликатното и нежно място от тялото й. Лили се хвана за таблата на леглото и потърси в себе си сили да издържи.

Сълзите бликнаха от очите й и намокриха възглавницата. Всеки път, когато правеха секс, мислено си повтаряше: „Може би този път ще стане, може би сега ще зачена, ще стана майка…“ Само че това, което правеше Едуард, приличаше повече на разрушение, отколкото на сътворение.

Сега, трепереща на масата сред своите близки, тя отново преживя унижението на онази вечер. Съзнанието й пазеше цяла колекция от лоши моменти и този беше един от тях. Това беше нощта, когато зачена Роуз. След като Едуард свърши, тя плака дълго и безутешно, а когато разбра, че е бременна, отчаянието я завладя напълно.

Припомни си следващия ден. Тогава отиде на гости на баба си. Никога не си позволяваше да безпокои Мийви с тревогите си. Обикновено се усмихваше, дори се смееше с глас и лъжеше на поразия. Всичко беше чудесно, всичко беше супер.

— Как си, мила?

— Супер.

— Искаш ли чай?

— Да, супер.

— Как прекара уикенда?

— Супер, направо супер.

А всъщност с всеки изминал ден ставаше все по-лошо. След една поредна размяна на жестоки обиди и викове Лили, изпаднала в истерия, изкрещя толкова силно, че гърлото й се сви от болка. Започна да се задушава, усети остра, раздираща болка в гърдите и се уплаши. Едуард я стрелна победоносно с очи, той винаги се радваше, кога то успееше да я доведе до такова състояние, после отиде в спалнята, тръшна се на леглото и демонстративно се зави през глава.

Тогава тя беше млада. Не знаеше какво чувстват хората с болно сърце. Опита се да запази самообладание, каза си, че това е просто нервна криза. Хвана ръката си и се опита да премери пулса, но беше толкова разстроена, че обърка броенето.

Едва успя да стигне до спалнята, открехна вратата и го извика:

— Едуард?

Той не отговори.

— Едуард, мисля, че… може би имам сърдечна атака.

Той не обърна никакво внимание, все едно че му се оплакваше от главоболие или от умора, или пък от някаква банална настинка. Лили не знаеше какво да прави. Трудно й беше да обмисли нещата трезво, но не искаше да звъни на 911. Само щеше да даде храна за приказки на клюкарите, и без това целият град шушукаше зад гърба й. При един предишен скандал няколко седмици по-рано съседите бяха извикали полиция.

— Всичко е наред, полицай! — посрещна ги Едуард с чаровната си усмивка.

Тя също се постара да изиграе своята роля.

— Аз съм добре! Наистина, всичко при нас е супер! — изрече и се усмихна и на полицая, и на разтревожената съседка.

На другия ден, докато стоеше от вътрешната страна на вратата и събираше смелост да се покаже пред хората, чу съседката да разказва снощната случка на своя приятелка. „Семейни разправии“ — каза тя и Лили пламна от срам.

Ето защо не искаше сирената на линейката да разбужда отново квартала. Наметна палтото си, отиде до колата, качи се и потегли към болницата. По пътя болката се изостри. Лили доби чувство, че има горящ въглен в сърцето си. Щом докосна гръдната кост, болката се разнесе из целия гръден кош, сякаш някой беше седнал върху гърдите й.

Докато стигне до болницата, силите й съвсем я напуснаха. Едва успя да прекрачи прага, добра се до фоайето и се свлече на една скамейка. С ръка на сърцето, тя зави от болка и от мъка. Идваше в тази клиника от бебе. Родителите й я доведоха тук на една година, когато се разболя от круп. После на четири, когато стъпи на ръждив пирон и трябваше да й сложат инжекция против тетанус. Тук си извади медицинско свидетелство седмица преди сватбата с Едуард. Тук беше медицинският й картон и всички от персонала я познаваха.

Сестрата от рецепцията си купи игли и конци за бродиране от нея. Жената от рентгена си поръча няколко възглавници за столовете в трапезарията си. Всички тук познаваха Мийви, бяха нейни съседи и Лили се замисли дали не беше по-добре да отиде другаде, някъде, където не ги познаваха и нямаше да гледат осъдително Едуард, когато случайно го срещнеха.

Сестрата от рецепцията я забеляза и се спусна да й помогне. Тя събра сили да каже:

— Мисля, че получих инфаркт.

Веднага се заеха с нея. Заведоха я при някакъв лекар, когото виждаше за пръв път. Искаше да помоли за жена, която да извърши прегледа. Страхуваше се, че той ще реагира като всеки мъж, ще й се присмее, ще каже, че прави от мухата слон, но нямаше сили за повече разговори.

Лекарят й направи електрокардиограма. Беше много внимателен и през цялото време не се отдели от нея. Не говореше, но я гледаше мило и загрижено и това внимание я накара да заплаче отново.

После я преслуша. С едната ръка държеше стетоскопа, а с другата я придържаше за рамото и това докосване беше по-нежно от любовните ласки на съпруга й. Сякаш й казваше, че тя е важна, че си струва човек да преслуша сърцето й и да се погрижи за нея.

После започна общия преглед. Той сложи пръсти върху гръдната кост и натисна леко. Лили веднага се сви от болка.

— Тук ли ви боли? — попита той.

— Да — едва изрече тя.

Болеше я костта, но още по-силно болеше зад нея, там, където никакви прегледи и стетоскопи не можеха да достигнат. Не спря да плаче през цялото време, докато лекарят й измерваше кръвното налягане и разчиташе електро кардиограмата. Той хвана ръката й и търпеливо изчака да се успокои. Попита я дали наскоро е преживявала стрес. Да, каза тя, няколко пъти. В работата? Не, вкъщи, отвърна и това бяха най-трудните думи, които някога беше изговаряла. Той кимна с разбиране и обясни:

— Не намерих никакъв кардиологичен проблем.

Лили нищо не каза. Изчака го да продължи:

— Разбира се, това трябва да се потвърди с един цялостен преглед, но не открих доказателства за прекаран инфаркт или сърдечен удар.

— Но… сърцето ме боли, толкова силно, че…

Той кимна. Погледна я сериозно и загрижено и това я изпълни с благодарност. Този мъж се отнасяше с уважение към нея, вярваше й, не й крещеше, че преиграва, за да предизвика съжаление. Това я успокои, даде й малко самоуважение.

— Мисля да ви назнача изследвания за стрес — каза той. — Разбира се, ще ви дам направление и за кардиолог, но не вярвам да открие нещо обезпокоително.

— Тогава какво ми е? — попита тя.

Той я погледна внимателно в очите. Беше млад човек, слаб, с големи сини очи и рядка руса коса. Хвана ръката й, сякаш този приятелски жест беше най-нормалното нещо на света, и каза:

— Според мен сърцето ви е разбито. Това, което ви боли, е наранената ви душа.

Думите му отприщиха нов порой от сълзи. Те покапаха по бялата престилка на непознатия лекар, който продължаваше да държи ръката й и да я гледа със съчувствие. Не очакваше да чуе такава диагноза от устата на специалист, но дълбоко в себе си знаеше, че е точно така.

Той написа направление за кардиолог и й го подаде. После откъсна лист от бележника си и надраска името на институцията, която според него щеше да й помогне: „Служба за защита от домашно насилие“.

— Но той не ме бие — промълви шокирана.

— Емоционалният и словесен тормоз може да бъде не по-малко разрушителен.

— Но все пак не е домашно насилие, нали?

— Питайте сърцето си — тихо отвърна той. Потупа я приятелски по рамото и излезе от стаята.

Лили стана и се облече. Все още трепереше, докато навличаше дрехите си. Гелът, с който я бяха намазали, за да направят електрокардиограмата, полепна по сутиена и блузата й. Запита се дали Едуард ще е буден, когато се прибере. Или се тревожеше, да не би да й се е случило нещо. Може да се е уплашил, че го е напуснала, а може би не? Мислите й препускаха хаотично. Страхуваше се от нестихващата болка в гърдите си, страхуваше се и за Едуард — какво щеше да каже той? В какво настроение щеше да го завари? Домашно насилие! Тя поклати глава. Лекарят беше много мил, но не разбираше. Едуард никога не би й посегнал. Да, караха се, дори много, имаха проблеми, но за това беше виновно детството му, което го изпълваше с толкова много гняв.

Лили беше чела за домашното насилие. Знаеше, че мъжете, които са бити като малки, често се отнасят по същия начин със своите съпруги и деца. Едуард е посегнал на Джуди, но нея не бе докосвал и с пръст. Не беше ли това явен знак, че иска да се промени, да бъде мил със съпругата си? Трябваше да обясни това на младия лекар, той явно още нямаше достатъчно опит. Но тръгнеше ли да обяснява, трябваше да му каже как се променяше Едуард в леглото и колко много я болеше, когато правеха секс, а беше срамежлива и не й беше удобно да говори за това.

На излизане отново срещна лекаря във фоайето. Говореше с друг пациент, но я видя и й кимна за довиждане. Тя успя да разтегне устни в нещо като усмивка, за да му покаже, че е добре: „Вече съм супер, не се тревожете за мен!“

Излезе навън и погледна още веднъж през стъклото, за да се убеди, че той не гледа към нея. После изхвърли листа с адреса в кошчето за смет до вратата, качи се и колата и потегли към къщи. Още не знаеше, че е бременна.

Девет години оттогава. Цяла вечност. Лили погледна през прозореца и се загледа в Роуз, която играеше безгрижно в двора на прабаба си.

— Трябва да потърсим адвокат — наруши мълчанието тя.

Беше хладно августовско утро, очертанията на дърветата и скалите се размиваха в гъстата мъгла, фиордите приличаха на черни петна върху сивкаво платно. Само дългият червен покрив на хотела оживяваше пейзажа и приканваше гостите на града да отидат на поляната и да проследят оспорваното състезание между тазгодишните музиканти.

Днес беше ред на Мариса да работи в магазина на Лили и двете със Сам решиха да репетират там, сред гоблените и паната. Не бяха свирили от дълго време — повече от две години и се налагаше да си припомнят някои техники. Тъмнокосата Мариса седна на едно ниско столче, а Сам се настани срещу нея и разлюля буйната си червена грива. Погледнаха се в очите и плъзнаха лъкове по струните.

Бяха щастливи, че отново са заедно, и се чувстваха уверени и силни, както преди. Сутринта Мариса направи кафе и сега то изстиваше в две чашки край столовете им, а Сам среса Джесика и й направи плитки. Всички се чувстваха уютно, както може да се чувства човек само в семейството си. Двете започнаха да свирят, но Мариса беше разсеяна. Питаше се кога най-сетне двете ще изяснят нещата помежду си.

Тя погледна през отворената врата на магазина и видя Джеси, която разхождаше Флора из поляната пред хотела. Само след час хората щяха да опънат одеялата си на същата поляна, за да проследят изпълненията на музикантите, но какво можеше да се направи! Няма начин да спреш кучето да си свърши работата, няма начин да прогониш и хората от хубавата музика. Някои от тях, по-предвидливите, си носеха сгъваеми столчета, други стояха на групи и чакаха мъглата да се разнесе, за да разпънат одеялата. Всички бяха облечени подходящо за сезона — шлифери, мушами и обувки за мокро време. Мариса знаеше, че Патрик е разрешил на Джеси да играе с Флора, колкото и когато си поиска, и не се учуди, че я вижда с кучето. Искаше й се да зърне и Патрик и скришом от сестра си огледа околността, но не можа да го открие.

— Да си поемем дъх за минутка, а? — попита Сам.

— И аз щях да те помоля — усмихна се тя.

Преминаха зад големия щанд и си наляха по чаша студен чай от хладилника, който Лили държеше в малкия офис отзад. Чукнаха церемониално чашите и се усмихнаха една на друга.

— Радвам се, че дойде! — каза Мариса. — Вече бях изгубила надежда да те видя отново.

— Аз самата не вярвах, че някога ще дойда.

— Когато Патрик ми каза, че си се прибрала в Балтимор, бях… шокирана.

— Не исках да те нараня! — отвърна Сам.

Мариса се чувстваше неловко. Не беше толкова лесно да заличиш следите от двегодишната раздяла с два дни близост. Погледна към сестра си и сърцето й подсказа — ако искаше да я задържи, трябваше да говори.

— Не трябваше да се омъжвам повторно! — каза тя.

— Не трябваше да се омъжваш за Тед — поправи я Сам.

— Бях толкова самотна, Сам. Това се случи веднага след смъртта на Пол. Ти стоя един месец и си тръгна, а аз продължавах да се чувствам ужасно. Той беше винаги на разположение, изглеждаше, че ме обича, и най-важното, изглеждаше, че обича Джес.

— Знам и затова в началото се радвах за теб, повярвай ми. Но постепенно ти започна да се променяш, докато един ден открих, че си изчезнала. На мястото на сестра ми стоеше една непозната за мен жена.

— Сам! — преглътна сълзите тя и си спомни, че винаги е искала да бъде добър пример за малката си сестричка, да й показва правилния път в живота. — Сам, не знаех какво да направя, не знаех… Трудно е да ти обясня.

— Не е необходимо — нежно изрече Сам.

— Но…

— Мариса, ти основа клиниката и дома за временно настаняване на жени, подложени на домашно насилие. Говори с толкова много от тях. Мислех си, че си научила нещо. Не можех да си представя, че няма да разпознаеш този тип мъже.

— Аз също… Въобразявах си, че знам всичко, но той беше толкова обаятелен в началото, готов да се притече на помощ за всичко. Мислех, че ме обича.

— Не чувахме ли същите думи от всички пострадали жени, с които говорехме? — меко попита сестра й.

Тя кимна безмълвно. Припомни си колко пъти беше държала ръцете на уморени, объркани, изплашени и обезобразени жени, колко много сълзи беше пресушила.

— Това, което направи с кученцето на Джеси… това беше най-лошото — каза тихо. — Още не мога да си простя, че допуснах момиченцето ми да изживее такъв ужас.

— Когато ми каза, исках да дойда и да го убия — изрече Сам и очите й засвяткаха.

— Ето, заради това не исках да споделям с теб — вдигна поглед Мариса. — Страхувах се, че ще се отвратиш от мен, и се отдръпнах. Как съм могла да те отблъсна?

— Чувствах се безпомощна — поде Сам. — Знаеш ли кое ме обиди най-силно? Фактът, че ти забрави какъв прекрасен човек си, престана да се уважаваш.

— Какво? — попита сестра й шокирана.

— Гледах как му позволяваш да унищожи всичко, което те правеше единствена и неповторима, всичко, което те правеше моята Пати. Ти беше звездата на сестринското училище. Кой друг прекарваше всяка свободна минута в благотворителен труд, кой тичаше да ваксинира децата в най-бедните квартали на града?

Мариса слушаше навела глава.

— Кой се упражняваше до среднощ на цигулката, след като цял ден е тичал от училище в болницата и обратно, за да е сигурен, че изпълнението ни на сцената в края на седмицата ще бъде неотразимо? Ти беше тази, заради която публиката пълнеше бурканите ни с бакшиши и ние успявахме да си платим таксите в училище без проблеми.

— Ох, Сам… — изстена тя и закри очите си с ръце.

— Ти наистина свиреше като ангел — продължи сестра й. — И имай предвид, че ако имаше паднал ангел, това бях аз, не ти. Ако не беше моята сестра, да се грижи за мен, да ме води напред, сигурно щях да изпадна по пътя. Все се забърквах в разни каши, излизах с неподходящи мъже.

— Не е така, Сам! — вдигна глава Мариса. — Ти винаги си била чудесна, имаш най-доброто сърце на света, умееш да изпитваш състрадание. Точно това те прави отлична медицинска сестра… и въобще сестра и леля.

— Е, не мисля, че ни липсва състрадание и на двете. Винаги сме се раздавали — усмихна се Сам. — Ох, мила! Ти му даде толкова много любов! Душата ти е къс самородно злато, но той измерваше всичко в пари.

Тя се усмихна, избърса сълзите и посегна към молива.

— Това е страхотно за песен. Трябва да го продадем на някого.

— Душата й беше къс самородно злато… — запя Сам, хвана цигулката и се опита да нагоди някаква мелодия към фразата.

— … а той я продаде за дребни пари… — поде Мариса.

— … защото имаше парче тенекия вместо сърце… — допълни сестра й.

Двете избухнаха в смях и взаимно се аплодираха. Продължиха да импровизират върху думите и мелодията, сякаш никога не са спирали да го правят. Звуците се лееха от инструментите в пълен синхрон, краката им отмерваха ритъма в такт и сърцето на Мариса най-сетне се отпусна. Всичко щеше да бъде наред. Щом музиката се завърна в живота им, всичко щеше да се оправи. Музиката съпътстваше двете сестри през целия им живот. Тя ги зареждаше с енергия и радост и им помагаше да се справят с трудни изпити, тежко болни пациенти, безпаричие. Каквото и да ставаше през деня, след него идваше вечерта и те свиреха, пееха и продължаваха напред. И сега нещата отново застанаха по местата си. Те преминаха от новата си песен към „Ирландски момичета“, а после подхванаха „Гъски в блатото“. След това продължиха с любимия си репертоар.

— Написах нова песен — сподели Мариса, щом отново спряха за почивка.

— Наистина?

— Да. Нарича се „Захвърлени на бурята“.

— О! Надушвам автобиографичен елемент — ухили се Сам.

— Само далечен отзвук — отвърна Мариса и хвърли пореден поглед към вратата в очакване да се появи Патрик. — Много е проста, започва от си… — и хвана цигулката.

— Колко е хубава! — възкликна сестра й след първите няколко акорда. — Искаш ли да пробваме във фа мажор. Знаеш, че обожавам да свиря във фа мажор.

— Музика за душата? — закачливо я погледна Мариса.

— Точно така!

„Точно така“ — повтори си наум Мариса, за тях беше важна душата. Затова станаха медицински сестри, затова музиката беше техният живот.

Тя вдигна цигулката и двете сестри засвириха наново. Погледът й прекоси площада и достигна до ферибота, който тъкмо влизаше в пристанището. Тя внимаваше за синхрона между двете цигулки, но очите й продължаваха да търсят червенокосия ирландец, който й върна отново сестрата и докосна най-нежната струна в сърцето й, за да може тя да приеме отново музиката и да излее душата си в песен.

Двайсет и първа глава

Името на адвокатката беше Линдзи Грант Уиншип от фирмата „Хартфорд“, която се помещаваше в административния център на Лонг Айланд. Беше висока постройка с прозорци, които гледаха към старото кметство — достолепна сграда с позлатени куполи и строги форми, напомнящи за пуританския дух на първите колонисти. Лили седеше на коженото кресло срещу бюрото и сърцето й блъскаше в гърдите, сякаш току-що беше участвала в маратон. Всъщност състезанието едва започваше.

Линдзи беше около петдесетгодишна, висока и кокалеста, с прошарена кестенява коса. Сърдечна и добронамерена, тя успя мигновено да ги предразположи и в кабинета се установи атмосфера на доверие и взаимна симпатия. Кафявите й очи гледаха с участие и колкото и странно да беше, с майчинска загриженост. Кабинетът беше пълен с лични вещи: картини, рисувани от дъщеря й — портрети и пейзажи, наситени със златисто и кафяво. На бюрото й имаше безброй снимки на нейното момиченце от детските му години до дипломирането и още много камъни, мидени черупки и дребни сувенири, които Линдзи и семейството й бяха донесли от различни краища на света по време на летните си ваканции.

Тя слушаше внимателно и си водеше бележки в един бележник с жълта кожена подвързия. Лили разказваше подробно за сватбата, бягството си, раждането на Роуз и всичко, което беше последвало.

— Значи ти е донесъл лично призовката, вместо да изчака да я връчат по законния ред. Доста агресивно от негова страна — каза адвокатката, след като й разказа за последните събития.

— Едуард винаги е внимавал да не се покаже агресивен. Никога не ме е удрял, въпреки че…

— Изтънчените насилници никога не действат направо — обясни Линдзи. — Те използват прикрити заплахи, намеци, всякакви средства, за да насадят у жертвата страх, точно както е направил Едуард, когато ти е разказал за Джуди. Искал е да бъде сигурен, че си разбрала какво те очаква, ако не му се подчиниш. Ако нарушиш правилата, ще пострадаш — това е било посланието. По този начин се е опитал да наложи контрол над теб.

— Какво да очаквам сега, след тази призовка?

— Той ще те атакува чрез Семейния съд. Мъже като него използват съдебните процедури, за да сринат психически противника си. И съм сигурна, че няма да спре да прави опити за личен контакт, за да има възможност да продължи със заплахите. Лили, съжалявам, че трябва да ти го кажа, но много жени са подложени на сериозен тормоз по време на такива процеси.

— Но нали за това са съдиите, да установят истината? — възмути се Лиам.

Адвокатката направи гримаса:

— В съда той ще играе ролята на несправедливо обвинен. Ще отрече всичко. Ще изтъкне работата си като треньор на доброволни начала, за да се изкара благороден. Точно както е разказал и на Лили преди сватбата, за да я впечатли.

— Той ме объркваше постоянно, накара ме да се съмнявам в себе си, да не вярвам на собствената си преценка. Дълго време не можех да схвана що за човек е. Казваше ми едно, а правеше точно обратното. Казваше ми колко много ме обича и в същото време действаше срещу мен, сякаш ме мрази. Отне ми две години, докато се науча да държа сметка за действията му и да не обръщам внимание на думите.

Линдзи кимна разбиращо:

— Едуард е класически мошеник — изглежда добре, дава вид на почтен, но в същото време е манипулативен, егоистичен и пресметлив. Той наистина е вярвал, че те притежава, Лили. Мислел, е, че след женитбата ти му принадлежиш изцяло. Затова е толкова бесен сега. Твоето измъкване от властта му, твоето отрезвяване, което ти позволява да видиш истинската му същност, го вбесява.

— Но защо? Би трябвало да се радва — аз изчезнах, а банковите ми сметки останаха — не разбираше тя.

— За хора като него всеки опит да се изправиш и да защитиш правата си е удар по егото им. Ти си негова собственост и край. И това, разбира се, важи и за Роуз — допълни Линдзи. — Каква беше реакцията му, когато му каза, че си бременна?

— Разби нощната лампа във вратата — припомни си Лили. — Започна да рита стената, имах чувството, че ще пробие дупка в нея. Никога не съм го виждала толкова ядосан. Започна да крещи: „Казвал ли съм някога, че искам дете?“ Очите му потъмняха както винаги, когато изпадне в ярост.

— Спокойно, Лили — намеси се Лиам и хвана ръката й, за да й вдъхне кураж.

— Тогава ли реши да го напуснеш? — продължи с въпросите Линдзи.

— Горе-долу — промърмори тя. Личеше си, че предпочита да не си спомня.

— Какво стана, Лили? — настоя адвокатката.

Тя затвори очи и заговори:

— Когато гневът му отмина, той ме прегърна, утеши ме, каза, че всичко щяло да бъде наред. Щял да се промени. Помислих си: „Може би това е повратната точка, може би най-накрая е разбрал, че сме семейство.“ Заяви, че ще е добре и за нас, и за бебето, да си направим пикник.

Рязко отвори очи и се взря в бележника на Линдзи, но всъщност погледът й беше насочен назад във времето:

— Тръгнахме с колата. Беше късна есен и листата на повечето от дърветата бяха опадали, но въпреки това беше чудесен слънчев ден. Когато Едуард искаше, можеше да бъде много мил. Той пусна диска с любимите ми песни, хвана ми ръката и ние потеглихме. „Може би мисълта за бебето му действа така“, наивно си помислих аз.

Линдзи кимна с разбиране.

— Карахме на север, нагоре към Масачузетс. Едуард беше роден в Спрингфийлд. Искаше да отидем там, защото природата в онзи край го изпълвала с енергия, подмладявала го. Независимо от тъжното му детство там живеели любимият му учител, леля му… там и само там се чувствал като у дома си. Помислих си… надявах се, че иска да ме представи на роднините си.

— Но не е станало така?

Тя поклати глава:

— Не. Стигнахме до Бъркшир. Там имаше ски писта, където се е учил да кара ски като дете. Пътят не беше лош. Следваше извивките на планината и прорязваше гъстите гори успоредно на ски влека. Едуард ми е казвал много пъти, че обича гората, дърветата го карали да се чувства по-близо до корените си. Морето си било мое, а горите принадлежали на него. Той…

— В коя част на пистата беше?

— Блантайър — отвърна Лили. — Продължавахме да пълзим нагоре, между дърветата. Само тук-там се виждаше по някое самотно листо. Най-накрая се изкатерихме до първата станция на ски влека и паркирахме. Времето беше топло и наоколо беше пълно с коли на туристи.

— Но ти си била бременна.

— Да, но се чувствах добре. Исках да се поразтъпча след дългото седене в колата, да поема малко свеж въздух. Той извади кошницата, която беше подредил сам…

Лиам извърна поглед. Изглежда, знаеше какво следва и нямаше сили да слуша историята още веднъж.

— Ние тръгнахме по пътеката, която водеше към върха, скоро ни застигнаха други туристи. Всички се усмихваха мило и ни поздравяваха. Едуард ми говореше, че искал да научи детето ни да кара ски. Щели сме да идваме тук всяка събота и неделя през зимата, а можело и през есента. През лятото сме щели да бъдем в Хабърд Пойнт, разбира се.

— Имаше ли много хора в планината?

— В началото имаше. Но колкото по-високо се изкачвахме, толкова повече оредяваха — припомняше си Лили.

— Започнах да огладнявам и се надявах скоро да спрем за почивка. Пътеката не беше много стръмна. Едуард беше избрал дълъг, но сравнително лек път и аз си спомням, че тогава се почувствах поласкана от вниманието му, защото за себе си той предпочиташе по-трудни маршрути, които изискваха катерене и напрягане на мускулите. Нашият път беше, общо взето, полегат, но на места се натъквахме на сериозни пропадания. Чувствах се леко замаяна, но не беше сериозно. Все пак съм от Ню Ингланд — животът сред природата ми е в кръвта.

Линдзи се усмихна, но Лиам остана сериозен. Той знаеше какво следва и гледаше напрегнато в пода.

— Изведнъж Едуард спря. Намирахме се на дълга права отсечка на самия връх на хълм, заобиколени от стръмни пропасти. Колко добре го беше измислил! Просто и лесно за изпълнение… Погледна наляво, после надясно — разказваше Лили — и аз разбрах.

Лиам и Линдзи не помръднаха. Гледаха я втренчено и чакаха да продължи.

Споменът я накара да настръхне. Едуард искаше да се увери, че наоколо няма човек, който би могъл да го изненада.

— Изглеждаше съсредоточен, сякаш му предстоеше сериозна работа. Очите му бяха черни и вглъбени. Доближи се и ме хвана за ръката.

Тя преглътна и внезапно усети студ, въпреки че навън слънцето припичаше. Страхът отново пълзеше във вените й, както ставаше всяка нощ, в която сънуваше Едуард. Предстоеше най-зловещата част, която изглеждаше толкова невинно — Едуард спира, оглежда се уж между другото и…

— Той се е опитал да те бутне в пропастта? — шокирана попита Линдзи. — Опитал се е да те убие?

Тя кимна.

— Не е искал бебето — обясни Лиам, за да даде възможност на Лили да се съвземе.

— Или мен — промълви тя.

— Защото при евентуална смърт е щял да наследи всичко, което притежаваш — каза Линдзи и погледна към документите за финансовото състояние, които клиентката й беше предоставила.

— Инстинктът ми за самосъхранение ме спаси — продължи Лили. — Чух се да крещя и се вкопчих в каменистия насип край пътеката. Той започна да ме дърпа, да ми крещи, за да ме обърка. Не знаех докога ще ми стигнат силите, но за щастие почти веднага дотича един младеж, който изкачвал върха сам. Аз бях в истерия, забих нокти в ръката му и го замолих да ме свали до базовата хижа.

— Какво направи Едуард?

— Прихвана ме, за да се изправя, и най-спокойно му обясни, че се страхувам от височини. Извъртя всичко и младежът взе да ме поглежда, сякаш съм луда. Повярва на всяка негова дума. Бях толкова уплашена, че от устата ми излизаше по-скоро несвързан брътвеж, отколкото думи на разумен човек. Скоро се появи и една възрастна двойка — мъж и жена. Не знам какво си помислиха, но ми помогнаха да сляза до долу. Едуард вървеше след нас и се правеше на обиден. Линдзи, сигурна съм, че той искаше да ме убие! Вярваш ли ми?

— Вярвам ти! — твърдо отвърна Линдзи.

И Лили усети със сърцето си, че може да се довери напълно на Линдзи Грант Уиншип. Очите й гледаха открито, а гласът й беше решителен. Тази жена щеше да се бори за нея.

— Не му позволих да ме откара до дома — продължи малко по-спокойно. — Обадих се на баба и тя дойде да ме вземе.

— Постъпила си умно.

— Вече не се върнах в апартамента ни в Хоторн. Прибрах се в Хабърд Пойнт и започнах да кроя планове за бягство. Знаех, че ще бъде трудно да получа развод. Той нямаше да ме остави да си отида, нямаше да изпусне парите, които му носех. Умееше да убеждава хората и щеше да се изкара невинен, а мен най-вероятно щяха да ме помислят за луда. Единственият начин беше този, който измислихме с баба.

— И ти избяга?

— Да. Отидох в Кейп Хоук — каза Лили и погледна през прозореца към площада. Зловещият спомен беше отнел силите й.

Лиам използва паузата, за да попита:

— Той не е вписан в акта за раждане на Роуз, нали?

— Точно затова е подал молба за ДНК-експертиза — обясни Линдзи.

— Можем ли да се преборим?

— Ще се опитаме, но най-вероятно той ще победи. Съдията ще изиска експертизата, това е неизбежно. Лили, трябва да бъдеш готова на всичко. Едуард ще се представи за жертва, ще те обвини, че си крила дъщеря му девет години, ще си даде вид на чувствителен и любящ баща, който води това дело само за доброто на Роуз.

Лили усети заплахата и пулсът й се учести. Вече си го представяше — с очи като на предано куче, със смирена усмивка и фалшива скромност. Щеше ли съдията да види истинския Едуард зад тази маска? Изключено!

— Какво всъщност иска той? — попита Лиам.

— Уместен въпрос — каза Линдзи. — Защото какво казва, че иска, и какво наистина иска, според мен са две различни неща. Лили, трябва да си много силна, защото целта му ще бъде да получи пълно попечителство над Роуз.

— Не може да бъде! — извика тя. Стомахът й се сви на топка, прилоша й, но си наложи да изслуша какво още има да каже Линдзи.

— Разбира се, че не! Той цели друго — обясни адвокатката. — За него всичко това е едно състезание между вас двамата и той е готов на всичко, за да победи. Съдебната процедура ще му помогне да те стъпче, а Роуз… тя е пешката, с която иска да те матира. Той няма нужда от пълно попечителство, предполагам, че не иска дори равни права. Ако съдът му гарантира законните свиждания с нея, най-вероятно няма да се възползва, защото той не иска. И тук има едно силно оръжие, което можем да използваме срещу него.

— Какво е то? — попита Лиам, тъй като Лили беше прекалено разстроена, за да следи разговора.

— Издръжката. Щом е решил да си търси родителски права, ние можем да поискаме съдът да му присъди издръжка.

— Дори и да съм без лев, никога не бих поискала пари от него! — възмути се Лили.

— Знам, Лили — успокои я Линдзи. — Това е просто част от играта.

„Играта!?“ Наистина ли беше някакъв вид игра? Жестока еквилибристика със законите, която заплашваше да й отнеме детето и да превърне живота й в ад. Почувства се смазана, зави й се свят.

— Съдът ще определи така наречения „guardian ad litem“ — заговори отново Линдзи. — Настойник, назначен от съда, който ще следи за интересите на детето, докато тече съдебната процедура.

Лили усети, че земята под краката й се накланя, и тя се изхлузва в безвъздушното пространство. Някой си, назначен да брани интересите на Роуз? Тя залитна и ако не беше ръката на Лиам, сигурно щеше да се окаже на земята.

— Какво става, по дяволите? — Гласът й приличаше повече на хрип. — Не искам да играя игри! Не искам Едуард да припарва до дъщеря ми! Чувате ли ме?

— Знам, Лили — отвърна кротко Линдзи.

— Може ли да не се стига до там? — запита Лиам. — Да бавим и да размотаваме, да не допускаме ДНК-тест, без значение колко ще ни струва това. Дори да погълне всичките ни спестявания си заслужава, ако това помогне да задържим Едуард далеч от Роуз.

— Изслушването е насрочено за следващата седмица — каза тихо адвокатката. — Не можем да не се явим на делото. Чуйте ме, мисля да заложа на заболяването на Роуз и четирите сърдечни операции.

— Ще бъдем там — решително заяви Лиам. — Ще им разкрием кой всъщност е Едуард Хънтър.

Линдзи се загледа в Лили, опитваше се да прецени силата й, да разбере дали ще издържи дългата и мъчителна битка, която предстоеше в съда. Тя усети погледа й и тихо попита:

— Трябваше да продължа да се крия, нали?

Линдзи не отговори.

Двайсет и втора глава

Застанал на най-горната палуба на ферибота „Редтейл“, Патрик виждаше целия Кейп Хоук пред себе си. Или почти целия. Тънката мъгла забулваше само най-високите върхове по протежението на фиорда и растящите по скалистия ръб борове, на чиито клони се белееха главите на скални орли. Кейп Хоук и заливът сребрееха в мъглата, а белите ивици, които оставаха след големите риби и лодките, сякаш режеха с нож металносивите води на океана. Тук-там проблясваха черните гърбовете на гмуркащи се китове, а на брега единственото цветно петно беше червеният покрив на хотела, в който бяха отседнали Патрик и Флора. Той се опита да погледне през сивата пелена на деня и да види магазинчето на Лили, където днес трябваше да работи Мариса.

Фериботът се отдалечаваше от пристанището и ревът на моторите заглушаваше музиката от брега. Той се надвеси над перилата, за да хване няколко такта от новата мелодия, която идеше от сцената пред хотела. Продължаваше да гледа към магазинчето, но всъщност си припомняше очите на Мариса в момента, в който видя сестра си на борда на пристигащия ферибот. Нямаше по-добра отплата за него от щастливата й усмивка, когато му благодари. Представи си, че й разказва какво точно е станало в Балтимор и тя го гледа с онзи неин поглед, който разтапяше сърцето му.

От друга страна, каза си той, може би нямаше повече работа тук. Доведе сестра й, откри каквото можа за човека, от когото се интересуваше Лиам, и толкова. Дори се реши да направи един курс с „Редтейл“, за да поразпита и капитана на кораба за този Лафарж, но после? После трябваше да замине за Кънектикът. След развода си със Сандра отношенията му с другия пол не бяха никак лесни. Трудно се доверяваше, трудно щеше да разкрие душата си на някого. Мийви го беше посъветвала да не изпуска късмета си, но как да стане това, когато сърцето му подскачаше само като си помислеше за Мариса?

— Извини ме, че се забавих — гръмна зад него гласът на Ти Джей Маккуин, — но трябваше да извикам помощника си от долната платформа.

— Няма проблем — обърна се Пат към капитана, който тъкмо излизаше от кабината на щурвала.

— Та значи си приятел на сестрите Махоун? — попита Ти Джей.

— Нещо такова — измънка Патрик.

— Виждал съм Мариса няколко пъти из града. Лиам Нийл е близък с приятелката й Лили, та от там съм чувал за нея. Много е затворена, почти не излиза. Никога нямаше да се сетя, че е сестра на Сам.

— Защо не? — заинтересува се Пат.

— О, Сам е огън жена! — засмя се Ти Джей. — Вчера, когато се запознахме на ферибота, тя дойде в кабината ми и ме помоли да я взема при мен. Това е против правилата…

— Да, морската охрана няма да се зарадва, ако види, че капитанът флиртува с пътничка, докато управлява стотонен кораб — намигна му Патрик.

— Не ме издавай — ухили се Ти Джей. — Обаче аз я пуснах. Как да кажа „не“ на тези зелени очи?

— Защо искаше да влезе при теб?

— Помоли ме да й кажа, когато наближим града. Искала да огледа природата около него и да го видела отдалеч. Мисля, че я привлече това там. — Посочи стикера, залепен на едно от стъклата на кабината, Патрик се наведе и прочете: „Корпус на мира“. — Каза ми, че усетила в мен сродна душа, когато го прочела.

— Добро начало — подсмихна се детективът.

— Като се замислиш, това означава много. Оказа се, че често сме работили на едни и същи места. Аз се научих да управлявам ферибот, докато изпълнявах мисия в Южна Америка и строях училище в едно село. В същото време тя е била от другата страна на реката, помагала да оборудват болница и обучавала медицински кадри. Както и да е, пуснах я в кабината и й показах пристанището на Кейп Хоук, хотела и мястото, където се провежда фестивалът. Вече съм научил какво интересува хората, които идват за пръв път в града.

— Май не се случват много неща тук.

— Така е и точно затова обичам това градче — отвърна Ти Джей. — Светът е доста шумно и откачено място. Тишината и уютът на Кейп Хоук са като спасителен пояс за мен.

Ти Джей беше прав. Патрик погледна към брега. От тук Кейп Хоук изглеждаше съвсем спокоен, един заспал малък град в подножието на планината. Защо обаче в душата му нямаше нито мир, нито спокойствие? Мъглата се беше отдръпнала и той видя Джесика да подскача с Флора по моравата пред хотела. Вратата на магазина беше отворена, но Мариса не се забелязваше.

— В града ли живееш? — обърна се към Ти Джей.

— Да — кимна капитанът. — Имам апартаментче точно над управлението, което отговаря за ферибота. Защо питаш?

— Чудя се дали не познаваш някои от тези, дето кръстосват крайбрежието.

Ти Джей се засмя:

— Няма човек, който да не ги познава. Повечето от тях са от фамилията Нийл. Това семейство владее половината град. Лиам също е от тях. Той се занимава с опазването на живота в океана, само че сега не е тук.

Патрик знаеше всичко това още от първото си посещение в града, когато беше тук в качеството си на детектив.

— Знам, познавам се лично с Лиам. Този, който ме интересува, се казва Джерард Лафарж.

Усмивката слезе от лицето на Ти Джей и той изгледа подозрително събеседника си:

— Какво те интересува за него?

— Ще бъда откровен с теб — заговори Пат. — Разследвам го и трябва да разбера къде се намира в момента.

— Защо? За какъв дявол си се захванал с това леке? Направил ли е нещо? И защо избра да питаш точно мен?

Патрик се почеса по тила. Явно беше изгубил тренинг. Докато беше на работа, не би допуснал никой от разпитваните да му зададе повече въпроси, отколкото той самият би задал.

— Виж — каза примирено той, — аз съм само едно пенсионирано ченге, което се опитва да направи услуга на Лиам.

— Лиам ли? — отдъхна си Ти Джей. — Щом е за него няма проблем. Той е свястно момче, за разлика от шайката на Джери. Тези бандити си мислят, че могат да ограбват природата, както намерят за добре. Те са най-непочтените ловци на риба, които съм срещал, а повярвай ми, аз съм виждал много хора в морето.

— Имаш ли някаква представа къде може да е Джери сега?

Ти Джей се загледа към брега и замислено изрече:

— Странно е, че ме питаш. Чух разни неща напоследък…

— Какви неща?

— Някой спомена, че бил на юг. Ловял риба при Лонг Айланд.

— Доста далеч е отишъл, не мислиш ли?

— Не и за него — поклати глава капитанът. — Той ще отиде и в ада, ако знае, че ще изкара пари от това.

— Какви пари може да изкара на юг?

— Не знам. Чух за някакви грамадни вълни, предизвикани от чудовищен ураган. Те били привлекли множество необичайни за тази географска ширина риби.

— Да, Лиам спомена такова нещо — сети се Патрик. — Но половината от видовете са северни. Акули и бозайници, които могат да се срещнат и тук, но навсякъде по света са забранени за лов.

— Лафарж не го е грижа какво хваща в мрежите си, само да са пълни — поклати глава Ти Джей.

Фериботът намали скоростта и се плъзна към отсрещната страна на протока. Капитанът се извини и влезе в кабината, за да поеме управлението. Патрик отиде към задния край на палубата и се загледа в хората, които се суетяха около колите си и се приготвяха за слизане.

Цялата операция отне около петнайсет минути. Моряците освободиха пристигащата колона от коли и камиони и бързо натовариха чакащите превозни средства. Потокът към Кейп Хоук не спираше, въпреки че до края на фестивала оставаха само няколко дни. Платформата на ферибота се издигаше и пропадаше под напора на морските вълни и тежестта на колите. Патрик отново впери поглед във вратата на магазинчето, която се виждаше през тесния воден коридор. Обеща си, че щом се прибере в Кейп Хоук, ще отиде право при Мариса и ще я покани на вечеря. Нямаше да си прости, ако пропусне шанса да говори с нея.

Точно в този момент забеляза бял микробус, който се качваше на ферибота. Да видиш бял микробус не беше толкова необичайно, особено по време на фестивала. Повечето от съставите пристигаха с камиони или микробуси, за да превозят хората си и музикалните инструменти. Най-често те имаха прозорци, седалки и целите бяха изрисувани с арфи, цигулки и китари, между които беше изписано името на състава. Но този не беше такъв и именно затова привлече вниманието му. Отзад нямаше прозорци, а хладилна камера и в горната си част имаше вентилатори. Забеляза мокрите следи, които оставаха след него по металния под на палубата. Нищо по корпуса му не напомняше за Ирландия или пък за музика. На него се мъдреше усмихнат делфин, който се беше изправил на опашката си и подмяташе с муцунка една плажна топка. Патрик бръкна в джоба си, извади снимката, която беше принтирал от уебсайта на полицейското управление и я сравни с рисунката върху белия микробус. Усети приятен гъдел под лъжичката, който се явяваше винаги когато ченгето в него надушеше следа.

А най-интересното от всичко беше, че на шофьорското място седеше Джерард Лафарж.

Двете сестри репетираха само няколко часа, но вече бяха готови да излязат пред публика. Изпълниха всички любими песни, които бяха свирили през годините и късно следобед Сам вече знаеше и „Захвърлени на бурята“ наизуст. „Колко е умна“ — помисли Мариса с гордост. Припомни си първите уроци по класическа цигулка в четвърти клас. След всеки час тя тичаше вкъщи и преподаваше всичко на малката си сестра, която попиваше всяка нейна дума. На следващата година, когато и Сам започна да ходи на уроци, учителят се изуми от умението й да свири вибрато, докато останалите в класа едва смогваха с пицикатото.

Все още не можеше да се нарадва на сестра си. Сети се за думите на Ан, че понякога е добре сестрите да се разделят за малко. Тогава не й повярва, но сега си призна, че тяхната връзка е по-силна от всякога, и тя знаеше на кого трябва да благодари за това.

— Какво ти каза Патрик, за да те накара да дойдеш при мен? — попита тя сестра си.

— О, много неща — отвърна Сам, — но това, което реши всичко, беше една касета с наш запис.

— Наш ли?

— Да, на „Падналите ангели“.

— Че откъде я е взел? — учуди се Мариса.

— Дал му я негов приятел от областната прокуратура. Бил наш стар почитател.

— И Патрик я е взел от него? — попита тя. Погледът й не се отместваше от пристанището.

— Да. Не знам откога я имаше, но знаеше текстовете наизуст. Как само тактуваше с крак и припяваше заедно с теб „Скалите на Дунийн“!

Мариса си представи как Патрик шофира по улиците на Балтимор, слуша касетата и пее заедно с нея, и по гърба й премина сладостна тръпка.

— Той ми каза, че вие двамата сте само приятели — хитро я погледна Сам.

— Това е самата истина — отвърна тя.

— Ясно! — каза сестра й и на устните й се появи усмивка.

— Какво искаш да кажеш?

— Нищо. — Сам хвана ръката й. — Само това, че сигурно си забравила да разчиташ знаците на собственото си сърце. И двамата сте забравили.

— Кои двамата?

— Ти и Патрик. Той положи много усилия, за да ме доведе тук.

— Просто е искал да помогне, това е — смутено изрече Мариса.

— Само че не на мен — отбеляза тя.

Мариса хвърли поглед през вратата. Бузите й горяха, сякаш беше разгарът на лятото.

— Цял ден не откъсваш поглед от пристанището. Сигурно не търсиш мен навън.

— Просто исках да му благодаря, че те върна при нас.

— Ето, фериботът се връща — каза Сам и помаха с ръка към кораба.

— Ще отидеш ли да видиш Ти Джей?

— Сутринта ми каза, че ще намине към бара на хотела за някоя чашка. Може би ще се отбия да го видя.

— Тогава нека да отидем заедно — стана Мариса. — Тъкмо ще говорим с Ани за нашето участие. Трябва да разберем за кога ни е определила.

Двете сестри заключиха магазина, пресякоха кея и поеха нагоре по хълма. Слънцето беше пробило мъглата и следобедът се къпеше в мека златиста светлина. Моравата пред хотела беше изсъхнала и хората бяха насядали по одеялата, доволни, че могат да съчетаят изслушването на участниците в конкурса с пикник. Сцената беше заети от един дъблински дванайсетчленен състав, който огласяше хълма с жизнерадостната си музика. Джесика и Али, нейната приятелка, стояха на терасата с Флора и гледаха към морето. Явно и те очакваха стопанина на кучето.

Сестрите се изкачиха по стълбите, прекосиха верандата и влязоха във фоайето на хотела. Ан стоеше на рецепцията и записваше нещо в служебната книга. Забеляза ги и се усмихна приятелски:

— Здравей, Мариса! Кого ми водиш? Нека да позная ти трябва да си Сам.

— А ти — Ан!

— Добре дошла! — засмя се Ан. — Тук всички сме чували за теб. Безпокояхме се да не си се изгубила някъде из Андите.

— За малко да стане така — отвърна Сам и стисна ръката на сестра си.

Мариса и Ан се спогледаха и Мариса благодари на съдбата, че има такава добра приятелка.

— Важното е, че успя да дойдеш навреме за фестивала — каза Ан. — Чакаме вашето изпълнение със затаен дъх. Още никой не е чувал Мариса да свири и сега нямаме търпение да ви видим заедно на сцената. Какво ще кажете за неделя вечер? Това е последният ден от конкурсната програма и тук ще е пълно с народ.

— Чудесно! — въодушеви се Сам.

Вратата се отвори, една мъжка компания влезе и се запъти към бара. Мариса ги позна — дневната смяна на ферибота. Явно бяха приключили работа и минаваха за едно питие.

Ти Джей Маккуин беше между тях. Специалната гръцка шапка, накривена на една страна, привлече погледите на другите посетители. Той забеляза Сам и се усмихна:

— Здрасти. Как си?

— На седмото небе — отвърна тя. — Нали съм със сестра си!

— Ще ми бъде приятно да ви почерпя по едно питие за щастливата развръзка.

— Благодаря, Ти Джей — обади се Мариса, — но искам да изчакам Патрик.

— Патрик ли? Той беше с мен на ферибота — каза Ти Джей. — Слезе с нас и потегли към скалите.

Погледът й угасна. Видя, че Сам я гледа загрижено. Тя винаги успяваше да разгадае чувствата й и сега също усети колко е разочарована сестра й в момента.

— Сигурна ли си, че не искаш да се присъединиш към нас? — попита я тя.

— Да — отвърна Мариса и се опита да се усмихне. — Вие вървете, позабавлявайте се!

Сам стисна отново ръката й и прошепна:

— Ще се видим по-късно. — После влезе в бара заедно с Ти Джей.

— Ще се видим, разбира се — промълви тя.

Ан беше заета с гостите, които току-що бяха пристигнали с ферибота, и Мариса реши да не й пречи. Излезе на въздух и потърси Джесика. Двете с Али подхвърляха топка към Флора, а тя тичаше след нея, връщаше я обратно и весело размахваше опашка.

Мариса приседна на стъпалата срещу сцената, поляната и синия залив, който се простираше между двата скалисти бряга. Водата беше спокойна, почти неподвижна, нямаше нищо, което да напомня за буря, но песента звучеше в главата й и тя си помисли колко странно е това — да напише песен за мъж, когото едва познаваше. Той беше някъде наблизо, но като че ли не искаше да я види.

Тя се загледа в оранжевия диск на залязващото слънце. Надяваше се прекрасната гледка да успокои бурята, която вилнееше в душата й.

Двайсет и трета глава

Когато Патрик престана да следва белия микробус, часът беше вече осем. Той се отправи към града с надежда да завари Мариса в магазина, но вратата вече беше заключена и прозорците не светеха. Докато се чудеше I накъде да продължи, до ушите му достигна познат кучешки лай. Погледна нагоре към хотела и видя Флора. Тя тичаше след една топка заедно с Джесика, мяташе се из тревата и лаеше от възбуда.

На сцената свиреше някакъв състав, наречен „Седемте арфи“. Музиката им напомняше любимите му „Чифтънс“ и кръвта му заигра. Остана още малко в колата, за да послуша, и погледът му случайно попадна на Мариса. Тя не го забеляза, седеше на стълбите пред хотела, наблюдаваше играта на дъщеря си и от време навреме хвърляше поглед към океана, но мислите й като че ли бяха другаде.

Сърцето му подскочи. Ето това беше неговият шанс. Нали затова пропътува хиляди километри от Кънектикът до тук, за да може да бъде с Мариса, да й каже какво чувства към нея. Тя беше толкова мила по телефона, даде му повод да си мисли, че между тях би могло да има нещо повече. Защо тогава се чувстваше толкова нервен?

Слезе от колата и се запъти към нея. Начинът, по който тъмната коса падаше на очите й, накара дъха му да спре. Беше толкова красива, че сърцето му щеше да се пръсне. Той се приближи и приседна до нея на стълбите. Двамата се погледнаха и въпреки че не си проговориха, очите и усмивките им казаха всичко. Патрик все още се чувстваше несигурен, не можеше да повярва, че е тук, в това малко, скрито от света градче с тази скромна и тиха жена, която беше обсебила мислите му от първия миг, в който я видя.

Изненадан от себе си, той се пресегна и прибра непослушния кичур, който падаше над очите й, зад ухото. Поигра си с къдриците, преди да отдръпне ръка.

— Ох! — изненадано възкликна тя.

— Имаш много красиви очи! Не бива да ги криеш — каза той.

— Благодаря ти! — смутено изрече тя.

— Сигурно си помислила, че се крия.

— Имаше такова нещо.

— Просто исках да дам време на теб и на сестра ти да се изясните.

— Оценявам го — каза тя, — но вече започна да ми липсваш.

Той се загледа в очите й, изненадан от щастието, което предизвикаха думите й. Мъглата беше изчезнала и вечерта идваше ясна и свежа, звездите бавно изплуваха от пазвата на синьото небе и докоснаха с бледата си светли на отиващия си ден.

— Какво прави днес? — попита тя.

— Имах малко детективска работа.

— За Лиам ли? — досети се тя.

— Да — усмихна се той. — Шпионирах.

Наистина, цял ден беше по следите на Лафарж и единственото нещо, което го накара да напусне поста си, беше желанието му да я види. За съжаление беше много късни за вечеря, но поне можеше да поседи с нея.

— Не бих искала да те отвличам от работата ти — каза тя.

Той не отговори.

— Всъщност — продължи тя, — помислих си, че може да ти е нужна помощ.

— Наистина ли? — усмихна се широко той.

Мариса кимна:

— Сестра ми би могла да се погрижи за Джесика и Флора, ако нямаш нищо против да ти правя компания. Мисля си, че шпионската работа е доста скучна, ако няма с кого да си кажеш две думи.

— Така е — съгласи се той.

— Изчакай да поговоря със Сам и се връщам веднага.

— Добре — отвърна Патрик и се загледа в тичащата към хотела жена. Не можеше да повярва на късмета си. Сандра мразеше работата му, не искаше да слуша за нея и със сигурност не би се съгласила да виси с него, докато той дебне някого. Сигурно и Мариса нямаше да повтори, като разбере колко досадно е това.

Флора го усети и затича към него. Зад нея заприпка и Джесика. Патрик се зарадва, погали кучето зад ушите, точно където то обичаше най-много, и се усмихна на момиченцето:

— Много съм ти благодарен, че се грижиш за Флора.

— Тя е прекрасна! — задъхано каза Джесика. — Най-доброто куче, което някога съм виждала… с изключение на едно друго.

— Друго ли?

— А-ха! — кимна тя. — Тали.

— Коя е Тали? — попита Патрик.

Но детето се обърна и отново метна малката жълта топка за тенис към поляната, Флора се хвърли със скок след нея и Джесика я последва. Те заобиколиха една група, която играеше фризби, и се спуснаха към белведерето. Флора хвана със зъби топката и се покачи по стълбите на малката кръгла постройка в центъра на поляната.

— Здравей, Патрик — викна Сам и слезе по стълбите на хотела.

— Здрасти.

— Цял ден гонят топката — каза тя и се загледа в Джесика и Флора. — Първо беше и приятелката на Джес Али, но тя се умори и нашите продължиха сами.

В това време Джесика обви с две ръце шията на Флора и зашепна нещо в ухото й:

— Много мило от нейна страна да се грижи цял ден за Флора.

Сам изненадано го погледна:

— Не знаеш ли? Твоето куче прилича на нейното.

В гласа й имаше нежност и някаква печал, която го обърка. Той искаше да я разпита за кучето на Джесика, но в този момент Мариса излезе от хотела заедно с Ти Джей.

— Сигурна ли си, че няма да ти е неприятно? — обърна се Мариса към сестра си.

— Кое да ми е неприятно, да се разхождам с племенницата си ли? — попита Сам. — Никога!

— Мога да ти правя още малко компания, ако нямаш нищо против — обади се Ти Джей. — После трябва да се прибера. Утре съм първа смяна.

Сам му се усмихна и кимна. Мариса взе якето и чантата си и извика към Джесика, че няма да се бави много. В отговор дъщеря й махна с ръка и тя погледна към Патрик, за да му покаже, че е готова.

Двамата тръгнаха през поляната към камиона. Хората, насядали около сцената, ги изпратиха с любопитни погледи и Патрик усети гордост, че до него върви такава красива жена като Мариса. Ирландската музика се носеше над града и създаваше празнично настроение. Той отвори вратата на камиона и помогна на Мариса да се качи. После зае шофьорското място и те потеглиха.

Минаха покрай кея и се понесоха по пътя, който се изкачваше и навлизаше дълбоко в сърцето на гъстите борови гори на Кейп Хоук. От тук заливът изглеждаше тъмносин. Високите скали засенчваха водите на тесния проток, който извеждаше корабите от пристанището. Сребърните пламъчета на звездите надничаха през клоните ни боровете, приведени над тесния горски път.

Патрик следваше маршрута, по който беше карал по рано през деня, докато следеше Лафарж. В този участък нямаше къщи, единствената намеса на човека бяха тесните пътища, настлани с дървени трупи, които прорязваха гъстата гора.

— Можеш ли да ми кажеш какво точно ще следим? — попита го Мариса.

— Разбира се — отвърна той. — Миналата седмица Лиам видял един човек от Кейп Хоук надолу към Блок Айланд. Канадските рибари нямат право да ловуват в американски води. Лиам подозира, че този приятел не само лови риба, но и търгува с делфини. Случайно видях въпросната личност да слиза от ферибота днес.

— Това е добре, нали? Щом е тук, не може да лови делфини в Ню Ингланд.

— Така е — съгласи се Патрик, — но от това, което научих от Лиам и Ти Джей, Джерард Лафарж е хитра лисица. Микробусът, който караше, имаше отзад хладилна камера и на мен ми се ще да видя какво има вътре.

— Джерард Лафарж?! — изненада се Мариса.

— Да. — Патрик зави по покрития с чакъл път, който се спускаше към долината по протежението на фиорда.

— Но той не живее тук — учуди се тя. — Не го познавам много добре, но съм го виждала да излиза от една къща в другия край на града, зад пощенската станция. Пътят му минава покрай паркинга, който е наблизо, и често съм засичала него или съпругата му, когато отивам да си прибера пощата.

Патрик присви очи. Тази информация трудно се вместваше в пъзела, който редеше в главата си. Беше видял със собствените си очи как Лафарж паркира зад една малка къща от червени тухли, как слиза от микробуса и се усмихва на жената, която излезе да го посрещне. Дали не беше някоя долнопробна любовна история? Тайно посещение при любовница?

Те навлязоха в участък, където гората беше по-гъста и тъмна. Патрик трябваше да запали фаровете. Тъмнината им даваше предимство да се приближат максимално до къщата, но щеше да се наложи да карат със запалени фарове, докато стигнат. Така можеха лесно да ги забележат. Тук хората не очакваха късни посетители, наоколо нямаше нищо друго, освен дървени пътища и няколко къщички, скрити между високите борове.

— Познаваш ли жена му? — попита той.

— Не лично, но съм я виждала много пъти.

— Една дребна жена със спортна фигура и светла коса? — помъчи се да опише той жената, която беше посрещнала Лафарж.

— Не, напротив — каза Мариса, — висока е колкото мен и е с червена коса като Сам.

— Хм! — намръщи се Патрик.

Когато наближиха червената къща, той загаси светлините. Бавно обиколи около нея и установи, че белият микробус е още тук. Прозорците зад плътно спуснатите завеси светеха и от комина излизаше дим. През прозорците на стаята отляво се виждаше синята светлина от включен телевизор. Патрик внимателно придвижи камиона още половин километър и сви по тесен път без табелка, който си беше набелязал по-рано през деня. Той пълзеше през гъстата гора и му даваше възможност да спре малко зад къщата. От тук можеше да следи входа, без да бъде забелязан. Беше идеално за целта — клоните на високите борове от двете страни на пътя образуваха арка над главите им и мястото оставаше тъмно въпреки надничащата отгоре луна, а по-тънките вейки се извиваха така причудливо, че оформяха естествена пролука към входа на къщата. Нямаше по-подходящо място за наблюдение. Нямаше по-подходящо място да бъде с Мариса. Усещането, че е съвсем сам с нея, заключен в пазвата на огромната планина, го накара да забрави защо всъщност е тук.

— Обичам мириса на гора — прошепна тя.

— Аз също — каза Патрик. — В провинцията ли си израснала?

— Не, в Нюпорт, Роуд Айланд. Живеехме на Сприж Стрийт, точно срещу църквата „Света троица“. Мястото е нещо като малък град в рамките на голямото сити.

— Познавам Нюпорт — кимна той. — Ние живеехме и един крайбрежен район на Кънектикът и често през уикендите прескачахме до Нюпорт. Беше много забавно, но аз не можех да плувам и баща ми не беше богат, така че се чувствах малко не на място.

— Аз също не можех да плувам и баща ми нямаше големи възможности — отвърна Мариса.

Патрик отмести очи от червената къща и я погледна изненадано. Тя му се усмихна мило.

— А пък аз си мислех, че всички момичета на кея в Банистър са плувкини. Бях убеден, че до една ходят в частни училища, имат попечителски фондове и подобни глезотии, докато аз бях син на обикновен редови полицай, на който бъдещето не му предоставя нищо, освен също да стане полицай.

— Баща ми беше учител — каза Мариса, — а мама — медицинска сестра.

— Ето защо вие със Сам…

— Да. Първо учихме в държавното училище, където преподаваше баща ми. Често слушахме мама да говори за хората, на които е помогнала в спешното отделение. Тя работеше там и се вълнуваше за всеки болен, разказваше надълго и нашироко за един или друг случай и ние виждахме, че за нея всеки пациент е важен. Тя наистина си обичаше работата и спаси много хора през годините — пострадали при автомобилни катастрофи, удавени, задавили се малки деца или с висока температура… Тя беше нашето вдъхновение.

— А от кого наследихте любовта към музиката? — запита Патрик.

Мариса се засмя:

— В Нюпорт е пълно с хора, отдадени на музиката. Имаше едно семейство с десет деца, които често изнасяха концерти в нашата църква. Всяко от тях свиреше на някакъв инструмент. Ние със Сам искахме да сме като тях. Аз започнах да взимам уроци по цигулка в четвърти клас и след една година тя ме последва.

— И вие станахте толкова добри, че успяхте да си осигурите място в училището за медицински сестри?

Тя кимна:

— Обичахме да работим на пълни обороти. Цяла седмица тичахме от училище в болницата, дори нямахме време да си кажем „здрасти“. Но дойдеше ли събота, скачахме в колата и потегляхме към Джорджтаун или в едно от двайсетината заведения в Балтимор, които често ни канеха да свирим. Излизахме на сцената и дори и да не сме имали време да се упражняваме през седмицата, хващахме цигулките, пеехме старите песни и звучеше така, сякаш сме репетирали всяка нощ.

— Заслужавало си е да ви чуе човек — усмихна се Патрик. — И съм сигурен, че и сега ще се представите чудесно.

— От къде знаеш, ти не си ни чувал.

— Помолих Сам да ми върне това. — Бръкна в джоба на страничната врата на камиона, извади касетата и я пъхна в гнездото на касетофона. Намали звука, за да е сигурен, че никой извън кабината няма да ги чуе, и погледна към Мариса. Отначало се чу невъобразим шум, но скоро нежните гласове на сестрите надвиха и запяха „Ела на хълма“. Клиентите, явно омагьосани от ангелските гласове, също както беше омагьосан и Патрик, замълчаха и песента зазвуча ясно.

— Ние никога не сме записвали песните си — смути се Мариса.

— Това е любителски запис — усмихна се Пат. — Единствен и неповторим!

— Сам ми каза, че този запис я е убедил да дойде в Кейп Хоук.

— Може и да ти е казала — поклати глава той, — но не е така.

— Как да не е така? — объркано попита тя.

— Не, разбира се! Истинската причина си самата ти. Това, което чувства към теб.

— От къде си толкова сигурен?

Патрик замълча. Слушаше красивата песен, поемаше с пълни гърди чистия въздух и гледаше в очите й. Тя беше тук, припяваше тихичко, гласът й се сливаше с неговия глас и изпълваше сърцето му с нежност и възторг. Кожата му настръхна от близостта й. Вече не си спомняше откога не беше изпитвал такива чувства. Съдбата го срещна с ней след дълго и упорито деветгодишно издирване на Мара Джеймсън и още като я видя, Патрик усети, че ледът в сърцето му се стопява. Може би целта му не е била Мара, може би е търсил Мариса през цялото това време?

— Обожавам гласа ти — каза тихо той.

Тя поклати глава и възрази:

— Сам има най-прекрасния глас на света. Почакай да ни чуеш утре на конкурса. Когато чуеш с каква лекота покорява височините…

— В момента чувам как ги покоряваш ти. Ето, чуй се сама! — Посегна да хване ръката й. Стори му се, че никога не е виждал истински смарагд да блести така ослепително, както очите й в този момент. Искаше му се да остане така завинаги, обгърна раменете й с другата си ръка и я целуна.

Дълго време не отделиха устни. После Мариса наклони глава и я положи на гърдите му. Патрик се надяваше тя да може да чуе колко силно бие сърцето му. Рамото й се притискаше нежно до него и той не смееше да мръдне, за да не развали магията на мига. Искаше му се това да продължи вечно. Минаха минути, докато си спомни, че са тук, за да следят червената къща, но в момента нямаше сила, която би го отделила от Мариса.

Клоните над тях се разлюляха и една голяма сива птица излетя. Патрик се стресна, изплашен за Мариса. Притисна я до себе си, но тя се отдръпна и го погледна весело:

— Това е кукумявка.

— Кукумявка ли?

— Да — спокойно обясни тя. — Те спят цял ден и се събуждат, щом се смрачи. Цяла нощ ловуват. Гората до нашата къща е пълна с кукумявки.

Патрик никога не беше мислил за тези птици като за романтични същества, но сега ги виждаше точно такива. Струваше му се, че всичко около тях носи някакъв особен смисъл — кукумявките, които кръжаха около тях, преплетените клони, които образуваха своеобразен покрив над главите им, ясните звезди. Дори китовете, които се гмуркаха в залива, носеха някакво специално очарование, което го завладя и вля живот в уморената му душа. И Мариса, най-вече Мариса — нейният кристалночист глас, идващ от касетата, и тя самата, притисната до него — ето това беше най-голямото вълшебство в тази нощ. Той погали лицето й, целуна я отново и се смъкна на седалката, за да може да я усети по-близо до себе си. Кожата й беше толкова мека, че се уплаши да не би грубите му ръце да я наранят. Беше готов да прекара така цялата нощ, но след малко тя се отдръпна и го попита:

— Мога ли да те попитам нещо?

— Разбира се!

— Защо ни помогна? Защо си направи труда да доведеш Сам?

— Не знаеш ли отговора? — попита я той.

Тя го погледна напрегнато, очите й станаха още по-големи, сякаш очакваше да чуе нещо, което би могло да я нарани. Патрик искаше да я целуне отново, но вълнението й се предаде и на него и той остана загледан в зелените очи.

— Мисля, че го знам, но все пак исках да те попитам — прошепна тя. — Виждаш ли, аз имам дъщеря…

— Знам.

— Каквото и да правя — продължи тя, — каквото и да чувствам, не бих направила нищо, което би я разтревожило, никога…

Патрик чакаше да довърши мисълта си, загледан в нея.

— Никога не бих допуснала някой да я нарани отново.

— За нищо на света — каза той. Не беше нужно дори да споменават името на Едуард Хънтър.

— Днес наблюдавах играта на Джесика и Флора. Тя е влюбена в това куче. Винаги е обичала кучета, всъщност тя си е такава — готова да даде любовта си на всеки — но Флора е първото куче, с което има възможност да се сприятели.

— Спомена ми, че е имала кученце.

Мариса кимна.

— Искаш ли да ми разкажеш за него?

— Тед го ритна и дъщеря ми видя. — Думите излизаха с мъка от устата й, но тя се насили да продължи: — Аз се опитах да го спася, но не успях. Малката Тали умря пред очите й.

— Много съжалявам! — промълви Патрик, потресен от чутото.

— Виждаш ли, аз съм виновна за болката, която Джеси изживя. Знам, че си прекрасен човек, но заради нея трябва да бъда много внимателна. Можеш ли да ме разбереш?

Разбираше я. Той също някога беше донесъл разочарование на най-близкия си човек. Искаше да й разкаже за своя брак, за това колко много вярваше в брачната клетва и как мислеше, че най-важното нещо в живота е семейството. И въпреки това допусна най-голямата грешка — постепенно започна да пренебрегва съпругата си заради работата. Позволи полицейските задължения да завладеят изцяло живота му. Искаше да й каже и много други неща, но гърлото му беше пресъхнало.

— Разбирам те, Мариса — успя да прошепне.

— Джес се привърза към Флора — каза тя.

— Радвам се. Това е добре за нея.

— Добре ли е? — попита тя и се загледа в него, сякаш отговорът му имаше съдбовно значение за нея.

Патрик преглътна тежко и отвърна:

— Много е добре. — Искаше да добави, че е добре, защото Джеси ще има възможност да прекарва много време с Флора. След четирите години самота той не вярваше, че ще обича отново, но сега, докато държеше Мариса в прегръдките си, разбра, че има шанс — и за него, и за нея.

Те се целунаха отново. Пръстите на Мариса погалиха раменете му и кожата му настръхна въпреки топлината, която топеше ледената обвивка около сърцето му, трупана там от толкова дълго време.

Внезапно нощта навън избухна в хиляди червени звезди, сякаш огнени искри изскачаха от нечий комин. Мариса погледна към тях, отдръпна се от Патрик и той внезапно си спомни какво всъщност правеха тук, в най-гъстата част на гората.

— Какво е това? — стресна се тя.

— Изгарят нещо в камината — замислено отвърна той и се загледа в искрящия фонтан над покрива, — нещо сухо, може би хартия. Ще потърся пролука между завесите и ще се опитам да разбера какво правят.

Той отвори вратата на камиона. Мариса също се приготви да слезе.

— Ще дойда с теб — каза тя.

Патрик искаше да й нареди да стои вътре, но тя имаше толкова решителен вид, че предпочете да замълчи. Двамата затвориха лекичко вратите и внимателно се промъкнаха към къщата. Нападалите по земята борови иглички образуваха мек килим, който заглуши шума от стъпките им. Във въздуха се носеше миризма на горящо дърво, но те доловиха и отвратителна воня на разложена риба.

Щом достигнаха до паркирания микробус, даде знак на Мариса да остане там. Тя кимна и се прикри в сянката на автомобила. Патрик се приближи към къщата. Дворът беше изчистен от дървета и храсти, но боровете около него бяха толкова високи и разклонени, че спираха лунната светлина и мястото оставаше сравнително тъмно. Той се добра до сградата и се сниши под двата прозореца, които гледаха към предния вход.

Вътре телевизорът гърмеше, но един глас се извиси над шума и той надигна глава, за да разбере какво става. Въпреки че тъмнозелените завеси бяха спуснати, имаше малка пролука и той успя да погледне от там. Видя малка квадратна стая, претъпкана с мебели.

На дивана седяха двама души. Жената, която беше видял през деня, гледаше телевизия, а Лафарж говореше по телефона. Патрик се опита да чуе какво казва, но телевизорът беше пуснат толкова високо, че не успя да разбере нито дума. Но късметът тази вечер беше на негова страна. Със слушалка на ухото Лафарж стана и отиде да разрови огъня в камината. До ушите на детектива достигна пукот от разгарящи се цепеници. От комина изскочи нов гейзер от искри.

Вместо да се върне на дивана, Лафарж се приближи до прозореца и по този начин даде възможност на детектива да долови няколко думи от разговора:

— … няма да трае много, щом вълните вече затихват. Да, разбира се, знам това… последен шанс, преди да се върне и да стане отново атракция за туристите… защо да не вземем по някой долар…

Патрик успя да чуе още три думи: „Хвани белия…“, после Лафарж се върна на дивана и телевизорът отново заглуши гласа му.

Тъкмо в този момент се чу скърцане на врата. Той се обърна светкавично и не можа да повярва на очите си — Мариса беше отворила вратата на микробуса и се качваше в него. С два скока се намери до нея, но тя вече изчезваше между двете предни седалки към задното отделение.

— Какво правиш? — изсъска той.

— Отвори задната врата! — каза тя и макар че шептеше, гласът й звучеше като на обезумяла.

Патрик хукна към задната част, завъртя дръжката, но вратата се оказа заключена. Хвърли поглед към къщата, за да се увери, че никой няма да ги изненада, и се замисли. Да нахлуеш в нечия кола си беше чиста проба престъпление. Не можеше да изтъкне нито една основателна причина, която би оправдала действията му, но Мариса беше вътре и чакаше да й помогне, така че нямаше място за умуване. Той се пресегна за ключовете, които все още висяха на таблото, и се върна да отключи.

С отварянето на вратата го удари непоносима смрад на развалена риба. Тази част на колата нямаше прозорци и тъмнината беше плътна. Отвътре се чу приглушен вой, по-скоро скимтене, както скимтят малки кутренца за майка си. Патрик влезе слепешката навътре и се блъсна в една кофа, пълна с вмирисана полуразложена херинга.

— Чух ги да плачат отвътре — обясни му Мариса.

Той изчака очите му да свикнат с мрака и погледна към нея. Тя беше надвесена над клетка с някакви животинчета и се мъчеше да я изтегли към вратата. Без да разбере какво точно има в нея, той хвана дръжката и измъкна клетката навън.

На двора беше по-светло и той погледна през телената решетка. От там го гледаха два чифта огромни светещи очи. На две снежнобели глави се виждаха две черни нослета и дълги мустаци, които лъщяха на слабата лунна светлина.

— Какво е това?

— Тюленчета — отвърна Мариса.

Патрик се вторачи в тъмните очи. Сети се за думите на Лафарж: „… хвани белия“. Бебета тюлени, почеса се по ухото той, ето с какво търгуваше този мръсник. Помогна на Мариса да излезе от смърдящия микробус. Тя пое ръката му, скочи и веднага се наведе над клетката.

— Трябва да ги вземем с нас — решително заяви.

— Права си — отвърна Патрик. Нямаше представа защо Лафарж ги беше затворил тук, нито пък дали имаше разрешение за лов на тюлени, но състоянието на малките беше такова, че не можеше да ги остави в смърдящия микробус без вода и вместо храна — развалена риба. Тюленчетата лежаха на една страна и дишаха трудно, сякаш не им достигаше въздух.

Ако ги видеха, ченгетата щяха да арестуват Патрик за кражба, но точно в момента това изобщо не го вълнуваше. Най-важното беше да спаси малките. Той занесе клетката до камиона и я сложи в ремаркето. Мариса понечи да се качи при тях, но той я хвана за ръката:

— Не можеш да пътуваш отзад! Ела при мен. Ще карам бавно и те ще бъдат добре. По-добре, отколкото в оня затвор.

Но тя тръсна упорито глава:

— Трябва да съм при тях!

Отвори уста, за да я убеди, но внезапно осъзна, че в момента тя мисли за Тали. Вината за смъртта на кученцето не беше нейна, но Мариса искаше да изкупи болката, която беше донесла на Джеси, грешките, които беше направила в миналото. Той кимна, целуна я и й подаде якето си, за да се настани удобно върху него. Обеща да кара бавно и внимателно. Преди да се качи, тя напъха в ръката му няколко листа хартия, които беше грабнала от жабката на микробуса.

Патрик потегли обратно по тесния път с изгасени светлини. Внимаваше за всяка дупка, за всяка неравност по трасето, които можеха да разтресат Мариса и тюленчетата. Мисълта му отново се върна при Лафарж. Що за човек би оставил малките тюленчета в такива ужасни условия? Сети се и за онзи делфин, който Лиам беше видял на снимката при бензиностанцията, и се опита да сглоби картината.

Щом излезе на широкия път, запали фаровете и лампичката в кабината. Листовете, които му беше дала, Мариса бяха разпръснати на седалката до него. Сега вече можеше да се заеме с тях. Бяха някакви писма и един от пликовете носеше същото лого, каквото имаше и на микробуса — усмихнат делфин, изправен на опашката си. На плика пишеше: Летовище „Морски каньон“.

Патрик искаше да прочете писмото, но сега трябваше да кара колкото може по-бързо. Обаче накъде? Сигурно Лиам можеше да му помогне, трябваше да му се обади. Докато търсеше клетъчния телефон из джобовете си, погледът му попадна на името на получателя на писмото и поне един въпрос получи отговора си.

Мариса почука на задното стъкло и го помоли да побърза — тюленчетата умираха, така че той отложи обаждането, предупреди я да се държи здраво и даде газ. Скоро излезе от фиорда и се спусна от другата страна на планината към Кейп Хоук. В този момент телефонът иззвъня.

Лиам изчака всички да заспят и едва тогава посегна към телефона. Сърцето му бе натежало от тревога за Лили, която не беше на себе си след разговора с адвокатката, и когато къщата утихна, той набра номера на Патрик.

— Ало? — позна той дълбокия глас на Пат.

— Здрасти, Лиам е.

— Четеш ми мислите! — възкликна Патрик. — Тъкмо се канех да ти се обадя.

— Звучиш така, сякаш си зад кормилото — каза Лиам. — Къде си в момента?

— В камиона. Мариса е отзад, в ремаркето, опитва се да спаси две умиращи тюленчета. Намерихме ги в микробуса на Лафарж.

— Микробуса на Лафарж? Какви ги приказваш? Той кара черен пикап и освен това не е в Нова Скотия. Все още е в Роуд Айланд.

— Вече знам, че съм следил брат му — каза Патрик, — научих го преди минута. Слушай, като океанограф сигурно знаеш къде могат да помогнат на тюлените?

— На по-малко от двайсет километра от Кейп Хоук има рехабилитационен център за диви животни. Карай на изток от града, като стигнеш фара, хвани надясно и ще го видиш от пътя. Моят приятел Джийн Оливър отговаря за центъра. Ще го предупредя да ви чака.

— Чудесно! — отдъхна си той. — Фарът се вижда от тук.

— Разкажи ми по-подробно за този микробус — заинтересува се Лиам.

— Изглежда, че е собственост на летовище „Морски каньон“ — поне носи неговото лого. Вътре имаше писма с тяхната емблема, адресирани до Жилбер Лафарж.

— Братът на Джерард — каза Лиам. — Значи и той е замесен в тая работа! Чувал съм за това летовище — най-голямата атракция на Дигби.

— Чух Жилбер да говори с някого по телефона. Някой му обясняваше, че големите вълни затихвали.

— Сигурно става дума за Призрачните планини — каза Лиам. Покрай появяването на Едуард и тревогите около съдебното разпореждане за ДНК-пробата на Роуз не беше забелязал, че морският феномен губеше силата си с всеки изминат ден. Джон му беше споменал, че необичайните морски видове се завръщат по домовете си и положението постепенно се нормализира, но сега нямаше време за това.

— Чух го да казва още „… хвани белия“ — продължи Патрик. — Предполагам, че е имал предвид тюлените. Тяхната кожа е ослепително бяла, с големи черни петна на гърба. Каза и още нещо, но телевизорът беше пуснат много силно и не можах да го чуя.

Лиам обаче не можеше да мисли сега за Лафарж и дори за малките тюленчета. Беше изцяло погълнат от грижата за Лили и за изхода на съдебния процес.

— Ти какво правиш? — попита го Патрик. — Между другото, защо ми се обади?

— Заради Роуз — изпъшка той. — Всички сме много разтревожени, да не говорим за Лили.

— Пак ли сърцето?

— Не. Едуард е поискал съдебно разпореждане за ДНК-експертиза на Роуз.

— Не трябва да го допускаме близо до нея, това е сигурно!

— Знам, но изслушването е след два дни. Нуждаем се от някакво чудо, за да го спрем.

— Какво предлагаш?

Лиам беше обмислил всичко и имаше готов план.

— Ето, какво имам предвид — каза той и му обясни.

Патрик го изслуша внимателно и предложи някои идеи, които беше обмислял още при случая „Мара“. Даде му имена на хора, които можеха да бъдат полезни, и двамата решиха да потърсят услугите на Джо Холмс. Той можеше да издири свидетелите, които им трябваха за съда.

— Аз също ще дойда — завърши Патрик.

— Ще успееш ли?

— Ще направя всичко възможно! Изпълнението на Мариса и Сам е утре вечер. Ще тръгна веднага след това и ще карам дяла нощ. Надявам се да пристигна навреме.

— Благодаря ти, Патрик! — каза тихо Лиам.

— Разбрахме се! — отсече той. — Сега ще затварям, не искам да изпусна рехабилитационния център.

— Веднага ще звънна на Джийн — обеща доктор Нийл.

Те затвориха. Лиам се обади на приятеля си, който за щастие беше все още в центъра, и го предупреди за двете болни тюленчета, които пътуваха към лечебницата.

„Хвани белия“ — припомни си той думите на Лафарж от телефонния разговор и някакво червейче зачовърка в мозъка му. „Не може да е истина“ — каза си. Или можеше? Цяла вечер не беше виждал Нани. Втренчи се в тъмния залив и затаи дъх, за да улови и най-малкия шум, който би могъл да идва от нея — плясък на опашката й или звук от гмуркането й във водата, но не чу нищо.

„Хвани белия“.

Дали не ставаше дума за… Лиам още веднъж се взря в морето със свито сърце. Наведе се над парапета на верандата и изследва внимателно всеки сантиметър от водната повърхност. Тревожното чувство се засили и той се отдръпна. Наложи си да забрави за белия кит, да забрави дори и за предстоящата битка в съда, да се качи в спалнята и да притисне Лили в обятията си.

Двайсет и четвърта глава

На другата сутрин Патрик проведе дълъг телефонен разговор с Джо Холмс от щатския отдел на ФБР в Кънектикът. Беше неделя и той го откри в дома му в Хабърд Пойнт.

Двамата говориха близо час и уточниха всички детайли по плана на Лиам. Патрик му продиктува адреса, който пазеше от години, и приятелят му пое грижата за свидетелите. Преди да прекъснат, му спомена за Жилбер Лафарж и за летовището „Морски каньон“.

— Спасяването на морските видове не е най-силната ми страна — отвърна Джо, — но ще направя каквото мога за Лиам.

— Мислех, че можеш да се свържеш с някой колега в Канада — каза Патрик, — да видим дали не могат да се намесят там. Ако беше видял тези малки тюленчета…

— Добре, добре, ще видя какво мога да направя — прекъсна го приятелят му, — но главното си остава да открия онази свидетелка. Дано се съгласи да ни съдейства.

— Знам, че е удар в тъмното, но ако стане, ще дадем коз в ръцете на Лили. Идеята е на Лиам, но ми се щеше да е моя.

— Не очаквай интересни идеи от пенсионер — захили се Джо, но отново стана сериозен. — Ако успеем, ще обърнем процеса.

— Май станаха много „ако“ — измърмори Патрик, пожела му успех и затвори.

Имаше достатъчно време да се приготви за път. Щеше да тръгне вечерта, когато пътищата не са толкова натоварени. С помощта на сирената и полицейските светлини щеше да пристигне в Кънектикът навреме, за да подкрепи приятелите си. Съдът започваше работа късно, изслушването надали щеше да започне преди десет, когато според него той вече трябваше да е при тях. Така че засега влезе в хотела, готов да помогне на Ан за най-важния ден на фестивала. Беше предложил услугите си още снощи.

— Наистина ли имаш време? — зарадва се тя. — Днес ще бъде най-натоварено. Очакваме пълен автобус от Халифакс, а заради изпълнението на нашата Мариса ескимоските ни приятелки вече са потеглили от планината и скоро ще бъдат тук.

— Какво се помайваме тогава! — потри ръце Патрик.

Ан го снабди с чук и пирони и той се присъедини към бригадата от доброволци, която вече работеше на поляната. По време на едномесечния фестивал участниците отпадаха един по един и за финала бяха останали само няколко състава, които днес щяха да се състезават за почетни звания и, разбира се, за голямата награда. Патерик и останалите работници трябваше да добавят още един ред за сядане, за да направят място за журито и за публиката.

Зае се ентусиазирано с работата — редеше дъски, зачукваше пирони, пренасяше талпи — всичко каквото беше нужно. Изпоти се, захвърли тениската и остана гол до кръста. Снощи беше погледнал програмата и реши да се включи в строителната бригада, така искаше да подкрепи Сам и Мариса. Наистина, „Падналите ангели“ нямаха възможност да участват в предварителните прослушвания, но Камил Нийл, основателка на фестивала, изтъкна работата на Сам в Световната здравна организация, заради която тя не можа да дойде навреме, и голямото разстояние, което трябваше да пропътува, за да пристигне за Състезанието. Наложи правото си на глас и ги включи в програмата.

Около обяд Патрик започна да се оглежда за Мариса и скоро я видя да се приближава през поляната със Сам, Джесика и Флора. Избърса потта и бързо навлече тениската. Флора изприпка при него и повлече и Джесика след себе си. Той приклекна до четирикраката си приятелка и я погали зад ушите.

— Как се държа моята красавица снощи? — попита.

— Беше много послушна — усмихна се Джеси. — Спа до мен, на леглото.

— И мама не се сърди?

— Не, нямам нищо против. — Приближи се до него Мариса и му се усмихна мило.

Снощи, когато я докара до дома й, двамата си размениха дълга обещаваща целувка, но сега не посмя да я докосне, защото не знаеше как би се почувствала пред сестра си и Джесика. Но тя смело пристъпи напред, повдигна се на пръсти и го целуна по бузата.

— Как се чувстваш след вълнуващата нощ? — попита той, все още тръпнещ от допира на устните й.

— Чудесно! Сутринта звъннах на Джийн и той каза, че тюленчетата ще се оправят. Били обезводнени, но иначе са здрави. Мисли да ги изпрати в резервата за морски животни веднага щом възвърнат формата си.

— Ах, как ми се иска да заключа този Лафарж в смърдящия му микробус и да го нахраня с развалена риба — скръцна със зъби Сам. — Нека да го видим тогава! Ти Джей ми каза, че го видял на първия ферибот тази сутрин. Изглеждал като ударен с чук по главата. Мога да си представя как е реагирал, когато е отворил колата сутринта и е видял, че уловът му го няма.

— Може да е решил, че бебетата са си отключили сами вратата и са избягали — изкикоти се Джесика.

— Всъщност те са живи благодарение на майка ти — каза Патрик и се замисли къде ли се е забързал Жилбер Лафарж толкова рано. Надяваше се Джо да се е свързал с канадските си колеги, за да разбере какво става в онова летовище и какво общо имат братята Лафарж с „Морски каньон“.

Жените обиколиха около трибуната и одобриха работата на доброволците. Патрик задържа Мариса. Трябваше да й каже какво става в Хабърд Пойнт.

— Има нещо, което трябва да знаеш — започна той.

— Какво?

— Утре Лили трябва да се яви в съда. Едуард е изискал ДНК-експертиза за Роуз.

— За бащинство?

Той кимна и видя как лицето й помръкна:

— Не трябва да го оставя да победи!

Колко решителна изглеждаше тя, отбеляза с удоволствие Патрик, колко ярко блестяха зелените й очи! Пред него стоеше един смел човек. Нямаше нищо общо с наплашената жена, която срещна, когато дойде за пръв път тук. Но и той също се беше променил. Дали причината не беше въздухът в Кейп Хоук? Или лекият бриз, който нахлуваше през канала от залива на Сейнт Лоурънс?

— Какво можем да направим? — попита тя.

— Аз заминавам веднага след вашето изпълнение. — Той я погледна право в очите. — Искам да бъда с тях, когато започне процесът.

— Мамо, не искам Тед да нарани Роуз! — доближи се Джеси.

— А аз спасявам тюлени, докато тази, която наистина има нужда от помощ, е била моята приятелка — разтревожи се Мариса.

Патрик поклати глава и зачака да чуе решението й. Зелени й очи бяха толкова чисти и прозрачни, че можеше да прочете мислите й. Видя колко много й се иска да отиде в Кънектикът и да помогне на Лили, но забеляза и друго — тя се страхуваше от срещата с Тед. Страхуваше се, че по някакъв начин той ще успее да разруши живота, който беше изградила тук за себе си и Роуз. Понечи да заговори, но Джеси го изпревари:

— Роуз няма представа за Тед. Изпрати ми писмо, в което се тревожи за Нани. Не я е виждала от два дни. Не знам как може да се изгуби бял кит, но ето че е факт — каза тя и Патрик замръзна с отворена уста.

— Патрик! — разтревожи се Мариса. — Добре ли си?

— Д-да — отвърна той и я прегърна. — Мисля, че е време да се приготвиш за изпълнението си, а аз ще проведа един-два телефонни разговора. Бъди сигурна, че ще бъда тук, когато се качиш на сцената, и ще стискам палци.

— Искам от теб да ни слушаш внимателно — погледна го тя в очите и хвана ръката му, — особено последната от нашите песни.

— Последната песен?

Тя кимна и очите й се озариха с особена светлина. Той се обърна и тръгна към хотела. Сърцето му разбра, че всичко, което тя искаше да му каже, и всичко, което той трябваше да чуе, беше в тази песен. Щеше да бъде там, на първия ред и нямаше да изпусне нито една дума.

Призрачните планини затихваха. Единственото доказателство за този природен феномен беше лекото завихряне на водата около подводния риф. Сърфистите напразно чакаха още някоя вълна убиец, а птиците кръжаха над водата с надежда пиршеството, на което се наслаждаваха вече цял месец, да продължи.

На хоризонта се виждаха два траулера. Единият беше под ръководството на капитан Ник Олсън от Галилей, а другият — ръждивочервен риболовен кораб от Кейп Хоук, Нова Скотия. Мрежите му бяха опънати и теглеха бързо товара си на север, за да избегнат бреговата охрана и любопитните погледи от други преминаващи кораби.

Докато траулерите се отдалечаваха бързо един от друг, техните капитани гребяха усилено надуваемите си лодки един към друг. Срещата се състоя по средата на разстоянието между двата кораба и причината си заслужаваше — двайсет и пет хиляди американски долара преминаха от едни ръце в други.

И двамата капитани бяха нервни, но по различни причини. Капитан Джерард Лафарж имаше краен срок за изпълнение на задачата и вече закъсняваше с поръчката. Курортът трябваше да отвори врати за Деня на труда. Той знаеше, че редица важни личности са ангажирали стаи и хотелите заради обещанието на управата, че ще присъстват на единствено по рода си шоу — нещо, което планираха да стане запазена марка на „Морски каньон“.

Капитан Ник Олсън беше нервен, защото това лято вече си беше навлякъл гнева на природозащитните органи и имаше чувството, че те продължават да го следят. Беше наредил на екипажа да бъде нащрек и да му докладва за всичко, което им се стори подозрително, или за хора, които разпитват за бизнеса им. Освен това работата, която му беше възложил Лафарж, не му беше по сърце.

Вълните люлееха гумената лодка и макар досега да не знаеше какво е морска болест, в момента усещаше силно гадене.

— Значи отварят врати след колко? Седмица? — попита той.

— Да! Само си помисли, това е последната лятна ваканция на богаташите за тази година и ние им осигуряваме най-голямата атракция — да плуват редом до морски бозайници, които лично сме доставили.

— Как са го организирали? Заменили са водната пързалка с делфини?

— В общи линии, да — засмя се Лафарж. — Хората живеят за тръпката. Чувал съм за такива, дето плуват с акули в Австралия и Южна Африка или се гмуркат сред огромни змиорки в Канкун. Сега ще имат възможност да покачат адреналина си, без да напускат границата на комфортния курорт. Вместо да си харчат парите за разходка из океана и да се надяват да видят с бинокъла си някой кит, ще имат възможност да плуват до един бял красавец.

— Сигурно ще им струва цяло състояние.

— Това е луксозен курорт — сви рамене Джерард. — Парите нямат значение, щом зрелището си струва. Ето защо ти плащам толкова много. „Морски каньон“ ти благодари.

В отговор Ник изръмжа. Погледна към смаляващия се „Мар IV“ и се запита колко ли дълго ще издържат делфините без вода. Дали белугата беше на кораба? И каква дрога бяха използвали, за да държат бозайниците под контрол?

— Наистина! — продължи Лафарж. — Много ни помогна с контактите си. Ако не ни беше казал къде се намира бялото съкровище, нямаше да знаем откъде да започнем. Така стана лесно, намерихме я точно пред къщата на оня многознайко Нийл. Идиотът му с идиот, отнасяше се с мен като с червей, когато бяхме деца.

— Хм — изсумтя Ник. И той се беше сблъсквал с присмеха на такива като Лиам Нийл. Момчетата като него по цял ден се излежаваха на плажа и четяха книжки, докато той и Джерард се опитваха да изкарат прехраната си с риболов. Опита се да си напомни за презрението на мамините синчета, но това не помогна. Продължаваше да се чувства зле.

— Виж — каза Джерард, — брат ми се провали с тюлените, които бяха част от доставката, така че ще бързам да хвана няколко от тия проклети животни.

— Давай! — отвърна Ник и скри торбата с парите под седалката си. — Някой ден пак ще се видим.

— Да. Ако пак се появят Призрачните планини, викай. Това беше страхотна възможност. Вкъщи нямахме шанс да хванем Нани, неизменно попадахме на нечий зорки очи. Тя беше най-голямата туристическа атракция на Кейп Хоук и ако всичко върви по план, ще бъде такава и за „Морски каньон“, а ние ще станем малко по-богати.

Ник нищо не каза. Замисли се за времето преди трийсетина години, когато беше още хлапе. Китовете бяха рядко явление по бреговете на Роуд Айланд, както и сега, но една зима огромен гърбат кит беше преплувал цялото разстояние от Нюпорт Бридж до Нарагансит Бей. Дядото на Ник го взе със себе си на своята малка, но здрава рибарска лодка и те излязоха в морето. Опитаха се да подплашат кита, за да се върне в открито море и да поеме към дома.

— Защо правим това, дядо? — попита Ник. Пръстите му замръзваха от ледения вятър, независимо че беше с ръкавици.

— Защото китовете са бозайници — обясни дядо му, хванал здраво кормилото. — Те са топлокръвни и дишат въздух също като хората.

— Значи, не са риби?

— Плуват като риби, но приликата спира до тук. Когато китовете загубят партньора си, те пеят любовна песен под водата, докато го намерят отново. Ако не помогнем на този, може би в океана има друг, който пее и го търси, и ще страда цял живот за него.

После му показа как да удря с греблото по водната повърхност, за да предизвика големи вълни. Дълго обикаляха около мястото, където бяха забелязали кита, докато не видяха мехурчета от въздуха, който беше поел морският бозайник. Дядо му насочи лодката натам, а той започна да вдига невъобразим шум с греблото. Мина доста време, докато животното се надигна като подводница от водата, направи широк завой сред ледените води и пое към океана.

Ник си спомни за това, докато махаше на Лафарж за довиждане. После отвори клапана и заплава към своя кораб. Той беше рибар. Изкарваше си хляба, като хвърляше мрежи, вадеше, чистеше и разпределяше улова всеки божи ден и никога досега не бе чувствал жал към рибите. Но китът не беше риба. Представи си, че дядо му го гледа с укор от небето. Сигурно се срамуваше от внука си.

Помисли си, че белугата няма да издържи без вода до Нова Скотия, и това го накара да се почувства още по-зле. С разбъркан стомах, сякаш беше новобранец в морето, той зави към своя кораб и се помъчи да забрави за „Мар IV“.

Да чакаш един безкраен ден, докато дойде време за концерта, се оказа убийствено скучно. Джесика не можеше да си намери място от нетърпение, но времето продължаваше да се точи бавно и тя реши да включи компютъра. Искаше да пише на Роуз, но не знаеше откъде да започне. Думите на Патрик я изплашиха. Тя знаеше много добре какво значи да живееш с Тед и би направила всичко, за да предпази приятелката си от това изпитание, но беше безсилна. Реши да се съсредоточи върху Нани, беше по-лесно от мисълта за Тед. Тя разбираше тревогата на Роуз. И тя като нея беше страдала за животно. Вече една година я преследваше споменът за умиращата Тали в скута на майка й.

Погали Флора и се взря в нейните тъмни, дълбоки очи. Гладката кожа беше топла и мека под дланите й. Флора наведе глава и се примъкна по-близо до новата си приятелка, сякаш усещаше колко страда Джеси за своето кученце. А може би Патрик го усещаше и затова остави Флора при нея през нощта, вместо да я вземе със себе си в хотела. Една от причините, разбира се, беше нощната му разходка с майка й, но беше сигурна, че той разбира каква голяма нужда има тя от Флора.

Джесика изпрати писмото, влезе във всекидневната и застана до вратата. Леля й се гримираше пред огледалото. Изведнъж почувства такава радост, че сърцето й щеше да изхвръкне. Беше щастлива, истински щастлива, чувство, което беше забравила, след като Тед влезе в живота на майка й.

Преди Тед животът й беше като на всяко друго дете. Страдаше за баща си, но знаеше, че той не я е изоставил, гледа я от небето и я подкрепя. Беше сигурна, че светът е добро място и хората са родени, за да се обичат. Нейната леля изпращаше картички от всяко кътче на света. Понякога идваше за Коледа или за лятната ваканция, а понякога ги изненадваше за рождения ден на майка й. Но Тед изгони леля Сам от живота им. Когато уби Тали, Джесика престана да вярва в доброто и в любовта.

— Кой се е скрил зад вратата? — закачливо попита Сам и сложи ръка над очите си.

— Това съм аз! — извика Джеси и пристъпи напред.

— А къде е Флора? Толкова свикнах да я виждам до теб през последните два дни, че я приех като втора племенница.

— За кого говориш, за сестра ми флора ли? — засмя се Джеси.

— Ох, прекрасно е да си имаш сестра! — притисна ръце до гърдите си Сам. — Не знам какво щях да правя без майка ти.

— Дори когато не дойде да ни видиш толкова дълго време?

Сам отпусна ръце и се обърна към племенницата си. Беше облечена в черно заради изпълнението им на сцената — черни дънки, черна блуза и индианска огърлица с яркосини мъниста. Огнените й къдрици бяха прихванати със зелена панделка, която подхождаше на очите й:

— Дори и тогава, мила моя.

— Толкова ми беше мъчно, когато спря да идваш, лельо! Мислех, че ще умра от мъка — призна Джеси.

Леля й седна на двойното канапе и я придърпа до себе си.

— Ти и майка ти сте най-важните хора в живота ми, Джеси! Понякога сестрите се карат, едната вижда, че другата върши нещо, което не е добро за нея, опитва се да й го каже, но без да иска засяга чувствата на сестра си. И все пак не може да мълчи, защото вижда, че нещата се влошават…

— Като при мама и Тед?

Леля Сам се поколеба и стомахът на Джесика отново се сви болезнено. Мразеше, когато възрастните спестяваха истината и криеха лошите неща от децата, защото мислеха, че те няма да ги разберат. Но леля й се реши и кимна.

— Да, както при тях — въздъхна тя. — Но майка ти намери сили да избяга, да измине такова огромно разстояние и да започне нов живот. Гордея се с нея! Аз я обичам точно такава — борбена, готова да брани интересите си.

— Благодаря ти! — каза Мариса, която тъкмо влизаше в стаята.

— Чух какво каза Патрик — обърна се Сам към нея. — Не мога да си представя, че Тед отново ще се отърве и ще продължи да наранява хората.

— И аз — каза сестра й и гласът й прозвуча някак странно, сякаш мислеше за нещо друго.

— Патрик не спомена ли за съдебен процес, който започвал тази седмица? — попита Сам.

— Точно така — потвърди тя.

Джесика гледаше ту майка си, ту леля си. Двете си приличаха много и в същото време, бяха различни. Леля й беше висока и слаба, с буйна къдрава коса и зелени очи, винаги готови да се засмеят. И майка й беше висока, но по-закръглена, с тъмна коса, подстригана на черта до брадичката. Очите й имаха същия морскозелен цвят като на сестра й, но Джесика бе изгубила надежда, че ще ги види отново да искрят от радост. Някога в тях гореше желание за живот и ентусиазъм, сякаш майка й очакваше всеки момент да се случи нещо хубаво.

Пламъкът в тях бе угаснал от години, но сега, докато гледаше двете сестри в каубойски ботуши и цигулки в ръце, Джесика видя, че светлинката в тях е на път да се завърне.

— Можеш да заминеш за Кънектикът с Патрик след концерта — каза Сам — и да помогнеш на Лили в съда. Мисля, че имаш какво да кажеш, за да задържиш Тед, или Едуард, или който и да е, далече от това малко момиченце.

— Да, мамо, трябва да кажеш за Тали — намеси се Джеси.

— И някои други неща — поклати глава майка й.

— И аз искам да дойда — продължи дъщеря й. — Искам да съм с Роуз.

— Но той ще бъде там, Джес! Може би ще се наложи да се изправим пред него.

Джесика обаче мислеше за Тали и за тюленчетата, и още за Лили, Роуз и Нани — да можеше да помогне на всички!

— Мамо — изрече развълнувано тя. — Те са наши приятели и ние трябва да им помогнем! Искам да отида!

— И аз — каза майка й.

— Значи, заминаваме всички — реши Сам. — За нищо на света няма да пропусна да видя как натриват носа на този мръсник!

— Ах, ти! — засмя се от сърце Мариса.

Сам беше заела войнствена поза и от очите й хвърчаха искри, но скоро и тя се засмя и плесна с ръце:

— Хайде, момичета! Сега имаме по-важна работа. Трябва да грабнем наградата на фестивала.

— Внимание! Внимание! — викна Джесика. — Идват „Летящите ангели“!

— Не летящи, а паднали… — поправи я леля й, но Мариса я спря.

— Чакай, Сам! Мисля, че имаме нужда от ново име и Джесика току-що ни го даде.

През последната седмица на фестивала напрежението растеше с всеки изминал ден и най-сетне настъпи часът, в който финалистите щяха да се изкачат на сцената и да покажат най-доброто, на което бяха способни. Хората на поляната бяха толкова много, че не се виждаше и тревичка от зеления килим пред хотела. Момичетата нанук бяха окупирали предните места между белведерето и сцената, а местните знаменитости и официалните лица заемаха двете трибуни, начело с почетното жури и фамилия Нийл — Камил, Джуд, Ан и няколко по-далечни братовчеди.

Мариса погледна към планинския склон. Слънчевите лъчи огряваха синия залив, тук-там гористите върхове хвърляха сянка и на тези места водите изглеждаха сиви, нашарени с бяло от следите на завръщащите се в пристанището рибарски лодки. На сцената беше един квартет от Ингуиш. Техните гайди свиреха протяжно и изпълваха въздуха с мистична, почти неземна музика.

Сам стоеше до сестра си и настройваше цигулката. Въпреки че не бяха излизали на сцена от години, двете се чувстваха спокойни и уверени. Както винаги Сам преодоляваше сценичната треска, като се концентрираше върху инструмента си. Мариса действаше по друг начин. Взираше се в публиката и търсеше близки и приятели, които бяха тук заради нея и тяхната положителна енергия я зареждаше и успокояваше едновременно.

Тя видя момичетата нанук, които пиеха вино и припяваха. Ан трябваше да седне при семейството си, но Мариса знаеше, че сърцето й е при тях. По-нататък съзря и Ти Джей, който се подпираше на парапета на верандата в очакване на тяхното изпълнение. Но тези, които наистина искаше да види, бяха Джесика и Патрик. Те седяха един до друг точно пред сцената, а в краката им лежеше Флора. Сърцето й подскочи радостно и тя пое с пълни гърди чистия северен въздух. Доскоро дори не можеше да си мечтае за такава гледка, а сега дъщеря й седеше рамо до рамо с човека, който беше спечелил доверието й, и шепнеше нещо в ухото му. Тя хвърли поглед към сестра си, която повдигаше лъка на цигулката си, и се зачуди как ли щеше да реагира, ако й кажеше, че е влюбена.

Квартетът от Ингуиш завърши. Ан стана от трибуната и се запъти към сцената. Мариса прегърна Сам и й прошепна:

— Наш ред е.

С широка усмивка Ан благодари на всички, които са почели техния фестивал, и после погледна към тях:

— Днес имаме две специални за нас дебютантки. Те са медицински работнички, те са сестри и накрая, те са мои приятелки. Моля, посрещнете с бурни северни аплодисменти — Ан погледна към Джесика, за да си спомни новото име, — „Летящите ангели“!

Мариса хвана ръката на сестра си и двете се затичаха към сцената. Колко пъти бяха правили това? Да бързат за някъде ръка за ръка — за училище, за концерт, за парти — винаги заедно, винаги убедени, че другата е наблизо.

Двете се изкачиха на сцената. Сам погледна Мариса и тя кимна. „Едно, две“, отмери тя и те започнаха да свирят.

И двете бяха облечени в черно и с каубойски ботуши. На Сам бяха от протрита жълта кожа, а на Мариса — от синя, също изтъркана на места. Стояха толкова близо една до друга, че когато вятърът развя косата на Сам, няколко червеникави косъма влязоха в устата на сестра й, но тя дори не забеляза. Лъковете се движеха в унисон, бързо и прецизно.

Свириха жига, рил и баладата „Ела на хълма“ — коронната им песен. Когато запяха, някой от тълпата започна да ги аплодира шумно и възторжено и Мариса се изкуши да види дали няма да познае някой стар фен. Но истината беше, че тази вечер тя свиреше само за двама души — за момиченцето пред нея, което владееше сърцето й, и за мъжа, който неочаквано беше успял да намери местенце до Джесика. Двете със Сам пяха вдъхновено и покориха публиката.

Когато дойде ред на четвъртата песен, Сам беше готова да започне, но Мариса изненадващо свали лъка.

— Наред ли е всичко? — шепнешком я попита сестра й.

— Да — успокои я тя.

Просто имаше нужда да се огледа, преди да започне. Небето притъмняваше, звездите скоро щяха да заблестя: като диаманти върху тъмносиньо кадифе. Тя си представи как лунният сърп хвърля фини сребърни нишки към тях, оплита ги в невидима паяжина, която ги държи здраво, за да не се разпилеят из необятния космос. Ето такива невидими нишки свързваха сърцето й с Лили, Роуз, Сам и тези, които й бяха най-скъпи — Патрик и Джесика. Погледна към тях.

— Това е последната ни песен — каза тя към публиката, но думите й бяха предназначени единствено за Патрик. Той й направи знак, че е готов да слуша, и за миг гърлото й се стегна, тя се изплаши, че няма да може да запее, но мигът отмина и тя усмихнато погледна към сестра си.

— Готови? — попита Сам.

— Готови! — уверено отвърна. Кракът й затактува — едно, две, три… и сестрите запяха:

„Имаше буря в морето

с огромни и страшни вълни.

Те люшкаха моята лодка

и аз се изгубих сред тях.

Сушата беше далече,

морето ревеше пред мен,

подхвърляше малката лодка,

която търсеше теб.

Захвърлена бях сред вълните,

защото забравих за миг,

че любовта е спасение

сред океана живот.

Ти си моят спасител

и пътеводна звезда.

Ти си пристанище в бурята

и светлина във нощта.“

Песента се носеше в нощта, чиста и нежна. Затаила дъх, тълпата следеше всяка тяхна дума. Може би хората разбираха, че това не беше обикновена песен, а обяснение в любов, а може би не — Мариса нямаше представа. Тя свиреше и се взираше в очите на своя любим. Вятърът рошеше червената му коса, а очите му блестяха, по-сини от всякога. Сини звезди в мрака на гаснещия ден.

Когато песента свърши, настана дълбока тишина. Но само след миг публиката избухна в оглушителни овации. Хората скочиха на крака и дълго време не спряха да ги аплодират. „Летящи ангели“ станаха любимци на публиката, също като „Падналите ангели“ преди години.

Сам и Мариса се поклониха ниско.

Сега всичко беше в ръцете на съдиите. Те трябваше да направят окончателния си избор, но Мариса малко се интересуваше от класацията. Тази нощ тя вече беше получила всичко, което искаше. Хвана Сам за ръка, скочи от сцената и се озова в прегръдките на Патрик и Джесика.

— Бяхте велики! — възбудено заговори момичето. — Няма начин да не спечелите голямата награда!

— Не съм сигурна — обади се Сам. — Твърде късно се включихме. Надявам се поне да не ни дисквалифицират.

Мариса мълчеше, загледана в очите на Патрик.

— Беше невероятна! — прошепна й той.

— Благодаря ти!

— Тази песен… най-прекрасното нещо, което някога съм чувал…

Мариса не сваляше поглед от него. Искаше да му разкаже как се беше родила песента, как докато репетираше със сестра си, думите сами намериха мелодията си, но в момента трябваше да свършат нещо по-важно.

Докато пееше своята песен, мисълта за Лили не я напускаше. Приятелството и любовта, които намери тук, спасиха нейния живот и живота на Джесика. Сега беше дошло време тя да подаде ръка на приятелката си и да застане до нея в съда.

— Патрик — каза развълнувано тя. — Време е да тръгваме.

— Какво имаш предвид?

— Трябва да отидем в Кънектикът.

— За да помогнем на Лили и Роуз — обади се Джесика.

— Ще има ли място за всички — аз, мама и леля Сам?

— Разбира се — отвърна Патрик и очите му светнаха от радост.

— Ще вземем моята кола. Да потегляме още сега, в тази минута! — забърза Мариса. — Няма да си простя, ако закъснеем за процеса.

Патрик я целуна силно и ги поведе далеч от все още аплодиращата ги публика.

Двайсет и пета глава

Рано в понеделник Лили, Лиам и Роуз излязоха от къщи да се разходят до скалите. Лили и Лиам бяха облечени за съда. Роуз тичаше пред тях, надвеси се от ръба на една скала и се взря в морето. Без да кажат и дума, и тримата насочиха погледи към океана. Синята повърхност се къдреше от вълни, които блестяха със златистия цвят на старо уиски под утринните слънчеви лъчи. И тримата търсеха Нани.

— И днес я няма — каза тъжно Роуз.

— Може би е тук, но ние не можем да я видим — опита се да я обнадежди Лиам.

— Ако е тук, няма начин да не излезе на повърхността — прецени момичето.

— Тя е бърза. Може да изскочи и да си поеме въздух, докато се наведеш да си вържеш обувката.

Роуз се обърна и втренчи очи в него, за да е сигурна, че е чула правилно. После бързо се обърна към брега.

— Изпуснах ли я? — тревожно попита тя. На челото й имаше капчици пот и тя ги изтри с ръка.

— Не, не си — каза Лиам.

— Тя май наистина не е тук — прошепна разтревожено Лили. — Ако беше, щяхме да я видим на монитора, нали?

— Може предавателят й да е паднал или да се е повредил. — Лиам я погледна право в очите, за да бъде по-убедителен. — Може батерията да се е изтощила. Знаех, че е време да се смени, но тук нямам нужната екипировка. Всичко остана в Кейп Хоук.

— Значи тя наистина би могла да е тук — попита Лили с надежда, — без да можем да я видим вече пет…

— Шест — прекъсна я Роуз.

— Шест дни?

— Възможно е — потвърди той и отново обърна поглед към морето.

Но знаеше, че и други неща също са възможни. Нани остаряваше. Провокирана от непривичните за нея условия на живот в южния залив, имунната й система би могла да отслабне, да се поддаде на паразити. А можеше да страда и от недостиг на зоопланктон — нейната обичайна храна. И друго му мина през ума — трафикът на кораби в Лонг Айланд беше много натоварен, особено близо до брега. Би могло някой от тях да я е наранил с витлата си. Това пътешествие от Нова Скотия до тук криеше големи опасности за нея. И най-страшното беше телефонният разговор, който Патрик беше дочул в Кейп Хоук. Лиам се надяваше приятелят му да не е разбрал правилно думите на Лафарж.

Беше мъчително да си представи волния бял кит затворен в клетка. Тези Лафарж, каква работа имаха те с Нани? Не им ли стигаха парите от контрабандата на тюлени и делфини? Лиам беше предупредил Джон Стенли и Питър Уейланд от Комитета за защита на екзотични риби и диви животни и поне засега беше сигурен, че бреговата охрана ще си отваря очите на четири за „Мар IV“ и други подозрителни траулери, но тревогата оставаше.

Въпреки всички подозрения Лиам продължи да се взира в океана, също както са го правили предците му на онзи кораб „Пинакъл“ и са чакали с часове да видят плясък от опашката на кит или характерния фонтан от гърба му, за да го убият и да осигурят прехраната на семейството си. Той нямаше нужда от храна, но отчаяно се нуждаеше от вяра. Стоеше на ръба на скалата и търсеше Нани, за да му вдъхне увереност, че доброто ще победи. Белугата беше част от това най-важно в живота и на тримата лято — лятото на възродената им вяра в живота и в любовта. Така беше за него и любимата му, така беше и за възстановяващата се от операциите Роуз.

Той знаеше, че обяснението за дългото пътешествие на Нани от бреговете на Кейп Хоук се крие в Призрачните планини. Видя със собствените си очи как изумителното природно явление привлече много морски обитатели, но дълбоко в себе си вярваше, че тя бе дошла в Кънектикът, водена от любов. Китовете бяха бозайници, а животът на бозайниците беше една мистерия. Не всичко можеше да се обясни с логика и научни факти. Нямаше нищо логично в поведението на белия кит, както нямаше логика и в неговата всеотдайна любов към Лили и Роуз.

Лиам беше наранен човек. Прекара по-голяма част от живота си в кула, която беше изградил сам. Издигна стена от книги и научни списания, за да се предпази от нови рани. След като изгуби ръката си и брат си, той се посвети на изучаването на чудовището, което го осакати, опита се да намери смисъл в собствената си трагедия. Отдаде се на науката и не допускаше никого до себе си. Но Лили и Роуз промениха живота му. Той се влюби в тях всеотдайно и предано. Лили беше по-самотна от него и по-изплашена и той не посмя да й признае любовта си. Не искаше да я нарани, разбираше, че нещо ужасно я кара да се крие зад стена от враждебност, както неговото нещастие го бе държало години наред зад купища книги.

С времето осъзна колко много си приличат двамата. Лили също беше атакувана от акула. Един ден, нищо неподозираща, тя бе излязла от дома си и животът й бе разрушен. И сега също като него се върти в омагьосания кръг на собствените си мисли, задава си същите въпроси: „Ами ако бях отишла малко по-рано на онова място? Или малко по-късно? Може би акулата щеше да ме подмине!“ Едуард може би нямаше да я забележи, може би щеше да преследва следващата обута със скъпи обувки и облечена с кашмирено палто жена. Щеше да се нахвърли върху нечий друг живот и тя щеше да продължи напред. Но тогава нямаше да я има Роуз и Лиам не би могъл да срещне нито една от тях. Ето, че съдбата следваше някаква своя си логика, която не можеше да се открие в нито една от дебелите му книги.

Той прегърна със здравата си ръка Лили и двамата продължиха да съзерцават океана. Тревожеха се за Нани, но голямата тревога беше за днешния съдебен процес. Трябваше до час да са в съда. Той знаеше колко непоносима за Лили е мисълта, че скоро ще трябва да влезе в съдебната зала и да слуша как някакви непознати хора в черни тоги решават съдбата на дъщеря й, обсъждат начина, по който тя я възпитава, и се месят в живота й.

Но Лиам не беше само учен. Той произлизаше от гордите северни моряци и арктически изследователи, които бяха обиколили света от залива на Сейнт Лоурънс през нос Хорн до нос Добра Надежда, бяха преживели корабокрушения и бяха оцелели, събирайки дъждовна вода и корени. Те бяха съхранили гордия си дух за поколенията. Беше готов на всичко за Лили и Роуз, а „всичко“ за северняка означаваше да даде и живота си, ако трябва. И ако Едуард се опиташе да докосне Лили дори и с пръст, е, Лиам беше насреща.

Клетъчният му телефон звънна и той отговори:

— Ало?

— Лиам, здравей! Аз съм Пийт Уейланд.

— Здрасти, Пийт — отвърна той. Беше благодарен за обаждането, което успя да го извади от мрачните му мисли. Отдалечи се от Лили и Роуз, за да се съсредоточи върху разговора. — Джон каза ли ти какво става? Патрик, онзи, пенсионираният полицай, мисли, че Джерард Лафарж е по петите на една белуга…

— Приятелят ти има право — каза Пийт. Връзката беше много лоша, но въпреки пращенето Лиам усети вълнението в гласа му. — Няма да повярваш кой дойде тук при нас.

— Кой?

— Ник Олсън, капитан Ник. Вчера се свърза с нас и каза, че в трюма на „Мар IV“ има белуга. Даде ни координатите на траулера и днес ги пипнахме. Трюмът на тоя Лафарж е пълен с умиращи и болни делфини.

— Ами белугата? — попита със затаен дъх Лиам.

— За съжаление не беше на борда — отвърна Пийт — Търсим я, но не открихме никакъв знак от нея. Ако това е някаква утеха за теб, Лафарж е задържан за нарушаване на Закона за закрила на морските бозайници.

— Това е добра новина. Благодаря ти! — каза доволно Лиам. — Нали ще ме уведомиш, ако научиш нещо за Нани?

— Разбира се! — обеща Пийт и прекъсна връзката.

Сърцето на Лиам биеше като барабан. Залисан в грижи около любимите си хора, той не осъзнаваше колко много му липсва Нани, но сега разбра, че няма да го понесе, ако нещо се случи с нея. Роуз стоеше на един камък и сочеше към морето.

— Това са лефери. Виж как се предпазват от птиците — каза й той и проследи полета на чайките, които се виеха над сребристите тела на рибите и атакуваха хлъзгавите им гърбове.

— Блестят точно като гърба на Нани на слънцето — разочаровано каза детето.

— Скъпа, опитай се да се успокоиш! — каза Лили, клекна до дъщеря си и хвана ръката й. — Знаеш, че Нани може да се грижи за себе си. Щом успя сама да доплува до Хабърд Пойнт, сигурно ще съумее да намери и пътя до дома. Нещо ми говори, че скоро ще чуем добри новини за нея.

— Но тя ми липсва — изрече Роуз.

— И на мен — каза майка й.

— Мислиш ли, че е тръгнала за Кейп Хоук?

Лили и Роуз погледнаха Лиам за отговор.

— Не знам, Роуз — сви рамене той.

На челото на момиченцето се появиха тревожни бръчки. Без да каже нищо, то стисна ръката на майка си и отново впери поглед към хоризонта.

Лиам се загледа в двете любими създания. Той и Лили бяха облечени в строги черни дрехи, които бяха купени още в Кейп Хоук. Без да говорят за това, и двамата се страхуваха, че комата на Мийви може да се окаже необратима. Бяха подготвени за най-лошото, но то не се случи. Може би и с Нани щеше да стане така!

— Имай вяра, Роуз! — посъветва я Лиам.

— Вяра? — не разбра тя.

— Трябва да вярваме в щастливия завършек.

— Нани ли имаш предвид?

— Всичко! Имам предвид всичко — каза той и настойчиво се вгледа в очите на Лили.

Скоро поеха бавно по обратния път към „Морска градина“. Беше време да тръгват към съда. Роуз щеше да остане при Мийви и Клара. Двете приятелки се канеха да засадят още четири розови храста зад каменния кладенец и Мийви беше купила някои неща за Роуз: сламена шапка, градинска лопатка и гумени ръкавици. Но за учудване на Роуз в чантата имаше две шапки, две лопатки и два чифта ръкавици.

— За кого е другият комплект? — беше попитала тя, но Мийви се усмихна загадъчно и не отговори.

Сега, когато излязоха на поляната, видя, че двете старици вече копаеха до кладенеца. Градината миришеше на прясно изкопана пръст. Но Роуз стискаше здраво ръката на майка си, сякаш не искаше да я пусне сама.

— Остани! — помоли я тя. — Мийви е купила два чифта ръкавици — за мен и за теб.

— Скъпа — каза нежно Лили и се наведе, за да погледне в очите й. — Трябва да отида в съда, нямам избор. Искам да не се тревожиш. Ще останеш с Мийви и Клара и аз ще дойда веднага щом свършим.

— Не искам да отиваш — едва прошепна Роуз, сякаш нещо я стискаше за гърлото. Знаеше, че съдът е място, в което се случват важни и неприятни неща. Заби нокти в ръката на майка си и впи очи в нейните, искаше там да намери отговор на многобройните въпроси, които я измъчваха.

— Знам, че не искаш — каза Лили, — но трябва да го направя заради нас.

— Заради нас?

— Трябва да кажа на съдията колко много те обичам.

— Наистина ли? — Роуз отвори широко очи.

— Наистина — отвърна Лили. — И няма нищо по-важно на този свят от това.

— Тогава защо взе медицинския ми картон? — попита тя. Снощи беше видяла, че майка й го слага в една папка с документи, която двамата с доктор Нийл подготвяха за съда.

— Защото искам да покажа на съдията колко много…

— Колко много си се грижила за мен? — довърши Роуз.

— Искам да разберат, че си се родила със сърдечен дефект, който е изисквал много процедури и продължително лечение. В него пише колко често сме посещавали лекаря и колко пъти си лежала в болница.

— С теб — хвърли се на врата й дъщеря й. — Ти винаги си била до мен.

— Да, мила моя — усмихна се Лили и очите й се навлажниха. — Винаги!

— Роуз! — Лиам пристъпи напред и сложи ръка на рамото й. Тя усети, че сърцето й започна да подскача и в гърдите й се надига буря. Не беше получавала пристъпи от последната операция насам, но точно в този момент тя отвори уста, без да може да си поеме дъх.

Той я взе на ръце. Тя обгърна с ръце врата му и допря лице до бузата му. Усети гладката, току-що избръсната кожа до своята. Замириса й на крем за бръснене и на шампоан. Къдравата му коса се виеше зад ушите, все още наситено кестенява, само слепоочията му бяха започнали да се прошарват. Затвори очи и остана така, притисната в него, и макар че той не каза нищо, тя усети, че й става по-добре. Въздухът бавно се върна в гърдите й.

— Роуз! — извика Мийви. — Ще дойдеш ли да ни помогнеш?

Точно в този момент една кола зави по сляпата уличка пред градината. Роуз вдигна глава, за да види кой идва. Колата й се стори позната, но не беше сигурна чия е. Колата спря, вратата се отвори и отвътре изскочи един черен лабрадор. Той размаха дружелюбно опашка и изплези розовия си език. Тя веднага позна кучето на червенокосия полицай Патрик, който беше дошъл заради тях чак в Кейп Хоук.

— Флора, мила! — изправи се Мийви, изненадана и щастлива от неочакваното посещение. Задната врата на колата се отвори и Роуз видя кой излиза отвътре.

— Джесика! — извика тя, бързо се изтръгна от прегръдките на доктор Нийл и хукна по стълбите.

Нейната приятелка скочи от колата и полетя към нея. Те се срещнаха по средата на пътя и се прегърнаха. Сърцето на Роуз биеше бясно в гърдите й, но няма по добър начин да бие едно сърце от този, който те кара да преливаш от щастие. Джесика заплака от радост. По страните на Роуз също потекоха сълзи. Избърса ги и усети, че заедно с тях си отива и тревогата й. Нейната най-добра приятелка беше дошла, мама и доктор Нийл бяха тук. Не можеше да се случи нищо лошо!

— Не мога да повярвам, че те виждам — задъхано изрече Роуз и се засмя с глас.

— И аз! — изписка от радост Джес.

Роуз я повлече към красивата градина на Мийви. С нетърпение очакваше да й покаже бабата, която самата тя познаваше от няколко дни, и още — уютната дървена къща, каменния кладенец с фантастичната желязна арка, на която пишеше „Морска градина“, прекрасните розови храсти, които превръщаха мястото в райска градина, и, разбира се, искрящия на утринното слънце залив, който се простираше от стръмните скали зад къщата, докъдето ти стигне погледът.

— Здравей, доктор Нийл! — весело поздрави Джесика.

— Здравей, Джесика! — отвърна засмян Лиам. — Хубаво е да видя приятел от Кейп Хоук.

— И аз се радвам, че съм тук.

Майката на Джесика и още една висока жена се зададоха по алеята. Лили се втурна да ги посрещне. Изглеждаше съвсем дребничка до двете гостенки. Патрик беше до тях и Роуз забеляза, че той държеше ръката на майката на Джеси.

— Ти трябва да си Мариса — досети се Мийви и остави лопатката, за да ги посрещне.

— Много се радвам да се запозная с вас, госпожо Джеймсън! — каза сърдечно Мариса и протегна ръка за поздрав, но възрастната жена я придърпа към себе си и я прегърна като близка приятелка.

— Това е сестра ми Сам — каза Мариса.

— Здравейте! — усмихна се лъчезарно червенокосата жена зад нея.

— Благодаря и на двете за готовността, с която се отзовахте — усмихна се Мийви. — Това означава много за нас.

— За нищо на света не бих пропуснала този процес — каза Сам. — Той нарани сестра ми и Джеси по същия начин, както и вашата внучка…

— Джесика! — обърна се Мийви към малкото момиче. — Обичаш ли да се занимаваш с цветя?

Тя закима ентусиазирано:

— Дори посадих няколко рози в Кейп Хоук. Исках да направя така, че да заприлича поне малко на градината ни в Уестън, където живеехме преди…

— Чудесно! — разпери доволно ръце Мийви. — С Клара поканихме Роуз да ни помогне да разсадим розовите храсти, докато майка й свърши работа в съда. Искаш ли да се присъединиш към нас?

Джесика погледна към майка си. Роуз беше сигурна, че приятелката й се тревожи за нея, както тя за своята, и стисна ръката й. Джесика имаше нужда от тази подкрепа, за да се усмихне и да каже:

— С удоволствие ще помогна!

Роуз изтича в къщата и затършува из пазарската чанта, за да намери втория комплект за градината. Сега вече знаеше за кого е предназначен. Бързо сложи едната от сламените шапки на главата си и се повдигна на пръсти, за да сложи другата на главата на Джесика. Двете весело размахаха лопатките с полирани дървени дръжки:

— Готови? — попита Роуз.

— Готови! — отвърна Джеси.

Възрастните се спогледаха, развълнувани от щастието на двете момиченца. Мийви и Клара също бяха готови. Облечени с работни дрехи, сламени шапки и снабдени с инструменти, те вече пристъпваха нетърпеливо от крак на крак. Времето напредваше.

— Вие готови ли сте, дами? — попита Патрик и на лицето му грейна голяма ирландска усмивка.

— Да! — отвърна решително Мариса.

— Напълно готова — присъедини се и майката на Роуз.

— Да отидем и да го сразим! — стисна юмруци доктор Нийл.

— Нямам търпение! — обади се и Сам.

Лили и Лиам се спуснаха към Роуз и тя получи най-силната и дълга прегръдка в целия си живот. После и двамата се наведоха над нея, за да й кажат колко много я обичат и че всичко ще бъде наред.

Тя усети, че я залива огромна гореща вълна, сякаш Нани се беше върнала и изливаше върху нея всичката вода, която беше успяла да побере в огромното си туловище. Затвори очи и се остави на чувството, че е обичана и желана от двамата най-мили хора на света.

Преди да излезе, Лили се спря до баба си. Двете се гледаха дълго с любов, сякаш изпълняваха някакъв древен ритуал, в който едната преливаше духовна енергия и сила на другата. Роуз беше готова да плаче, макар да не знаеше защо. Кралица Мийви беше готова за битка, сините й очи мятаха искри. Тя целуна Лили и най-неочаквано за всички се ръкува с нея, сякаш бяха на делова среща, а не в тяхната градина.

— На добър час, скъпа! — каза. — Ти ще победиш!

— Дали? — задавено произнесе Лили. Очите й бяха широко отворени и уплашени като на малко момиченце. На Роуз й се стори, че това не е майка й, а дете на нейната възраст, което слуша заръките на баба си.

— Доброто винаги побеждава, мила моя! — спокойно рече възрастната жена. — Той успя да заблуди много хора, но днес истината трябва да излезе наяве. Ти…

— Ами ако отново победи? — попита разтреперана тя.

— Няма да стане! — твърдо изрече Мийви, обхвана лицето на внучката си и се взря в очите й. По страните на Лили останаха следи от пръст и Роуз се сети за индианците, които боядисваха лицата си, преди да влязат в битка. Доктор Нийл почисти лицето й и двамата се отправиха към колата.

— Обичам те, мамо! — извика след тях Роуз.

Лили се обърна и й се усмихна. Очите й бяха сини като небето над тях. Извади една монета и я хвърли в кладенеца. Тя проблесна на слънцето и със звън се понесе към коленното дъно.

Лили хвърли монетата, но желанието намисли Роуз.

Двайсет и шеста глава

Лили и Лиам бяха на предната седалка, а Патрик, Мариса и Сам седяха отзад. Въпреки умората от пътуването през нощта Патрик и Мариса изглеждаха щастливи и влюбени. Разговорът беше оживен и естествен, сякаш всички се познаваха от години. Лили имаше усещането, че отива на пикник с приятели, а не в съда.

— Трябваше да чуете изпълнението на Мариса и сестра й — обърна се към тях Патрик. — Те бяха най-добрият дует на фестивала.

— Въпреки че взехме само трета награда — каза Мариса.

— Чакай да видиш догодина! — закани се Сам.

Докато бъбреше с Мариса и слушаше заразителния смях на сестрите, за известно време Лили се почувства добре. Но скоро мислите й отново се насочиха към това, което следваше, и стомахът й се разбунтува. Усети студени тръпки по цялото си тяло. Страхуваше се, че паниката ще я завладее и няма да може да отговаря логично на въпросите на съдията. Лиам усети състоянието й и стисна ръката й за кураж.

Те подкараха по Силвър Бей и минаха покрай магазините и детския парк. Беше като всяка една сутрин по време на летните отпуски. Пред магазините още стояха сандъци с надуваеми плажни топки и гумени салове, но предвидливите търговци вече бяха наредили по витрините най-различни принадлежности за училище. Ранобудни майки с деца бързаха да осигурят обувки, чанти и тетрадки, за да им остане време да изживеят докрай последните хубави дни на плажа.

Когато стигнаха до паркинга на съда, човекът от охраната се наведе и поздрави Патрик, с когото се знаеха от времето, когато той беше на служба, попита го как е и с какво се занимава напоследък.

Семейният съд се помещаваше в безлична сграда от бели тухли. Лили беше минавала от тук безброй пъти, докато отиваше до кметството или до книжарницата, музикалния магазин, градинския център. Никога не се беше заглеждала във влизащите в сградата мъже и жени, които идваха, за да защитават най-скъпото си — правото на свобода и децата си.

— Не искам да влизам — внезапно прошепна тя и се вкопчи в ръката на Лиам.

Всички обърнаха очи към нея. Мариса се наведе, докосна рамото й и каза:

— Лили, ти можеш да го направиш! Можеш и трябва!

— Не мога! — истерично извика тя.

— Повярвай ми, можеш! — продължи другата жена и приближи лицето си към нейното, за да погледне в очите й. — Щом аз имам сили за борба, имаш ги и ти — ние с теб си приличаме. Ще влезеш вътре, ще се изправиш пред съдията и ще разкажеш всичко, а ние ще бъдем до теб и ще те подкрепим.

— Всички до един! — обади се Сам.

Лили затвори очи и усети, че й се завива свят.

— Не си сама, Лили! — обърна се Лиам към нея.

Нещо в гласа му, в начина, по който го изрече, й донесе успокоение. Бавно отвори очи и погледна през прозореца на колата. Към нея идваха приятелите й Тара, Джо, Бей и Дани. Те наобиколиха колата. Патрик подаде глава и попита нетърпеливо:

— Той дойде ли?

— О, да! — отговори Джо. — Перчи се като пуяк пред женските.

— Мръсник — изсъска Патрик.

Лиам слезе от колата и подаде ръка на Лили. Тя се втренчи в дланта му и не помръдна. Можеше да седи така безкрайно и ако съдията я призовеше, най-вероятно щеше да се наложи някой да дойде и да я измъкне насила от колата.

Само че това вече го беше пробвала. Бягството се оказа временно решение на въпроса. Сега заплахата се връщаше с нова сила. Беше време да се бори. Тя стисна ръката на Лиам и го остави да я издърпа от колата и да я прегърне.

Клетъчният телефон на Джо иззвъня. Той се извини и каза, че ще се видят вътре.

Приятелите се приближиха към входа. Отпред беше пълно с народ — приятели на Лили или просто любопитни. Когато тя се появи, репортерите налетяха като мухи на мед и натикаха в лицето й камери и микрофони. Някои викаха Лили, но други я наричаха Мара.

— Онзи идиот е извикал медиите — изсумтя Патрик.

— Е, тъкмо ще хванат шоуто — изхили се Тара.

Лили не схвана какво иска да каже приятелката й, но се учуди, че някой може да намери повод за смях в подобна сцена. Всички се бутаха около нея, притискаха я и тя се стъписа — в съда ли отиваше или на филмов фестивал? Във въздуха се носеше някаква нелепа празничност и очакване за нещо, което по-скоро би дало храна на клюкарите, отколкото разрешение на най-важния въпрос в живота й. Но когато вдигна глава, видя, че повечето от репортерите и фотографите й се усмихваха със симпатия и съчувствие.

— Дръж се, Лили! — викна един от тях.

— Ще направиш ли изявление? — попита една млада жена с къса руса коса.

Лили не отговори, но Мариса я хвана под ръка и каза:

— Тя няма да бъде сама.

— Попитайте я за името! — намеси се Сам и посочи с глава сестра си на една тъмнокоса новинарка от местната телевизия.

— Как се казвате? — преориентира се веднага жената и насочи микрофона си към Мариса.

— Истинското ми име е Патриша Хънтър — смело застана пред камерата тя.

Тълпата зажужа като кошер, разбуни се. Някой извика: „Това е следващата му съпруга“ и те хукнаха към нея с камери, фотоапарати и микрофони. Лили потърси погледа на Сам, за да й благодари. В очите й имаше сълзи на гордост заради смелостта на приятелката й. Мариса имаше какво да разкаже, но изповедта й трябваше да почака, докато започне заседанието на съда.

Пред отворената врата на сградата ги чакаше Джо. Той се усмихваше, направо се хилеше, сякаш бяха тръгнали на цирк, а не на съдбовно за Лили и Роуз дело. Заобиколена от приятелите си, тя се притисна до Лиам и влезе вътре.

В съда не беше разрешено да се внасят камери и фотоапарати и около тях настана относително спокойствие. По коридорите се разхождаха предимно служители на съда, призованите бяха малко. Вътрешната охрана също познаваше Патрик и те си кимнаха приятелски.

Всички мигаха през детектора за метал и се запътиха към определената зала. Лили и Мариса се хванаха за ръце и поеха напред. Завиха по коридора и веднага забелязаха Едуард, който вече беше пред вратата. Големият екшън се разигра, когато той ги зърна. Да види двете си бивши съпруги ръка за ръка беше шок, който го изкара от равновесие. В златистозелените очи се разрази истинска буря — черни облаци, поройни дъждове, гръмотевици и светкавици — всичко това накуп. Лицето му се превърна в аленочервен балон, който заплашваше да се спука всеки момент под напора на злобата и гнева.

— Здравей, Тед! — подвикна Сам.

— Майчице, викайте лекар! — прошепна зад гърба им Тара.

— Видя ли как гледа? — Лили смушка Мариса с лакът.

— Почти бях забравила как изглежда, когато усети, че губи — прошепна тя. — Но това вече не ме засяга.

Лиам ги настигна и прегърна през раменете Лили. Яростта на Едуард беше толкова силна, че в този момент и най-ослепителната усмивка не би могла да прикрие истинския му лик. „Ето на какво ще бъде подложена Роуз — помисли си Лили, — ако днес Едуард победи.“ Не, тя нямаше да допусне това. Тя се изправи, стегна се и се приготви за битка.

— Колко интересно — подхвърли Патрик. — Извикал е пресата, но не е сложил в сметката Мариса. Мисля, че ще му излезе соленичко.

— Здравейте всички! — присъедини се към тях Линдзи Уиншип.

— А, Линдзи! — зарадва се Лили и започна да й представя един по един цялата компания. Остави Мариса накрая. — Това е моята чудесна приятелка Мариса Тейлър. Тя пропътува цялото разстояние от Нова Скотия за една нощ, за да застане до мен на процеса.

— Това е много важно — обърна се топло към нея адвокатката. — Лесно могат да се оспорят обвиненията на една жена, но като прибавим и твоята история, нещата ще станат доста по-трудни за него.

— Бих искала днес да използвам истинското си име — каза смутено Мариса. — Познавам много добре този човек и ми се ще да мога да разчитам отново на сегашното си прикритие, така че бихте ли ме наричали Патриша Хънтър?

— Пати — добави Сам и прегърна сестра си през раменете.

— Разбира се, Пати — усмихна се Линдзи разбиращо, — макар че най-вероятно няма да се наложи…

— Горе главите! — даде сигнал Лиам и придърпа Лили към себе си.

Едуард се отдели от адвоката си и се приближи към тях.

— Е, това ми говори много — изграчи той и очите му засвяткаха ту към Лили, ту към Мариса. — Понеже знаеш, че сама няма да успееш, си взела още една лъжкиня за подкрепление.

Двете жени го изгледаха спокойно. Лиам, Патрик и Сам бяха точно зад тях и Лили си помисли, че каквото и да решат съдиите, каквото и да напишат репортерите, тя и Роуз са благословени, защото малко хора могат да се похвалят с такива верни приятели.

— Ние не сме лъжкини, Едуард — спокойно отвърна тя.

— Не сме, Тед — добави Мариса, — и ти най-добре знаеш това.

— Ние бяхме добри съпруги, любящи и честни — тихо каза Лили.

— А ти им разби живота! — излезе напред Сам.

— Колко добре си играете ролята — презрително изрече Едуард. — Но аз ще разкажа истината на съдията и ще ви разоблича.

Лили поклати глава. Странно, в момента се чувстваше сигурна в себе си и силна, сякаш нейният ангел хранител беше слязъл на земята и беше разперил криле над нея. Сякаш майка й и баща й бяха също тук, и братът на Лиам Конър…

Сърцето й бе успяло да се пребори със страха. Тя почувства в себе си силата на всички жени по света, на всички добри хора. До нея бяха Лиам и приятелите й — нови и стари, които я обичаха и щяха да се борят заедно с нея. Усещаше позитивната енергия, която идваше дори от репортерите и от съдебните заседатели. Усещаше увереност като майка на най-прекрасното дете на света.

Наближаваше десет — часът, който беше определен за начало на предварителните изслушвания. Към тях се приближиха две жени, едната носеше дебела папка и Лили реши, че са от съдийския състав. Едуард дори не се обърна да ги погледне, той не сваляше очи от Лили, сякаш в коридора нямаше никой друг, дори и Мариса нямаше значение за него. Неговият противник сега беше Лили и той беше тук, за да я срази.

Тълпата я раздели от Лиам. Тя искаше да го потърси, но погледът на Едуард я хипнотизираше и не успя да откъсне поглед от него. Лили бе обичала някога този мъж и дори сега понечи да го попита дали не е по-добре да се откажат от тази безсмислена война и да си отидат. И двамата знаеха, че той не дава и пукната пара за детето им. Но очите му — две черни дупки, горящи от омраза, я спряха.

В този момент Джо прочисти гърлото си, за да привлече вниманието. Тя заряза бившия си съпруг да се пържи в собствената си злоба и погледна към приятелите си.

Джо каза нещо на компанията и лицата на всичките й приятели грейнаха в усмивки, това на Линдзи също, дори и Лиам се смееше.

— Какво става? — обърна се нервно тя.

Двете непознати жени се приближиха и застанаха точно зад Едуард. В същия момент Джо повдигна вежди и даде знак на един от униформените служители. Полицаят видя жеста, но не помръдна.

— Лиам, ще ми обясниш ли? — погледна го тревожно Лили.

— Май сме нервни — ехидно попита Едуард.

— Тя няма защо да се тревожи — намеси се Патрик.

Едуард го изгледа, но нищо не каза.

— Знаеш ли — продължи Патрик, — има още една личност, с която искам да запозная Лили и Мариса. Да имаш представа коя може да е?

Едуард се вдърви, стана червен като домат и за пръв път в очите му се появи нещо като страх.

— Не — измънка.

— Здрасти, Ед — обади се една от жените, които стояха зад него. Беше по-висока от Лили, но не колкото Мариса. Косата й беше същата като тяхната — тъмнокестенява. Имаше големи сини очи, които излъчваха топлина и нежност. Щеше да бъде красива, ако дясната страна на лицето й не беше обезобразена от дълбок белег.

По челото на Едуард избиха едри капки пот. Репортерите веднага се насочиха към непознатата жена, но някои от тях не пропуснаха да огледат и другата, значително по-млада, със строг костюм, което навеждаше на мисълта, че може да е адвокат. Тя отвори папката си и връчи някакви документи на журналистите. Лили се повдигна на пръсти и успя да забележи снимки на насинена от бой жена със счупена челюст. На някои от тях цялото й лице беше бинтовано, на други устата й висеше заради счупената челюст и предните зъби бяха избити.

Изведнъж Лили разбра.

— Джуди? — попита тя, сигурна в отговора.

Джуди Хотън се усмихна и кимна. Пристъпи към нея и я прегърна като стара приятелка.

Двайсет и седма глава

— Джуди Хотън! — повтори Лили и се отдръпна, за да я огледа отново. — Жената, която е живяла с него преди мен.

— Аз съм — каза Джуди. — Толкова съжалявам за това, което си преживяла!

— Джуди, запознай се с Патриша. — Лили придърпа Мариса.

Трите жени се спогледаха и се хванаха за ръце.

Едуард бързо извъртя глава и потърси адвоката си — висок, прегърбен мъж в старомоден костюм от три части. Двамата долепиха глави в оживен и не много лек разговор, както се виждаше по напрегнатите им лица. Репортерите разглеждаха снимките и коментираха развълнувано. Лили не можеше да откъсне очи от една снимка: фигура, увита в бинтове като мумия, лежеше под система от маркучи и тръбички, които явно поддържаха живота й.

— Това ти ли си? — ужасена попита тя.

— Да — отвърна Джуди. — Това беше в нощта, когато се прибрах късно и Едуард ме преби. Обвини ме, че съм била с друг мъж, макар да знаеше, че съм у сестра си.

— Много съжалявам! — каза Лили и сълзите я задавиха. Какъв ужас беше изживяла тази жена.

— Счупи ми носа и разби скулата ми — продължи Джуди. — Вторият удар ми счупи челюстта на три места. Всички предни зъби и един кътник бяха избити. Ударът му беше толкова силен, че аз полетях и се стоварих върху прозореца. Едно стъкло ми остави белег за цял живот — каза тя и прокара пръсти по дългия белег на бузата.

— Милата! — прошепна Мариса.

— Нас не ни е удрял — каза Лили.

Джуди погледна към дъното на коридора, където Едуард водеше ожесточен спор с достолепния адвокат.

— Разбира се — изрече с презрение. — Ед си научи урока. Тогава дойде полиция и го отведе в участъка. Прекара няколко нощи в ареста.

Лили си спомни лъжите, които й беше наговорил за Джуди. Представи й случката като инцидент без никакви последствия и за двете страни, но въпреки това тя се разстрои от липсата на каквото и да било разкаяние от негова страна. Доста по-късно разбра, че той й разказа тази зловеща история, за да я изплаши, да й покаже какво може да се случи и с нея. Но едва сега, когато видя тази жена и разбра как е обезобразил лицето й, се почувства отвратена.

— Ние знаехме за този случай — намеси се Патрик и се приближи към тях. — Това беше една от причините да го обявим за главния заподозрян, когато ти изчезна.

— И една от причините да се обадим на Джуди и да й кажем за днешното изслушване — включи се Линдзи.

— Лиам не ни остави на мира, докато не намерим надежден свидетел в твоя защита — ухили се Патрик и Лили хвърли изпълнен с любов поглед към изчервилия се Лиам.

— Не знаехме дали ще я открием и дали ще се съгласи да свидетелства — обясни Джо. — Затова и не ти казахме, не искахме да ти даваме напразни надежди. Ти трябваше да си готова да излезеш сама срещу него, за да не паднеш духом.

— Така е — кимна Джуди. — След всичко, което се случи, аз напуснах Хоторн. И Ед не пожела да изпълнява задълженията си.

— Задължения? — обърка се Лили.

— Прочетох във вестниците за изчезването ти — продължи Джуди. — Страхувах се, че те е убил, но дълбоко в себе си се надявах, че си успяла да избягаш.

— Наистина, избягах и от него, и от живота си. И моето дете…

— Как е тя? — загрижено попита Джуди.

— Чудесно! Тя е най-прекрасното дете на света! — отвърна Лили.

В този момент се приближи Едуард. Лицето му беше бледо като маска. Застана пред Лили, Джуди и Мариса, олюля се и изрече с треперещ глас:

— Вече не можете да ме нараните.

— Да те нараним? Теб? — зяпна Джуди.

— Платих си за това. — Посочи снимките. — Ти ги накара да ме арестуват и аз изтърпях всичко, което произтече от това. Повече нищо не можете да ми направите.

— Да ти направим на теб?! — не повярва на ушите си Лили. Искаше й се да закрещи, но Джуди хвана ръката й и я задържа.

— Той просто не може да види по-далеч от носа си. Никога не е могъл — каза й. — И със сигурност не си е платил дълговете.

— Ще се видим в съда — надменно се обърна той към Лили.

— Ед работеше за баща ми — разказваше им Джуди. — Така се запознахме. Татко работеше в нюйоркската фондова борса. Ед се грижеше за яхтите му. Беше умен и забавен и всички го харесваха. Обичаше да чете „Уолстрийт Джърнъл“ и разпитваше надълго и нашироко за тънкостите на фондовия пазар. Баща ми беше впечатлен от неговата любознателност и способността му да преценява правилно и му предложи работа като негов помощник. Така започна кариерата му.

— Баща ти му е дал работа… — сбърчи вежди Мариса.

— Ед е умен, не можете да отречете. Умееше да надушва парите от километри. Тогава дойде стоковият бум на осемдесетте и той започна самостоятелна работа като борсов агент, веднага след като го напуснах — засмя се Джуди. — Беше добър в работата си и точно това ще му изяде главата.

— Защо?

— Ами… — започна тя.

— Наистина ще му изяде главата — обади се по-младата жена и Лили се обърна, за да я приобщи към разговора. Очевидно беше адвокатка, носеше сив раиран костюм, в ръката си държеше дебела папка с документи, а тъмната й коса беше прибрана в старомоден френски кок. Докато Лили разговаряше с Джуди, тя обсъждаше нещо с Линдзи.

— Още не съм се запознала с вас — усмихна й се Лили. — Казвам се Лили Малоун, а вие, предполагам, сте адвокатката на Джуди.

— Аз съм Ребека — засмя се младата жена. — Съжалявам, че не ви се представих първа, но бях малко стъписана от всичко, което се случва. Да, може да се каже, че съм неин адвокат.

— И то много добър — гордо каза Джуди.

Вратата на залата се отвори широко и служителката призова всички да влязат вътре. Едуард отново взе да се кара с адвоката си. Възрастният мъж го съветваше нещо, но той яростно клатеше глава в знак на несъгласие. Дори размаха пръст за по-голяма убедителност. Линдзи се приближи до Лили и я хвана под ръка:

— Готова ли си?

— Да! — каза тя и се усмихна към Джуди. — Готова съм.

Лиам, Мариса, Джуди и всички от Хабърд Пойнт влязоха в залата и се наредиха зад нея.

Лиам се любуваше на промяната в Лили. През последните дни той се разкъсваше между желанието да й каже, че Джо и Патрик се опитват да намерят другите две жени в живота на Едуард, за да помогнат на Линдзи да оспори теста за бащинство, и необходимостта да мълчи, за да не подхранва напразно надеждите й, ако нещо се обърка.

Сега той я целуна и я проследи до мястото й отпред. Това ли беше неговата Лили? С високо вдигната глава тя бе готова да се бори за щастието на дъщеря си. Усещаше подкрепата на хората зад себе си, особено на Мариса и Джуди. Той погледна двете жени, които седяха между него и Сам на първия ред зад Лили, и се опита да проумее какъв извратен тип трябва да си, за да желаеш да прекършиш духа на тези прекрасни жени.

Но да види Едуард как се гърчи под погледите на хората, докато прекосява залата, за да седне на мястото, определено за ищеца, беше истинско удоволствие за Лиам. Той продължаваше да нарежда безапелационно на адвоката си, който гледаше тревожно и обезверено.

Съдебният служител удари с чукчето и произнесе:

— Съдът на щата Кънектикът започва работа под председателството на почитаемата Марта Портър. Моля, станете!

— Съдията е жена — прошепна Бей.

— Идеално! — върна Тара.

Съдията беше висока и стройна жена с прошарена кестенява коса и умни очи, които виждаха повече, отколкото показваха.

— Изслушване по казуса „Хънтър срещу Малоун“ — зачете служителката. — Постъпила е молба…

— Извинете ме, ваша чест — обади се Линдзи Грант Уиншип и стана от стола си. — Простете, но въпросът не търпи отлагане.

— Да, госпожо Уиншип? Вие сте… адвокат на защитата?

— Така е, ваша чест. До този момент аз представях Лили Малоун и малолетната й дъщеря Роуз Малоун — страна по делото, което предстои да се разгледа. Но в момента си подавам отвод поради конфликт на интересите.

Лили затрепери като лист. Беше страшно да я чуеш как се опитва да си поеме въздух.

Едуард застана нащрек. Адвокатът му се наведе към ухото му и обясни какво става. По лицето на ищеца се разля самодоволна усмивка. Но, изглежда, зад външната маска нямаше нищо, в което да попие, и затова остана да плува като капка олио в чаша вода.

Лицето на Лили се сгърчи от отчаяние и объркване. Сълзите замрежиха погледа й. Линдзи подреди документите си и ги представи на съда. После се обърна към Лили и прошепна нещо в ухото й, но тя не чу и дума.

— Ваша чест! — възползва се адвокатът на Едуард. — Това е акт, който нарушава правилата и аз трябва да възразя. Недопустимо е да се остави госпожица Малоун без законен защитник. Клиентът ми чака цели девет години, за да може да се види с дъщеря си.

В този момент Ребека, адвокатката на Джуди Хоторн, изсумтя и избухна в смях.

— Съдия Портър — продължи Линдзи, — бих искала да ви представя пълномощното, с което новата ми клиентка ме ангажира. Моля, отбележете и тази съдебна преписка за издръжка на дете. Както ще видите, по случая вече има решение на съда, което господин Едуард не е спазил и моята клиентка подава иск за съдебна отговорност по много по-сериозно обвинение. Мога ли да се приближа?

— Да — каза съдията.

Линдзи пристъпи към масата на съдебните заседатели и подаде един документ, а после остави едно копие и пред Едуард.

Лиам се надигна от втория ред и видя как кръвта се отдръпна от лицето на ищеца. То стана сиво, като корема на акула. Адвокатът се пресегна към документа, но трябваше буквално да се бори за него. Беше ясно, че клиентът му не иска той да го прочете. Най-накрая успя да го изтръгне от ръцете му и щом го прочете, и неговото лице придоби същия цвят.

— Както се убедихте, ваша чест — заговори Линдзи, щом секретарката описа документа и го подаде на съдията, — господин Хънтър не е плащал определената от съда детска издръжка и дължи сериозна сума на моята нова клиентка.

— Ваша чест — скочи адвокатът на Едуард. — Погледнете датата на това съдебно решение. Било е в сила за малолетно дете, което няма никакво отношение към новия случай, за който сме призовани. Това дете дори вече не е малолетно.

— Аз съм на двайсет и една — чу се глас и Ребека стана от мястото си.

— Ваша чест… — успя да измънка адвокатът. Едуард се сви на седалката и затърси с очи изхода на залата.

— Този господин беше осъден да плаща издръжка още от деня, в който съм се родила. Майка ми е била бременна, когато е отишла при леля ми, за да ушият нови пердета за бъдещата детска стая. Но той я обвинява, че е била при любовник, и я пребива така жестоко, че тя ражда преждевременно.

Лиам погледна към Лили и видя пълните й със сълзи очи. В този момент и двамата си спомниха за раждането на Роуз, и колко се притесняваше тя за здравето на своето бебе.

— Колко неприятно за него — продължи Ребека. — Аз съм се родила три месеца по-рано и той трябва да плати издръжка за три месеца повече.

— Ваша чест — обърна се Линдзи към съдията, — размерът на месечната издръжка е две хиляди долара. До този момент той никога не е плащал доброволно тази сума. Госпожа Хотън е поискала запор на заплатата му, но преди девет години той напуска работа и тя изгубва следите му.

— Това е доста дълъг период, господин Хънтър — обърна се към него съдия Потър, — и доста голяма сума.

— Ваша чест, в документа пише, че моят клиент е осъден да изплаща издръжка до момента, до който детето учи — обади се вяло адвокатът на Едуард. — Въпросното дете е вече на двайсет и една години, трябва да е приключило с колежите, така че…

— Аз следвам право — прекъсна го Ребека. — Той никога не е искал да ме вижда и затова не знае. Успях да помогна на мама да събере нужните документи срещу него…

Лиам мислено поздрави младата жена, която говореше смело и уверено на съдията и гледаше баща си право в очите. Беше висока и елегантна, с тъмни коси като тези на майка си, на Мариса и Лили. Лиам заподозря, че ако се свържат с майката на Едуард, тя също ще се окаже с тъмни коси. Психиатрите трябваше да помислят над това.

— Искам да стана адвокат в семейния съд — продължи Ребека, загледана право в Едуард. — Искам да защитавам жени, които са били подложени на насилие от мъже като баща ми.

Залата избухна в одобрителни възгласи и ръкопляскания. Мариса, Сам, Тара и всички приятели станаха на крака. Лиам погледна към масата на защитата. Лили ръкопляскаше най-силно от всички. Съдията показа съгласието си, като ги остави няколко минути на емоциите им и след това удари с чукчето.

Едуард и адвокатът му обсъждаха ситуацията. Съдията ги гледаше безстрастно и чакаше следващия ход.

— Ваша чест — използва паузата Линдзи. — Господин Хънтър вече е доказал нежеланието си да си изпълнява задълженията към едно дете и аз приемам, че искът му да припознае Роуз Малоун като свое дете е по-скоро прикрито нападение срещу майката, за което говори и току-що доказаното насилие над първата му съпруга. Но ако наистина иска да плаща издръжка на Роуз…

— Оттегляме иска, ваша чест — побърза да обяви адвокатът на Едуард.

— Детето Роуз Малоун има право да знае кой е негов баща, също както има право на издръжка — отсече съдията. — Госпожо Малоун, ако настоявате да направим тест за бащинство…

— Не! — рязко отвърна Лили. — Имам предвид… Благодаря, ваша чест!

Едуард каза нещо на адвоката си, стана и се насочи към пътеката между редовете. Адвокатът му се опита да заглади положението:

— Ваша чест, господин Хънтър моли за кратка почивка…

В този момент Джо Холмс препречи пътя на Едуард.

— ФБР — показа значката си той. — Господин Хънтър, арестуван сте за нарушение Закона за подпомагане и защита на децата.

— Какво ще кажеш за тежката ръка на закона? — намигна Тара към Бей, докато Джо му слагаше белезниците. — И това е само началото. Полицаите от квартала имат какво да го попитат за случая с Мийви, а и за едни стари скиорски обувки, в които дрънкат обици…

В това време репортерите се блъскаха около пътеката и изхода и пишеха като луди в бележниците си. Съдебните художници бързаха да хванат сцената на задържането, за да я продадат на следобедните издания.

Съдията удари с чукчето и обяви край на изслушванията. Лили първа се спусна между редовете и се хвърли към Лиам. После прегърна поред всички от Хабърд Пойнт и от Кейп Хоук. Най-голямата прегръдка беше за Джуди и Ребека.

— Благодаря ти! — развълнувано каза тя, докато държеше Ребека в обятията си. — Нямаш представа колко много значи това за мен. Ти беше много смела и компетентна.

— И аз се гордея с теб, мила! — каза Джуди. Сълзите намокриха лицето й и се стекоха по ръба на огромния белег.

— Направих го заради нас, мамо — отвърна Ребека и кафявите й очи блеснаха от сълзи. — За нас и за Роуз.

— Роуз? — попита объркано Лили.

— Моята полусестра.

Двайсет и осма глава

Мийви знаеше, че скоро Лили и Роуз щяха да си тръгнат, и реши да организира прощално парти. Време беше да благодари на всички и да се запознае с Джуди и Ребека. Уговори се с Клара да разпънат старата тента на жълти и бели ивици на поляната между двете къщи.

— Съзнаваш ли, че сте избрали същото място, където беше сватбата ни с Едуард? — изненада се Лили.

— Разбира се — отвърна баба й. — Искаме да пречистим тази земя. Той наистина ли е в затвора?

— Наистина — подсмихна се тя. — Откараха го във федералния. Джо каза, че там прибирали временно лошите татковци и ги пускали веднага щом подновят изплащането на издръжката, но не и в този случай. Едуард се държал толкова арогантно, че момчетата са се заели здравата да се поровят за други, по-сериозни неща, включително и за евентуално посегателство върху теб.

— Помниш ли какво разказваше Мариса за неговите запознанства по Интернет?

— Да. Като истински хищник Едуард е използвал всяка възможност, за да открие подходящата жертва. Не се е оставял на случайността. Подбирал е материално осигурени жени, които имат нужда от близък човек.

— Тара знаела ли е?

— Всички, освен ние с теб са били наясно. Тара е накарала Джо да издири досието му и делото за издръжка на Ребека. Лиам се е обаждал поне десет пъти, за да е сигурен, че приятелите ни ще успеят да убедят Мариса и Джуди да дойдат в съда. А Патрик не е спирал да работи по твоя случай, за да докаже, че Едуард е виновен за отравянето ти.

— Да, това ще си остане загадка — повдигна рамене Мийви.

— Не бързай толкова! Когато Джуди ни каза, че Едуард се е грижел за яхтите на баща й, Патрик реши да говори със собственика на частния пристан. Оказа се, че е бил добре запознат с нагревателната и вентилационната система на яхтите. Разбирал е от клапи, вентили и отдушници.

— Е, ако е виновен за нещо — изрече баба й, — сигурна съм, че Патрик ще го пипне. Човек винаги попада в клопката на собствените си тайни и рано или късно се издава.

— Това беше друг начин да кажеш, че доброто винаги побеждава, нали? — засмя се Лили.

Мийви кимна, отпусна се в люлеещия се стол и зарея поглед към залива. На устните й играеше лека усмивка, а сините й очи гледаха някъде отвъд морето.

Навън се водеха оживени разговори. Работниците разпъваха тентата, сглобяваха бара и масите, поставяха подиума за танците. Лиам и Патрик също помагаха заедно с Мариса, Сам и момичетата.

— Бабо, за какво мислиш? — попита я Лили.

Мийви се обърна към нея и тя се стресна. Колко много беше остаряла! Сякаш всеки ден от тези девет години, през които бяха разделени, беше оставял по една бръчка на лицето й.

— Мисля за теб, скъпа — отвърна баба й.

— Какво за мен?

— За деня, в който се изправи срещу Едуард в съда. Страхувах се, че той отново ще извади от ръкава си някой трик и ще успее да заблуди съдията.

— Не и съдия Портър — каза Лили. — Тя е невероятно умна жена.

— Но тя дори не се запозна с вашия случай. Чудя се какво щеше да реши, ако Джуди не се беше намесила.

— И аз.

— Може би щеше да приложи правилно закона — продължи възрастната жена, — но какво точно значи това? Мисля, че съдебната система е безсилна при случаите на емоционално насилие. Нещо трябва да се направи по въпроса.

— Именно това има предвид Ребека. Иска да промени някои неща в семейния кодекс.

— Нямам търпение да се запозная с нея — каза Мийви, но очите й бяха все така сериозни.

— Какво има, бабо?

Тя въздъхна дълбоко. Опита се да обърне глава, но не успя да скрие старческите сълзи:

— Дано това да ми стига, мила.

— Какво? — не разбра Лили. — Какво да ти стига?

— Това. — Посочи с ръка двора и суетящите се навън хора. — Да те видя отново тук, да видя Роуз и Лиам, да стана свидетел на победата ти в съда и на залавянето на Едуард. Това е много, наистина, но…

— Но не е достатъчно — наведе глава внучката й.

Мийви поклати глава. Извади калъфа за очила, който Лили беше изработила за нея, докато беше в Кейп Хоук. На него беше избродирана голяма опашка на кит, на която пишеше „Нанук“.

— Това е почти всичко, което имам от теб за девет години — каза тихо. — Знам, че си го направила специално за мен, знам колко трудно е било да ми го изпратиш. Носех го до сърцето си. — Мийви притисна калъфа към гърдите си. — За мен беше нещо като икона, стисках го и се молех за теб и малката ти дъщеричка. Дори не знаех името й!

— Не можех да ти го кажа. Страхувах се, че той ще го разбере по някакъв начин. Освен това… мислех, че ти спестявам болка. Колкото повече знаеше за нас, толкова повече щяхме да ти липсваме. Аз самата си забранявах да мисля за теб или за дома. Но нощем в сънищата ми…

— Ох, сънищата! — въздъхна възрастната жена. — Сънувах те всяка нощ. Ти беше малко момиченце и аз те държах за ръка…

— И ме водеше до спирката на училищния автобус — прекъсна я Лили.

— Май сме сънували едни и същи сънища — усмихна се Мийви.

— В моите винаги имаше рози. Точно като тези в градината ти.

— „Дъблинска роза“, „Алена роза“, „Златна…“ — започна да ги изброява баба й.

— И всички розови храсти между твоя двор и този на Клара.

— Мислиш ли, че ще продължаваме да сънуваме едни и същи неща, след като си заминеш отново? — попита Мийви.

— Няма да е нужно — хвана ръката й тя, — защото вече никога няма да отсъствам за дълго. Освен това ти ще дойдеш в Кейп Хоук, за да видиш къщата ни, да разгледаш магазина и да заведеш Роуз на училище. Ще прекарваме всички празници заедно и няма да пропуснем нито една ваканция.

— Да, по време на празниците беше най-тежко — прошепна възрастната жена.

— И за мен — каза Лили и сълзите й бликнаха, когато си спомни за болката, която беше изпитала на всички коледи и Дни на благодарността през първите години.

Долу вълните заливаха скалистия бряг и нежният звук навлизаше през отворения прозорец. Отразените лъчи играеха по белия таван и смесваха сенките и светлите петна в причудлив танц. Морските птици се виеха над брега. Гласът на Роуз долиташе от вира. Джесика беше с нея и двете момичета се смееха толкова щастливо, че сълзите на двете жени пресъхнаха и на устните им заиграха усмивки.

— Твоите бродерии стават все по-хубави. — Баба й погледна към калъфа.

— Почакай да разгледаш магазина ми — каза Лили и очите й светнаха от възбуда.

— А какво става с онзи издател? Дали ще прояви интерес, ако разбере, че отново си в бизнеса? Едно списание с име „Домът на Лили“ би звучало много примамливо.

— Не мисля, че е време — поклати тъжно глава тя.

— Ето още нещо, което Едуард ти открадна — каза Мийви. — Не ти ли се иска да се заемеш отново с проекта?

— Сега живея друг живот, бабо, и много го обичам. Новият ми дом се намира на удивително място, обещавам ти, че ще се влюбиш веднага щом го видиш. Единственото, което ми липсваше през тези години, беше ти. Там продавам моделите си на жени, които наистина оценяват това, което правят. Роуз… Роуз придаде нов смисъл на живота ми. Предпочитам да посветя на нея всяка свободна минута. Като се има предвид какво изживяхме с нея… надали бих могла да създам интересно списание.

— Хората обичат гоблените ти, защото са част от истинския живот — усмихна се Мийви. — Всичко, което се иска от теб, е да ги изработиш и продадеш на жените по цяла Америка.

Лили я прегърна и се притисна до нея.

— Сега най-много от всичко искам да се радвам на живота.

Мийви също я прегърна, но немного силно, притисна я, но немного плътно. Лили щеше да замине, но скоро щеше да се върне отново и никога вече нямаше да изчезне от живота й.

Те се разделиха и възрастната жена отиде у Клара, а внучката й тръгна да търси Лиам и Роуз, за да се приготвят за празненството.

С настъпването на вечерта оркестърът започна да свири. Венера изгря от розово-виолетовия небесен сумрак. Дърветата и розовите храсти хвърлиха мистериозните си сенки върху спокойните води на залива. Въздухът беше топъл и благоуханен, нямаше и помен от студения ветрец, който духаше миналата седмица.

Приятелите започнаха да пристигат — някои от града, някои направо от плажа — и да се нареждат около каменния кладенец. В дълги рокли с разкошни шалове на раменете си, Мийви и Клара ги насочваха към масите под тентата, където беше отрупано с всякакви лакомства и напитки. Когато Линдзи Уиншип се зададе, Лили забърза към нея да я посрещне.

— Здравей, Лили! Как се чувстваш? — попита адвокатката.

— Чудесно! — прегърна я тя и се възхити на красивата й рокля от нежна коприна с цвят на корал.

— Сега е моментът да ти се извиня за изненадата, която ти поднесох в съда, но всичко стана много бързо. Точно преди да влезем, Джо Холмс сподели с мен, че имат основание за задържането на Едуард. Можеха да го арестуват и без моята пледоария в залата, но ми се щеше всички да разберат какъв човек е той.

— Когато чух, че вече не искаш да си мой адвокат, много се разстроих, но после нямаше по-щастлив човек от мен.

— Не ми се сърди! — хвана ръцете й Линдзи. — Срещнах се с Джуди и Ребека, за да ги разпитам като свидетели по твоето дело, когато ми хрумна, че мога да спра процедурата за бащинство още преди да е започнало заседанието, ако използвам документите, които беше подготвила Ребека.

— Каквото и да си направила, то определено свърши работа — усмихна й се Лили и я насочи към Тара и Бей.

Веднага след това пристигнаха Джуди и Ребека. Лили побърза да ги представи на Мийви и Клара.

— Нашите ангели спасители! — зарадва се баба й и пое ръцете на Ребека в своите.

— Щастливи сме, че успяхме да помогнем — каза Джуди. В здрача на вечерта белегът й едва се забелязваше, но само мисълта за него накара Лили да потръпне. Тя остави баба си и Ребека и дръпна новата си приятелка настрани.

— Не знам как да ти се отблагодаря — започна.

— Недей! — каза Джуди. — Да знаеш колко пъти съм мислела да ти се обадя! Видях обявата за сватбата ви във вестника. Спомням си, че гледах дълго снимката ти. Ти изглеждаше много щастлива и аз си помислих, че този път може би нещата ще са по-различни. Може би наистина аз бях виновна за неговото избухване.

— Не си била виновна за нищо — уверено изрече Лили.

— Сега го знам, но тогава се чувствах ужасно. Ребека беше на девет години и той не желаеше нито да я вижда, нито да чува за нея.

— Била е на годините на Роуз…

Джуди кимна:

— Преместихме се в Солсбъри, най-отдалеченото място от Хоторн в рамките на щата. В началото Ребека разпитваше за баща си, но после спря. Живеехме, сякаш такъв човек никога не е съществувал в живота ни. Но щом се погледнех в огледалото, разбирах, че се заблуждавам, че той съществува и би могъл да нарани и друга жена. Мислех за теб, исках да ти се обадя или ти да ме откриеш по някакъв начин. Щях да ти покажа белега си, да те предупредя. Жестокостта беше толкова дълбоко в него, че не вярвах да успее да я прикрива дълго. Исках да знаеш, че ако нещо се случи, няма да бъдеш сама.

— Сега го знам! — Лили я прегърна.

Лиам и Роуз се приближиха към тях и тя потърси физически прилики между дъщеря си и Ребека. Вглеждаше се ту в едната, ту в другата. Протегна ръка към Роуз:

— Скъпа, ела! Искам да те запозная с един човек. — Пристъпи към Ребека. — Това е Ребека Хотън. Ребека, това е дъщеря ми! Роуз, нали си спомняш какво ти говорих за Ребека и каква е връзката между вас?

Роуз кимна. Ребека се приближи към нея и я погледна в очите.

— Ти си моя сестра — хвана я тя за ръката — и аз много се радвам да се запозная с теб.

Те наистина си приличаха. И двете бяха нежни, грациозни момичета с красива тъмнокестенява коса. Очите им бяха златистозелени и блестящи. Докато ги гледаше, Лили усети, че сълзите напират в очите й.

— Мама ми каза коя си — срамежливо наведе глава Роуз.

— Официално сме полусестри, но аз не съм съгласна с това.

— Ребека никога не е била половинка — обади се Джуди.

— Нито пък Роуз — каза Лили и четирите жени се засмяха весело.

Лиам се присъедини към тях и прегърна любимата си.

— Имаме един баща и трябва да сме благодарни, че ни е създал — продължи Ребека. — Но както виждам и двете се справяме чудесно без него. Имаме си най-великите майки на света и имаме себе си.

— Себе си? — не разбра момичето.

— Точно така — усмихна му се тя. — Ние сме прекрасни момичета, Роуз! Никога не го забравяй! Когато пораснеш още малко… — Ребека замълча, сякаш се опитваше да намери думите, които едно деветгодишно момиченце би разбрало най-добре. — Момичетата, които растат без бащи, често си мислят, че не са толкова добри колкото другите, но това не е истина. Ти си чудесна, Роуз!

— И ти, Ребека!

— Ребека ще учи право — обясни Джуди. — Тя завърши колеж през май и сега се готви да стане адвокат, за да може да помага на жени като мен и майка ти, и на техните деца.

— Какво е адвокат? — попита Роуз.

— Някой, който защитава правдата в съда — обясни Ребека. — Аз чувствам, че имам мисия. Ще се опитам да направя така, че всички в нашата страна да разберат, че жените и децата имат равни права с мъжете и заслужават уважение, особено от съдиите и държавните инстанции. Законът трябва да помага на слабите и да наказва насилието, и аз ще работя за това!

— Това е важно — каза момичето. — Като порасна, ще ти помагам.

— Да знаеш, че скоро ще я видим да пледира във Върховния съд — изрече с гордост Джуди.

— Сигурна съм — съгласи се Лили, възхитена и учудена, че тези умни и слънчеви създания са дъщери на такъв тъмен субект като Едуард.

Гостите опитаха с удоволствие храната, пийнаха и когато оркестърът засвири, Тара и Бей първи скочиха на дансинга. Те се завъртяха около домакините и потупаха Лиам по рамото. Отначало Лили реши, че приятелките й искат да танцуват с Лиам, но сбърка. Те търсеха нея.

— Бихте ли ни оказали честта да танцувате с нас, мадам? — попита Тара.

— С най-голямо удоволствие! — отвърна важно тя и успя да целуне Лиам, докато приятелките й я теглеха към дансинга.

Трите жени свалиха обувките си и се впуснаха в танците, но Лили забеляза, че лека-полека приятелките й я повличат извън дансинга.

— Да позная ли? — хитро примижа тя. — Искате да танцуваме на тревата, директно под звездите.

— Не! — завъртя глава Тара, хвана ръката й и затича към брега. — Искаме да танцуваме под водата.

И внезапно трите се превърнаха в четиринайсетгодишни хлапачки. Не беше нужно Тара да обяснява повече, бяха напускали десетки партита по средата на веселбата, за да правят същото. Краят на лятото беше тъкмо време за момичешки лудории.

Те се покатериха на вълнолома и тръгнаха към издадените над морето скали. Лили можеше да стигне до там със завързани очи. Босите й крака познаваха всеки сантиметър от каменистия бряг, всяка издатина, всяка извивка.

Когато стигнат ръба, където скалите бяха мокри и хлъзгави, те захвърлиха дрехите и скочиха в морето. Водата беше топла. Лили погали копринената й повърхност и усети соления вкус на океана. Пръстите й достигнаха тези на Тара и Бей и трите се гмурнаха под водата.

Скоро приятелките изплуваха, за да си поемат въздух. Лили избърса водата от очите си и се отпусна по гръб, загледана в осеяното със звезди небе. Това беше нейният номер — да се носи по течението като подхвърляна от солените вълни звезда, паднала от някое от съзвездията над тях. Приятелките й бяха до нея, дъщеря й и любовта на нейния живот я чакаха на брега, баба й беше добре и Лили никога не бе усещала такова голямо щастие и… такава тъга.

— Не мога да повярвам, че утре заминаваме — промълви тя.

— Шшт! Нека се преструваме, че това няма да се случи — спря я Бей.

— Не си права! — сопна й се Тара. — Трябва да си го повтаряме, за да не се чувстваме излъгани, когато тя наистина си тръгне.

Лили се натъжи. Да пропътува целия път от Кейп Хоук до тук, да преживее толкова хубави неща и после отново да замине. Какъв беше смисълът на живота тогава? Да идваш и да си тръгваш, неспособен да задържиш нещата, които обичаш най-много? Защо трябваше да избира между любовта си към всичко и всички тук, в Хабърд Поинт и живота й с Лиам и Роуз в Кейп Хоук? А и Нани! Към кой от нейните два свята принадлежеше Нани? Загледа се в океана с надежда да види големия блестящ гръб, но китът не беше тук…

— Знаеш ли — заговори Тара и дръпна един мокър кичур от лицето на Лили, за да види очите й, — тайно се молех да ни откажеш този подводен танц.

— Защо?

— Надявах се, че ще ни изненадаш тази вечер. С Бей си мислехме, че всичките тези приготовления уж са, за да отпразнуваме вашето заминаване, а всъщност, когато гостите пристигнат, ще те заварят с булчинска рокля.

Лили се усмихна, но не отговори.

— Лиам е мъжът на твоя живот, нали? — попита Бей.

Тя кимна:

— Той е. Винаги е бил той, само че ми отне много време, докато го проумея — замислено каза. Спомни си историята на тяхната любов. В Кейп Хоук тя беше сама с Роуз и нямаше представа какво щеше да стане с тях, ако не беше Лиам, милият Лиам, който денонощно бдеше над тях. Спомни си и деня, в който най-сетне събра смелост да отвърне на любовта му. Да се довериш отново на мъж, след като си живял с Едуард, си беше направо героизъм, но с Лиам това изглеждаше лесно и естествено, като да плуваш с приятелките си в лятна нощ.

— Толкова се радваме, че се върна при нас Лили! — прегърна я Бей. — Мислехме, че сме те изгубили завинаги. Не ми се ще да се разделяме отново…

— Нали казваше, че не искаш да говориш за това? — напомни й Тара.

— Беше права. — Бей потърси ръцете на приятелките си. — Ще е по-добре да поговорим, за да можем да преживеем по-лесно раздялата утре.

— Само че този път ще си идвам често — каза Лили.

— Обещаваш ли? — стисна ръката й Тара.

— Обещавам! — отвърна тя.

Патрик държеше ръката на Мариса и потропваше в крак с музиката. Странно, как се завърташе колелото на живота — той стоеше на същото място, където беше започнало всичко — градината на Мийви.

— За какво мислиш? — попита го любимата му.

— Ей там — посочи той към кладенеца — преди девет години видях за пръв път Мийви с нейните прословути жълти гумени ботуши и с лейка в ръка. Лили тъкмо беше напуснала живота й и аз заех нейното място.

— Хубаво е, че си бил до Мийви през това време — нежно го погледна тя.

Той се изчерви.

— Не знам… — промърмори. — Май не успях да открия внучката й без нейна помощ.

— Но откри мен — прошепна му Мариса и се притисна до него.

— Дори не знаех, че търся теб — каза той, загледан в очите й.

— И аз не знаех. След всичко, което преживяхме с Джеси, дори не съм и мечтала, че ще ми се случи нещо толкова прекрасно.

Патрик проследи погледа й и видя Сам, Джесика и Роуз, които играеха на поляната с Флора. „Дали си мисли за Тали“ — запита се той и я прегърна. Замисли се за всички престъпници, с които си беше имал работа, докато беше полицай. Едуард беше един от тях.

— Понякога човек трябва да види злото с очите си, за да разбере какво наистина е добро — каза.

— Точно в момента гледам нещо добро — усмихна се Мариса и потъна в сините му очи.

— И аз — отвърна той.

— Обаче това, което виждам аз, наистина е най-доброто! — изрече тя и долепи устните си до неговите.

Лили изсуши косата си, облече се и потърси Лиам. Той седеше в беседката заедно с Роуз. Те й направиха място до тях. Няколко минути тримата седяха мълчаливо, заслушани в музиката. Наслаждаваха се на прекрасната вечер, на веселата компания и на лятото. Това беше тяхната вечер, имаха да празнуват за много неща.

— Много се радвам, че Джесика, Мариса, Сам и Патрик са тук — обади се Роуз.

— Аз също — обади се майка й.

— Без тях вечерта нямаше да е толкова хубава — добави Лиам.

— Ти си прав — усмихна се Лили. — Без тях тази вечер нямаше да е същата.

— Това парти е много специално, нали? — попита момичето.

— М-да! Така си мисля — кимна Лиам.

— А защо е толкова специално? — обърна се към тях Роуз. — Мисля, че се досещам, но искам вие да ми кажете!

— Ами… по много причини — отвърна майка й. — Можем да кажем, че празнуваме едновременно посрещане и изпращане. Посрещаме Джуди и Ребека и се разделяме с най-старите ми приятелки от Хабърд Пойнт.

— Ребека ми каза, че отсега нататък ще бъдем истински сестри. Тя ще ми дойде на гости в Кейп Хоук, а аз ще я посетя в нейното училище.

— Радвам се за теб — прегърна я майка й. Колко пъти беше на косъм да я загуби, но ето, че операциите помогнаха и сега Роуз беше толкова жизнена, колкото и всички други деца.

— Има ли друга причина това тържество да е специално? — пак попита момичето.

— Нали празнуваме твоето и на Мийви оздравяване? Летният сезон е към края си, но тези рози, които ти посади, и другите, които цъфтят в градината, ни напомнят, че ще има още много лета, в които ще бъдем заедно.

— Независимо колко дълга ще бъде зимата — обади се Лиам.

— Това е така — кимна Роуз, — но нали имаше някаква изненада?

— Ах, да, изненадата! — каза майка й, сякаш едва си спомняше за нея и погледна крадешком към Лиам, чиито очи светеха от щастие.

— Днес е нашата щастлива вечер — изрече той, без да откъсва поглед от Лили. — Всички приятели са тук.

— С изключение на Нани — отбеляза Лили и обърна поглед към морето. — Надявах се да я намеря в залива, докато плувахме, но уви, тя не се показа…

Разговорът замря и те се заслушаха в мелодията, която засвири оркестърът. Времето за изненадата наближаваше и Лили беше много развълнувана. Те продължиха да седят на старата пейка в беседката, където бяха изобразени четирите сезона — зима, пролет, лято и есен. Месеците и годините се сменяха, но някои неща оставаха вечни. Истинската любов между хората например, помисли тя, но осъзна, че има и любов към определени места, която също траеше вечно, докато дишаше човек. За нея Хабърд Пойнт беше такова място, то беше част от сърцето й.

Чу се звън на нечий клетъчен телефон. Патрик се обади и подаде слушалката на Мариса:

— За теб е.

— Кой може да бъде? — развълнува се Сам.

— Не знам — вдигна рамене Мариса. — Ей сега се връщам. — Тя се отдалечи, за да проведе разговора си.

— Побързай! — извика след нея Роуз и скочи да донесе кошницата, която беше приготвила през деня. — Скоро ще започне изненадата.

Лили сложи глава на рамото на Лиам. Дори да бе усетил мократа й коса, той не се оплака. Зарови лице в къдриците й и се засмя:

— Соленичко е — каза, но не се отдръпна.

— Какво да направя? — оправда се тя. — Нощното къпане с момичетата е традиция при всички летни тържества.

— Всички ли?

— Без изключение.

— Дори и на сватбените?

— Особено на тях — каза тя и те избухнаха във весел смях. Той я притегли към себе си и двамата се целунаха нежно под сянката на кедъра. Лили се отпусна в ръцете му, кожата й миришеше на море, а въздухът ухаеше на рози — аромата на нейната любов. Лиам беше до нея и тя знаеше, че ще бъде с нея завинаги. Тази нощ беше началото на тяхната обща вселена и тази вселена носеше вкус на морска сол и дъх на рози.

Роуз се върна с пълна кошница с листенца от розови, жълти, бели и червени рози, които беше накъсала от градината.

В това време Мариса затича към тях и задъхано извика:

— Познайте кой ми се обади!

— Кой?

— Ан! И познайте кой се е прибрал в Кейп Хоук!

— Нямаш предвид Лафарж, нали? — смръщи се Лили.

— Кой говори за Лафарж? Нани! Нани е там!

Новината беше толкова радостна, че очите на Лили се напълниха със сълзи. Това лято Нани беше техният ангел, който ги водеше от едно място на друго. От Кейп Хоук до Бостън за операцията на Роуз, после до Хабърд Пойнт, за да се погрижат за Мийви, и сега отново към Нова Скотия.

— Върнала се е у дома, за да ни покаже, че е време и ние да се прибираме — погледна я Лиам.

— У дома! У дома! — запя Роуз и затанцува около тях. В радостта си гребна шепа от нежните листенца и ги разпиля над главите им. Бръкна втори път, но се сепна и погледна към Лили и Лиам.

— Стана ли време? — попита.

— За изненадата ли? — усмихна се майка й. — Мисля, че е време!

Тя погледна към баба си. Мийви се усмихна и й кимна, за да й покаже, че е готова.

Лиам се наведе и извади изпод пейката друга кошница, малко по-голяма от тази на Роуз. Тя беше покрита с красива кърпа, извезана от Лили още когато беше малко момиче, горе-долу на годините на дъщеря й. На нея беше изобразена „Морска градина“ с удивителните си рози. Тя грееше във всички нюанси на розово, прасковено и алено. Но най-прекрасни бяха белите рози, човек можеше да види всеки детайл по тях, всяко листенце беше избродирано с много любов.

Лили винаги беше мечтала да се омъжи точно тук, в тази градина. Представяше си потъналия в цъфнали рози двор и особено белите, които щяха да са най-подходящи за булката. Малката Мара беше избродирала своите мечти и си беше обещала на сватбения си ден да бъде заобиколена от бели рози.

— Какво ще кажеш да заменим белите рози с бял сняг? — попита я Лиам.

— Няма значение — каза Роуз. — Ще ги накараме да си вземат топли дрехи.

— Снегът е чудесно допълнение към булчинския тоалет. — Лили погледна с любов бъдещия си съпруг. Спомни си за онази стара снимка на китоловния кораб сред ледените блокове, черните греди на корпуса, покрити с ледени висулки, и високите скали зад него с калпаци от тежък сняг. Това беше сега нейният пейзаж. Тя бе стигнала накрай света, при северните ветрове, белите китове и заскрежените борове, за да намери топлина и любов, за които си мислеше, че съществуват само в приказките. Там беше станала майка. Точно когато беше решила, че зимата в живота й ще трае вечно, срещна своя любим Лиам Нийл.

„Сезоните се сменят — помисли си тя, — но по света има места, където розите цъфтят през цялата година.“ На нейната коледна сватба щеше да е пълно с рози, тя беше сигурна в това, нищо че щеше да е в Кейп Хоук. Тя ще ги поръча от някое място, където лятото е вечно и всичките й приятели ще пристигнат в деня на зимното слънцестоене, за да празнуват заедно с тях.

Повика Роуз и двете раздадоха покани на всички гости. Тара веднага отвори своята.

— Двайсет и първи декември — прочете. — Най-късият ден в годината.

— Моят нов живот започна с раждането на Роуз в деня на лятното слънцестоене — най-дългия ден — каза Лили, — и ние решихме, че можем да дадем малко повече светлина и на най-късия…

— В Кейп Хоук — довърши Бей.

— Искаме всички да дойдете. Моля ви, моля ви! Ще наемем автобус, ако трябва и хеликоптер, каквото и да е, само да ви видя в Кейп Хоук…

— Ще бъдем с теб дори ако трябва да плуваме до там — обеща Тара.

— Мариса, Сам! Обещайте, че ще свирите на сватбата ни! — обърна се Лили към приятелките си.

— Скъпа, можем ли да си позволим такъв разкош? „Падналите ангели“ да свирят на сватбата ни? — повдигна вежди Лиам.

— „Летящите ангели“, моля! — намеси се Сам и прегърна сестра си. — Моята племенница ни даде ново име.

— То повече ми харесва — каза Джесика.

— Имената са важни — добави Роуз.

Лиам се съгласи и притегли Лили към себе си. Лунният сърп осветяваше скалите и малките парченца слюда по тях блещукаха като паднали от небето звезди.

Вълните бяха спокойни сега. Галеха нежно челата на крайбрежните камъни и техният ритъм се сливаше с пулса на всички приятели, които бяха в „Морска градина“ тази вечер. Призрачните планини ги нямаше. Всичко се връщаше по местата си. Време беше и те да си отидат у дома.

Роуз хвана ръката на Лиам, подръпна го и той я взе на ръце. Нощният бриз зашепна в ушите им и тя също прошепна нещо. Лили се обърна към нея и видя долепените й устни до ухото на Лиам. Не можа да чуе думите, но по радостта в очите му се досети, че Роуз го нарече с името, което мечтаеше да произнесе от девет години:

— Татко…

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6655

Издание:

Луан Райс. Сезонът на розите

Американска. Първо издание

ИК „Плеяда“, София, 2006

Редактор: Лилия Атанасова

ISBN 978-954-409-238-2

Content

Луан Райс
Сезонът на розите

Пролог

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Информация за текста