Strugacki Arkadij

Strugacki Boris

Хотел «Код Погинулог Алпинисте»

Аркадиј Стругацки

Борис Стругацки

Хотел «Код Погинулог Алпинисте»

Просвета, Београд, 1984

Превео Д. Стојиљковић

1

Зауставио сам аутомобил, изашао и скинуо тамне наочаре. Све је било онако како је причао Згут. Хотел је био једноспратан, жуте боје са зеленим, изнад трема падао је у очи тужан натпис: «Код погинулог алпинтсте». У високе порозне наносе снега с обе стране трема биле су пободене разнобојне скије — избројао сам седам пари, једне су биле са ципелама. С крова су висиле белкасте ребрасте леденице дебеле као рука. У крајњем десном прозору приземља помоли се нечије бледо лице, и тада се главна улазна врата отворише и на трему се појави ћелав, омален и плећат човек у риђем крзненом прслуку обученом преко блиставе кошуље од синтетике. Приде тешким, тромим кораком и застаде преда мном. Лице му је било црвено, грубих црта, а врат као у рвача тешке категорије. Није гледао у мене. Његов меланхолични поглед, пун тужног достојанства, био је устремљен некуд у страну. По свој прилици, био је то Алек Сневар лично, власник хотела, долине и Боциног Грлића.

«Тамо…» рече ми неприродно дубоким и муклим гласом. «Ено тамо се то догодило.» Испружи руку показујући правац. У руци је држао вадичеп. «На оном вису…»

Ја се окренух и, жмиркајући, погледах у сињу, стравично окомиту литицу, која је пресецала долину са запада, бледе језичке снега, зупчасти гребен, јасан, као нацртан на светлоплавој површини неба.

«Разлегао се карабин», истим оним муклим гласом настави власник хотела. «Летео је двеста метара по вертикали наниже, ка смрти, и није се имао за шта задржати на глаткој стени. Можда је викао.

Нико га није чуо. Можда се молио. чуо га је само Бог. Затим је доспео до литице и ми смо овде чули лавину, рику пробуђене звери, похлепну гладну рику, и земља је уздрхтала кад је треснуо на њу заједно са четрдесет две хиљаде тона кристаластог снега…»

«Због чега се тамо запутио?» упитах, посматрајући кобни бедем.

«Допустите ми да се вратим у прошлост», изусти власник, обори главу и стави песницу са вадичепом на проћелаво теме.

Све је било управо онако како је причао Згут. Једино се пас нигде није могао видети, али сам опазио мноштво његових подсетница на снегу крај трема и око скија. Уђох у кола и узех корпу са боцама.

«Имате поздрав од инспектора Згута», рекох и власник се истог часа врати из прошлости.

«То је човек достојан поштовања!» рече живахно и сасвим обичним гласом. «Како је он?»

«Добро» одговорих, предајући му котарицу.

«Видим да није заборавио вечери које је провео крај мог камина.»

«Он само о њима и говори», рекох и поново кренух према колима, али ме власник хотела ухвати за руку.

«Ни корак натраг!» рече строго. «За то ће се постарати Кајса. Кајса!» грмну као труба.

На трем излете пас — прекрасан бернардинац, бео са жутим пегама, снажна животиња велика као теле. Као што сам већ знао то је било све што је преостало од Погинулог Алпинисте, ако се не рачунају неке ситнице изложене у соби-музеју. Баш бих волео да видим како ће тај мужјак са женским именом истоваривати мој пртљаг, али ме власник одлучно поведе према кући.

Прошли смо кроз сумрачан хол где се осећао топао мирис угашеног камина и где су нејасно светлуцали лакирани, модерни, ниски сточићи, скренули смо у ходник налево и власник раменом гурну врата на чијој је таблици писало «Канцеларија». Посадио ме је у угодну столицу, котарица која је звецкала и клокотала обрела се у углу, и власник је раширио на столу гломазну главну књигу.

«Пре свега, дозволите да се представим», рече усредсређено гребући ноктима врх пера. «Алек Сневар, власник хотела и механичар. Ви сте, наравно, приметили ветрењаче на изласку из Боциног Грлића?»

«Ах, то су биле ветрењаче?»

«Да. Мотори на ветар. Лично сам их конструисао и сам монтирао. Ево овим рукама.»

«Ма шта кажете…» промрсих.

«Да. Лично. И још много штошта.»

«Где да однесем», упита иза леђа пискав женски глас.

Окретох се. У вратима, с мојим кофером у руци, стајала је права дунда од својих двадесет пет година, образа обливених густим руменилом, са веома растављеним и широм отвореним плавим очима.

«То је Кајса», рече ми власник. «Кајса! Овај господин нам је донео поздрав од господина Згута. Сећаш ли се господина Згута, Кајса? Мораш га се сећати.»

Кајсу поново обли румен и она, слежући раменима, заклони лице дланом.

«Сећа се», објасни ми власник. «Запамтила је… Па-а… Ето, сместићу вас у собу број четири. То је најбоља соба у хотелу. Кајса, однеси кофер господина… м-м…»

«Глепски», рекох.

«Однеси кофер господина Глепског у собу број четири… Невероватна глупача», рече ми с некаквом чак гордошћу, када дунда нестаде. «Феномен своје врсте… Дакле, господине Глепски?»

Он ме ишчекујуће погледа.

«Петар Глепски», издиктирах. «Инспектор полиције. На одмору. Две недеље. Сам.»

Власник је марљиво записивао све ове податке веома крупним неуједначеним словима, а док је писао, у канцеларију, кврцкајући канџама по линолеуму, уђе бернардинац. Он ме погледа, намигну и наједном уз тресак, као да се стропоштао нарамак дрва, прући се крај сефа, спустивши њушку на шапу.

«То је Лељ», рече власник, заврћући поклопац наливпера. «Сапиенс. Све разуме на три европска језика. Бува нема, али се лиња.»

Лељ уздахну и премести њушку на другу шапу.

«Хајдемо», рече власник устајући. «Испратићу вас до собе.»«Још неко борави. Биће да су недавно допутовали. Само су они тек онако… Пребивају тек. Не спавају, не хране се, само пребивају…»

«Не разумем», признадох.

«И нико не разуме. Бораве и квит. читају новине. Прекјуче су здипили папуче господину ди Барнстокру. Тражим, тражим свуда, нема папуча. А они их однели у музеј, и тамо оставили. И још остављају трагове…»

«Какве?» Горео сам од жеље да схватим.

«Мокре. Тако и иду по целом ходнику. А уобичајили су да ме зову телефоном. час из једне собе, час из друге. Дођем, а тамо нема никог.»

«Па добро», рекох уздахнувши. «Не схватам те, Кајса. И није потребно. Боље да се истуширам.»

Пригњечих пикавац у беспрекорно чистој пепељари и одох у спаваћу собу по рубље. Тамо сам поређао на сточићу крај узглавља хрпицу књига, помисливши узгред да сам их узалуд вукао, скидох ципеле, гурнух ноге у папуче и, узевши фротир, кренух да се истуширам. Кајса је већ отишла, пепељара на столу је поново сијала блиставо чиста. У ходнику није било никог, однекуд је допирало куцкање билијарских лопти — сигурно се разонођивало потиштено спадало на психолошкој основи. Како му је…

Симоне, биће.

Пронађох врата купатила с тушевима на степенишном одморишту, али се испостави да су затворена. Неко време сам стајао неодлучно, опрезно обрћући кваку од пластичне масе. Неко полако, тешким кораком прође ходником. Могу, наравно, сићи у купатило с тушевима у приземљу, помислих. А и не морам сићи. Могу се најпре скијати. Одсутно упрех поглед у дрвене степенице које су водиле, очигледно, на кров. Или, на пример, попети се на кров и уживати у видику. Кажу да су овде неописиво лепи изласци и заласци сунца. А ипак је свињарија што је туш затворен. Или је тамо неко засео?

Ма не, тихо је… Ја још једном цимнух кваку. Па, добро. Нека иде с милим Богом тај туш. Има времена. Окренух се и пођох у своју собу.

Нешто се променило у мојој соби, одмах сам то осетио. У трену схватих: осећао се мирис дувана за лулу, управо као у соби-музеју. Истог часа бацих поглед на пепељару. Тамо није било луле која се пушила — само гомилица пепела помешана с трункама дувана. Пребивају, сетих се. Не пију, не хране се, само остављају трагове…

И тада у близини неко отегнуто и гласно зевну. Из спаваће собе, лупајући канџама, тромо изађе бернардинац Лељ, погледа ме с ироничним смешком и протеже се.

«Ах, то си ти овде пушио?» рекох.

Лељ намигну и заврте главом. Као да тера муву.

2

Судећи по траговима на снегу, овде је неко већ покушавао да се скија — одвезао се педесетак метара, падајући на сваком кораку, а затим се вратио, упао у снег до колена, вукући скије и штапове у наручју, испуштајући их, скупљајући и поново испуштајући — рекло би се да се изнад ових тужних плавих рупчага и бразда у снегу све до сада нису слегла залеђена проклињања. Али у осталом делу снежни покривач долине био је чист и некоснут, као нов уштиркан креветски чаршав.

Скакутао сам неко време у месту, испробавајући везове, и појурио у сусрет сунцу, једнако појачавајући темпо, зажмиривши од сунца и уживања, избацујући из себе са сваким издисајем чамотињу кабинета испуњених дуванским димом, мемљивих докумената, плачљивих окривљених и гунђавих претпостављених, мору суморних политичких распри и вицева с брадом, ситничавих брига жене и кидисања млађег нараштаја… туробне каљаве улице, ходнике који заударају на црвени восак, празна ждрела суморних сефова, као слупане цистерне, избледели плавичасти тапети у трпезарији и избледели ружичасти тапети у спаваћој соби и испрскани мастилом жућкасти тапети у дечијој соби… са сваким издисајем се ослобађајући самог себе — службеног, принципијелног, дозлабога покорног закону човека са сјајним дугмадима, пажљивог мужа и узорног оца, гостољубивог друга и предусретљивог рођака, радујући се што ће све то ишчилети, надајући се да ће све то ишчилети неповратно, да ће одсад све бити лако, гипко, кристално чисто, у лудом, веселом, младалачком темпу, и како је то дивно што сам допутовао овамо… сила је Згут, промућуран је Згут, хвала ти Згуте, мада ти и опаучиш своје «ловце на медведе» по њушци… и како сам ја још крепак, спретан, снажан — могу, ето, овако, по идеално правој линији, сто хиљада километара по идеалној правој линији, а могу ето овако, нагло удесно, нагло улево, избацивши испод скија тону снега… а ја се већ три године нисам смучао, управо од оног времена кад смо купили ону проклету нову кућицу, и кога смо ђавола то урадили, обезбедили себи уточиште за старост… читав живот радиш за старост… а нека ђаво носи и њу и све остало, не желим сад о томе да мислим, нека ђаво носи старост, нека иде до ђавола кућица, иди до ђавола и ти, Петере, Петере Глепски, чиновниче који штујеш закон, нека ти је бог на помоћи…

Затим је талас првог усхићења прошао и ја сам опазио да стојим крај пута, мокар, задихан, од главе до пете засут снежном прашином. Просто је невероватно како брзо пролазе таласи усхићења.

Кињити себе, пецкати, замарати и гњавити може човек сатима, данима и ноћима, а усхићење наиђе и одмах спласне. Од ветра сам и оглухнуо… Скинуо сам рукавицу, гурнуо мали прст у ухо, провртео и наједном сам чуо громогласни тутањ, као да је у близини слетео спортски двосед. Једва сам успео да протрљам наочаре, кад он пројури покрај мене — али није био двосед, наравно, већ огромни мотоцикл од ових нових, који пробијају зидове и односе више живота него све силеџије, пљачкаши и убице скупа. Он ме засу грудвама снега, наочаре ми се поново одлепише, али ја ипак приметих жгољаву повијену прилику, распршену црну косу и крај црвеног шала који је штрчао као даска. За вожњу без кациге, помислих аутоматски, следи казна од педесет круна и одузимање дозволе за вожњу у трајању од месец дана… Уосталом, није могло бити ни говора о томе да уочим регистарски број — нисам могао да разазнам чак ни хотел ни половину долине уз то — снежни облак подигао се до неба. И шта ме се то тиче! Погледах на штапове и појурих дуж пута за мотоциклом према хотелу.

Кад сам стигао, мотоцикл се хладио испред трема. Поред њега на снегу су лежале велике кожне рукавице с левкастим манжетнама. Забих скије у смет, очистих се и поново погледах мотоцикл.

Колико је то само злокобна машина. чини ми се да ће се следеће године хотел звати «Код Погинулог Мотоциклисте». Власник ће поново узети пристиглог госта за руку и рећи, показујући на пробијен зид: «Овде. Овде је он улетео брзином од сто двадесет миља на сат и скроз пробио зграду. Земља је уздрхтала када је рупио у кухињу, вукући за собом четири стотине тридесет две цигле…» Пара вреди реклама, помислих, пењући се уз степенице. Ући ћу сада у своју собу, а за мојим столом се распиштољио скелет са распаљеном лулом у зубима, а испред њега траварица од мухоморке, специјалитет куће, три круне литар.

На средини хола стајао је незамисливо висок и веома погурен човек у црном фраку са пешевима до пета. Ставивши руке иза леђа, строго је читао буквицу жгољавом, гипком бићу неодређеног пола, које се грациозно завалило у дубокој фотељи. Биће је имало малено, бледуњаво лишце, до пола скривено великим црним наочарима, бујну, црну, замршену косу и руњав, црвени шал.

Кад затворих за собом врата, високи човек ућута и окрете се према мени. Имао је лептир— машну и најплеменитије црте лица, улепшане аристократским носем. Такав нос могао је имати само један човек, и тај човек није могао бити нико други доли та славна личност. За тренутак ме је проматрао, као да је био у недоумици, затим направи уста као кокошја тртица и крену ми у сусрет, пружајући узани, бели длан.

«Ди Барнстак», готово запева. «Стојим вам на располагању.»

«Зар ди Барнстокр главом и брадом?» с искреним поштовањем упитах, стежући му руку.

«Лично, господине, лично», рече. «С ким имам част?»

Представих се, осећајући некакву глупаву бојажљивост, која нама, полицијским чиновницима, уопште није својствена. Јер је од првог погледа било јасно да такав човек мора да скрива приходе и пореске пријаве попуњава нејасно.

«Дивота божја!» запева намах ди Барнстокр хватајући ме за ревер. «Где сте то нашли? Брин, дете моје драго, погледајте каква дивота!»

Међу прстима му је била плава љубичица. И замириса на љубичицу. Ја нагнах себе да затапшем, иако не волим такве ствари. Створење у фотељи зевну колико год је могло својим маленим устима и пребаци ногу на наслон за руке.

«Из рукава», изјави оно промклим басом. «Јалова посла, стриче.»

«Из рукава!» тужно понови ди Барнстокр. «Не, Брин, то би било превише просто. То би била, одиста, како се ви изражавате, јалова посла. Јалова и недостојна таквог стручњака као што је господин Глепски.»

Он спусти љубичицу на отворени длан, погледа је, подиже обрве и љубичица нестаде. Ја затворих уста и завртех главом. Остао сам без речи.

«Ви се мајсторски смучате», господине Глепскин, рече ди Барнстокр. «Посматрао сам вас кроз прозор. И ред је да кажем, просто сам уживао.»

«Ма откуд», промрсих. «Па, смучао сам се некада…»

«Стриче», огласи се намах створење из дубине фотеље. «Створите боље цигарету.»

Ди Барнстокр се, изгледа, досети.

«Да!» рече. «Допустите да вас упознам, господине Глепски: то је Брин, једино дете мог драгог покојног брата… Брин, дете моје!»

Дете се нерадо извуче из фотеље и приђе. Коса му је била бујна, женска, а, уосталом, можда и није била женска, већ, тако рећи, младалачка. Ноге затегнуте у еластику биле су сувоњаве, дечије, а, уосталом, можда, баш напротив — витке девојачке. Блуза је била за три броја већа него што је било потребно. Кратко речено, ја бих више волео кад би ди Барнстокр представио чедо свог драгог покојника просто као синовца или синовицу. Дете ми се равнодушно осмехну ружичастим, нежним устима и пружи препланулу изгребану руку.

«Јесмо ли вам задали прпу?» запита оно промукло. «Тамо на путу…»

«Ми?» поново га упитах.

«Па, не ми, наравно, Букефал. Он то зна… Све му је наочаре засуо снегом», саопшти оно стрицу.

«У овом случају», љубазно разјасни ди Барнстокр, «Букефал није легендарни коњ Александра Македонског. У овом случају Букефал је мотоцикл, одвратно и опасно превозно средство, које ме полако убија током две последње године и на крају, како осећам, тера ме у гроб.»

«Цигарету хоћу», подсети дете.

Ди Барнстокр снуждено заврте главом и беспомоћно рашири руке. Када их опет састави међу прстима му се пушила цигарета и он је пружи чеду. чедо повуче дим и пробирљиво прогунђа: «Опет је са филтером…»

«Сигурно желите да се туширате после вашег спуста», рече ми ди Барнстокр. «Скоро ће ручак…»

«Да», рекох. «Свакако. Извините.»

За мене је било велико олакшање да збришем из овог друштва. Нисам био у форми. Изненадили су ме. Ипак је чувени мађионичар у арени једно, а чувени мађионичар у приватном животу сасвим друго. Ја се некако поздравих и кренух на свој спрат, прескачући по три степеника.

У ходнику као ни пре није било никог, негде у даљини су као и раније суво куцкале билијарске лопте. Проклети туш био је као и пре тога затворен. Некако се умих у својој соби, пресвукох се и, узевши цигарету, опружих се на диван. Обузе ме пријатна малаксалост и неколико минута чак и продремах. Пробуди ме нечија цика и злослутни, ридајући кикот у ходнику. Скочих. Тог часа неко закуца на врата и Кајсин глас промаука: «Изволите на обед!» Ја се одазвах на то са да-да, одмах долазим, и спустих ноге с дивана, напипавајући папуче. «Изволите на обед!» допре издалека, а потом још једном: «Изволите на обед!» а затим поново одсечан и аветињски кикот. Мени се чак причинило да чујем звецкање зарђалих ланаца.

Очешљах се испред огледала, испробах неколико израза лица, као: расејана љубазна пажња; непоколебљива закопчаност професионалца; срдачна спремност за свакојака познанства и ироничан осмех типа «хи». Ниједан израз ми се није учинио пригодан, зато престадох да се даље замајавам, тутнух у џеп цигарете за чедо и изађох у ходник. Изашавши, запањих се.

Врата собе преко пута била су широм отворена. У отвору, код самог довратка, опирући се стопалима о једну уоквирену даску врата, а леђима о другу, висио је млад човек. Његова поза је уза сву неприродност изгледала крајње неусиљена. Гледао ме је одозго наниже, кезио дуге жућкасте зубе и салутирао.

«Добар дан», рекох, поћутавши. «Да вам помогнем?»

Тада он грациозно, као мачка, скочи на под и, отпоздравивши по војнички, стаде преда мном мирно.»част ми је, инспекторе», рече. «Допустите да се представим: поручник кибернетике Симон Симоне.»

«На месту вољно», рекох и ми се руковасмо.

«У ствари, ја сам физичар», рече. «Али оно «кибернетике» звучи готово исто тако хармонично као «пешадије». Испада смешно.» И он неочекивано прасну у онај исти стравични ридајући кикот у коме су се наслућивали влага подземља, крваве мрље које се не могу уклонити и звекет зарђалих ланаца на окованим скелетима.

«Шта сте радили горе?» упитах, савлађујући запрепашћење.

«Тренирао сам», одговори. «Ја сам алпинист…»

«Погинули», нашалих се и одмах зажалих због тога, јер он поново обруши на мене лавину свог загробног кикота.

«Није лоше, није лоше за почетак», проговори он, бришући очи. «Не, ја сам још жив. Дошао сам овамо да се верем уз литице, али никако не могу да доспем до њих. Унаоколо је снег. И ја се, ето, пентрам по вратима, по зидовима…» Он намах заћута и ухвати ме под руку. «Право да вам кажем», рече, «дошао сам овамо да се окрепим. Премор. Пројекат «Мидас», чули сте? Најстрожа тајна.

четири године без одсуства. И лекари су ми прописали куру путених задовољстава.» Он се поново закикота, али већ смо стигли до трпезарије. Оставивши ме, похита према сточићу где су била поређана предјела. «Следите ме, инспекторе», повика у трку. «Пожурите, иначе ће пријатељи и рођаци Погинулог појести сав кавијар…»

Трпезарија је била велика, имала је пет прозора. У средини се налазио велики овални сто за двадесотак особа; велелепан, поцрнео од времена, бифе је блистао од сребрних пехара, многобројних огледала и разнобојних боца; столњак је био уштиркан, посуде од прекрасног порцулана, прибор за јело сребрни, с фином црном цаклином. Али уза све то овде су владала, очигледно, најдемократскија правила понашања. На сточићу за предјела блистала су предјела — узимај што стигнеш. На другом сточићу, мањем, Кајса је ставила чорбалуке од фајанса са чорбом од поврћа и буљоном — сам бирај, сам сипај. За оне који желе да се окрепе постојала је батерија боца — бренди, ирски џин, пиво и траварица од латица рунолиста, специјалитет куће, како је тврдио Згут.

За столом су већ седели ди Барнстокр и чедо његовог покојног брата. Ди Барнстокр је отмено мешао сребрном кашичицом по тањиру са буљоном и попреко мерио чедо које је, раширивши на столу лактове, са слашћу јело чорбу од поврћа.

У прочељу, господарила је мени непозната дама заносне и необичне лепоте. Имала је или двадесет или четрдесет година, нежна црнопуто-плавичаста рамена, лабудов врат, веома крупне полузатворене очи с дугачким трепавицама, пепељаста, високо подигнута коса, скупоцена дијадема — то је, без сумње, госпођа Мозес, и њој, несумњиво, није место за овим простим заједничким пансионским обедом. Овакве жене сам раније виђао само на фотографијама светских часописа и у раскошним филмовима.

Власник хотела је, обилазећи сто, већ кренуо према мени са послужавником у руци. На послужавнику, у кристалној брушеној чашици, стравично се плавила траварица.

«Ратно крштење!» саопшти власник, приближивши се. «Узмите што пикантнију закуску.»

Послушах га. Узех маслине и кавијар. Затим погледах власника и узех туршију. Потом погледах траварицу и исцедих у кавијар пола лимуна. Сви су ме гИедали. Узех чашицу, испухнух (још неколико мемљивих кабинета и ходника) и сручих траварицу у уста. Стресох се. Сви су ме гледали, зато сам се стресао само у мислима и стрпао у уста половину туршије. Власник се накашља. Симоне се такође накашља. Господа Мозес рече кристалним гласом: «Ох! То је прави мушкарац.» Осмехнух се и гурнух у уста другу половину туршије, горко жалећи што туршија није велика као диња. «Обећава!»

разговетно рече чедо.

«Госпођо Мозес!» рече власник. «Дозволите да вам представим инспектора Глепског.»

Пепељаста кула са зачеља мало се наклони, подигоше се и спустише дивне трепавице.

«Господин Глепски!» рече власник. «Госпођа Мозес.»

Поклоних се. Са задовољством бих се пресамитио напола, тако ме је пекло у стомаку, али се она осмехну и мени намах лакну. Скромно се окренувши, заврших са предјелом и кренух по чорбу.

Власник ме је сместио наспрам Барнстокрових, тако да је десно од мене, на жалост превише далеко, била госпођа Мозес, док је лево, на жалост превише близу, био потиштено спадало Симоне, спреман да сваког часа прасне у грозоморан кикот.

Разговор за столом усмеравао је власник хотела. Причали смо о загонетном и непознатом, тачније о томе да се у хотелу у последње време догађају чудне ствари. Мене су, као новајлију, упутили у појединости. Ди Барнстокр је потврдио да су му одиста пре два дана нестале папуче, које су се нашле тек пред вече у соби — музеју. Симоне је, кикоћући се, изјављивао да неко чита његове књиге — махом стручну литературу — и прави на маргинама забелешке — махом потпуно неписмене.

Власник, обамирући од задовољства, причао је о данашњем случају са лулом која се пушила и новинама, и додавао да ноћу неко иде по кући. чуо је то својим ушима и једном је чак видео белу прилику, која се шуњала од улазних вратију преко хола према степеништу. Госпођа Мозес је, нимало се не устежући, драге воље потврдила ове изјаве и додала да је јуче неко провирио кроз њен прозор. Ди Барнстокр је исто тако потврдио да неко иде, али он лично сматра да је то само наша добра Кајса, тако му се у сваком случају учинило. Власник је приметио да је то апсолутно немогуће, а Симон Симоне се хвалисао како ноћу спава као мртав и ништа од свега тога није чуо. Али је већ два пута приметио да су његове скијашке ципеле мокре, као да тобож неко ноћу јури у њима по снегу. Ја, збијајући шалу на свој рачун, испричах о случају са пепељаром и бернардинцем, а чедо промукло изјави — стављајући на знање свим присутнима — да, у крајњем случају, нема ништа нарочито против ових шала, навикло је на ове трикове-огледе, али апсолутно не подноси када се туђини излежавају на његовој, чедовој, постељи. При том је оно тако упирало у мене своје окуларе да се обрадовах што сам допутовао тек данас.

Атмосферу пријатне страве, која је владала за столом, нарушио је господин физичар.

«Долази једном приликом капетан друге класе у непознати град», изјави. «Одседа у хотелу и наређује да позову власника…»

Изненада ућута и осврте се.

«Пардон», рече. «Нисам уверен да се у присуству дама», тада се поклони према госпођи Мозес, «а исто тако… ха-ха… омладине», погледа чедо, «хм-хм…»

«Баш је глупава анегдота», рече чедо с омаловажавањем. «Све је не може бити боље, али нећемо делити попола. Је л» то?»

«Тачно!» узвикну Симоне и прасну у кикот.

«Делити попола?» осмехујући се, упита госпођа Мозес.

«Нећемо делити!» љутито је исправи чедо.

«Ах, нећемо делити?» изненади се госпођа Мозес. «А шта нећемо делити?»

Дете отвори уста, али ди Барнстокр направи неухватљиви покрет и уста запуши велика румена јабука, коју дете одмах слатко загризе.

«На крају крајева, необично се не збива само у нашем хотелу», рече ди Барнстокр. «Довољно је да вас подсетим, на пример, на чувене неидентификоване летеће објекте.»

чедо с треском одмаче столицу, устаде и, настављајући да хруска јабуком, крену према излазу. ђаво ће га знати зашто! Намах се причињавала у тој виткој, лепо грађеној фигури млада, прекрасна девојка. Али требало је укротити душу и девојка је ишчезавала, а уместо ње на најбезочнији начин појављивао се аљкав, дрзак шипарац — од оних који излежу буве на плажама и лочу наркотике у јавним клозетима. Једнако сам размишљао кога бих да упитам да ли је то дечак, до ђавола, или девојчица, док је ди Барнстокр настављао да ромори: «…ђордана Бруна, господо, нису узалуд спалили.

У космосу не живимо, несумњиво, само ми. Питање је само каква је густина распоређености ума у Васиони. Према оценама различитих научника, господин Симоне ће ме исправити ако грешим, само у нашој Галаксији може постојати до милион насељених Сунчевих система. Да сам ја математичар, господо, ја бих на основу ових података покушао да утврдим вероватноћу макар тога да је наша Земља предмет нечије научне опсервације…»

Питати ди Барнстокра лично, размишљао сам, није згодно. Уз то он, по мом мишљењу, ни сам не зна. Како би могао да зна? Дете је дете. И свршена посла. Љубазног власника хотела је баш брига.

Кајса је глупа. Питати Симонеа значи преживети још један вал загробног весеља… Уосталом, шта је мени? Шта се мене то тиче? Да ли да узмем још печења?… Кајса је, наравно, глупа; али се у кување разуме…»…Сложићете се», роморио је ди Барнстокр, «са мишљу о томе да туђе очи пажљиво и помно изучавају нашу старицу-планету кроз поноре Космоса — та мисао већ сама по себи заокупља машту…»

«Срачунао сам», рече Симоне. «Ако они умеју да разликују насељене системе од ненасељених и проматрају само насељене, онда ће то бити јединица минус «е» на минус један.»

«Зар је баш тако?» уздржано се пренерази госпођа Мозес, дарујући Симонеа усхићеним осмехом.

Симоне зарза. чак се промешкољи на столици. Очи му се овлажише.

«Колико ће то бити количински?» зажеле да сазна ди Банстокр, пошто сачека да прође овај акустички насртај.

«Приближно две трећине», одговори Симоне бришући очи.

«Али то је веома велика вероватноћа!» ватрено рече ди Барнстокр. «Ја то разумем тако као да смо ми одиста објекат посматрања!»

Тада врата у трпезарији иза мојих леђа затрескаше и зазвечаше, као да су их, упирући свом снагом гурали раменом.

«Према себи!» повика власник. «Према себи, молим вас!»

Освртох се и тог часа се врата широм отворише. На прагу се појави необична прилика. Стамени старији човек са потпуно булдожјим лицем, обучен у нешто што је наличило на смешни средњовековни прслук боје лососа са пешевима до колена. Испод прслука помаљале су се официрске чакшире са златним генералским лампасима. Једну руку је држао иза леђа, а другом је стезао велику металну чашу са дршком.

«Олга!» дрекну он гледајући испред себе мутним очима. «чорбу!»

Настаде тренутна пометња. Госпођа Мозес с некаквом неприличном жустрином полете према сточићу са чорбама, власник се одмаче од бифеа и поче рукама правити покрете који су изражавали његову спремност да га на све могуће начине услужи. Симоне журно гурну кромпир у уста и исколачи очи, да се не би закикотао, а господин Мозес — јер је, несумњиво, то био он — ликујуће подрхтавајући образима, пронесе своју чашу према столу наспрам госпође Мозес и тамо се смести, замало не промашивши седиште.

«Време, господо, данас, снег», саопшти. Био је трештен пијан. Госпођа Мозес стави испред њега чорбу, он мрко погледа у тањир и отпи из чаше. «О чему причате?» заинтересова се.

«Разматрали смо овде могућност да Земљу посећују посетиоци из космичког пространства», објасни ди Барнстокр, љубазно се осмехујући.

«Шта хоћете тиме да кажете?» упита господин Мозес, са великим подозрењем упревши поглед изнад чаше у ди Барнстокра. «Нисам то очекивао од вас, Барн… Барл… ди!»

«Ох, то је чиста теорија!» чило ускликну ди Барнстокр. «Господин Симоне нам је срачунао вероватноћу…»

«Глупост», рече господин Мозес. «Лудорија. Математика није наука… А ко је овај», упита, бечећи у мене десно око. Некакво мутно, ружно око.

«Дозволите да вас представим», журно рече власник. «Господин Мозес — господин инспектор Глепски. Господин Глепски — господин Мозес.»

«Инспектор», промрмља Мозес. «Фалсификоване признанице, лажни пасоши… Имајте на уму, Глепски, мој пасош није лажан. Сећање вас добро служи?»

«Немам разлога да се пожалим», рекох.

«Па, дакле, немојте заборавити.» Он поново строго погледа у тањир и отпи из чаше. «Данас је добра чорба», изјави. «Олга, склони ово и дај ми некакво месо. А што сте се ућутали, господо?

Наставите, наставите, слушам вас.»

«У вези са месом», одмах рече Симоне. «Неки сладокусац је наручио у ресторану филе…»

«Филе. Да!» с одобравањем рече господин Мозес, покушавајући да пресече печено месо једном руком. Другу руку није одвајао од чаше.

«Конобар је примио наруџбину», настави Симоне, «а сладокусац је у ишчекивању свог омиљеног јела посматрао девојке на естради.»

«Смешно», рече господин Мозес. «За сада је веома смешно. Није довољно слано. Олга, додај ми овамо со. Па, господине?»

Симоне се поколеба.

«Пардон», рече неодлучно. «Код мене су се појавила необично велика страховања…»

«Да. Страховања», задовољно понови господин Мозес. «А даље?»

«Квит», рече тужно Симоне и завали се у столицу.

Мозес упре поглед у њега.

«Како квит?» упита с негодовањем. «Па јесу ли му донели филе?»

«Хм-хм… Заправо… нису», рече Симоне.

«То је дрскост», рече Мозес. «Требало је позвати шефа сале.» Он с огавношћу одгурну од себе тањир. «О необично непријатном догађају сте нам испричали, Симоне.»

«Оваквом какав је», рече Симоне, једва се осмехујући.

Мозес отпи из чаше и окрену се према власнику.

«Сневар», рече, «јесте ли нашли лопужу који краде папуче? Инспекторе, ето посла за вас.

Позабавите се у доколици. Ипак ви овде крадете богу дане. Некакав лопужа краде папуче и вири кроз прозор.»

Хтедох да одговорим да ћу се обавезно позабавити, али тада чедо притера под саме прозоре свог Букефала. Стакло у трпезарији зазвеча, било је тешко разговарати. Сви загњурише главе у тањире, а ди Барнстокр је, приневши раширену шаку срцу, расипао надесно и налево нема извињавања. Затим Букефал загрме преко сваке мере, испред прозора полете облак снежне прашине, рика се стреловито удаљи и претвори у једва чујно зујање.

«Потпуно као на Нијагари!» рече кристалним гласићем госпођа Мозес.

«Као на ракетодрому!» опонира му Симоне.

«Дивљачки мотоцикл.»

Кајса на врховима прстију приђе господину Мозесу и стави испред њега боцу са сирупом од ананаса. Мозес благонаклоно погледа боцу и отпи из чаше.

«Инспекторе», рече, «а шта ви мислите поводом ових крађа?»

«Ја мислим да се то шали неко од присутних», одговорих.

«Необична мисао», негодујући рече Мозес.

«Нипошто», приметих. «Прво, у свим овим поступцима не примећују се никакве друге намере осим мистификације. Друго, пас се понаша као да су у кући само своји.»

«Ох да!» рече домаћин пригушеним гласом. «Наравно, у кући су само своји. Али он није био за Леља просто свој. Био је за њега бог, господо!»

Мозес упре поглед у њега.

«Ко је Он?» упита строго.

«Он. Погинули.»

«Како је то интересантно!» процвркута госпођа Мозес.

«Немојте ми пунити главу» рече Мозес власнику.

«А ако ви знате ко се бави овим стварчицама, онда га посаветујте, обавезно посаветујте да прекине. Да ли ме разумете?» Он нас обухвати набубрелим очима. «Иначе ћу и ја почети да се шалим!» издра се.

Завлада тајац. По мом мишљењу, сви су покушали да замисле чиме ће се све то завршити ако и Мозес почне да се шали. Не знам како код других, али слика је пред мојим очима била веома тужна.

Мозес је мерио сваког од нас редом, не заборављајући да отпије из чаше. Било је потпуно немогуће схватити ко је он и шта овде ради. И зашто носи овај лакрдијски кафтан? (Можда је већ почео да се шали?) И шта има у чаши? И зашто се све време чини да је она пуна, мада је на моје очи већ педесетак пута потрзао из ње и то солидно?

Затим госпођа Мозес одмаче тањир, принесе дивним уснама салвет и, подигавши очи према таваници, изјави: «Ах, колико волим лепе заласке сунца! То је пир боја!»

Наједном осетих необично јаку потребу за усамљеношћу. Устадох и рекох одлучно: «Захваљујем вам, господо. До вечере.»

3

«Немам појма ко је он», рече власник разгледајући чашу на светлости. «Пријавио се код мене и води се у мојој књизи као велетрговац који путује због властитих потреба. Али није велетрговац.

ћакнут алхемичар, чаробњак, проналазач… само није велетрговац.»

Седели смо у салону с камином. Жеравица је јако пламтела, наслоњаче су биле старинске, праве, чврсте. Порто је био врућ, с лимуном, мирисав. Полумрак је био пријатан, црвенкаст, потпуно домаћи. Напољу је отпочињала вејавица, у димњаку камина је фијукало. У кући је било тихо, само су повремено издалека, као са гробља, допирале експлозије раздирућег кикота и оштар, као пуцњи, прасак успешних погодака. У кухињи је Кајса звецкала шерпама.

«Велетрговци су обично шкрти», настави власник замишљено. «А господин Мозес није шкрт, не.

«Могу ли да сазнам», питао сам га, «чијој препоруци имам да захвалим за част што сте ме удостојили посетом?» Уместо одговора извадио је из новчаника новчаницу од сто круна, запалио је упаљачем, припалио њоме цигарету и, пустивши ми дим у лице, одговорио је: «Ја сам Мозес, господине. Алберт Мозес! Мозесу нису потребне препоруке. Мозес је свуда и свуда је код куће». Шта ви кажете на то?»

Замислих се.

«Имао сам познаника фалсификатора новчаница, који се приближно тако понашао када су од њега затражили исправе», рекох.

«Не долази у обзир», са задовољством рече власник. «Новчанице су му праве.»

«Дакле, помахнитали милионер.»

«Да је милионер — то је јасно», рече власник. «А ко је, заправо, он? Путује ради сопствених потреба… По мојој долини не путују. Код мене се овде скијају или веру уз литице. Ово је ћорсокак. Одавде пут никуда не води.»

Сасвим се опружих у фотељи и прекрстих ноге. Било је необично пријатно угнездити се тако и с најозбиљнијим изразом лица размишљати ко је, заправо, господин Мозес.

«Па добро», рекох. «ћорсокак. А шта ради у том ћорсокаку чувени ди Барнстокр?»

«Ох, господин ди Барнстокр, то је нешто сасвим друго. Он долази код мене сваке године већ тринаест година заредом. Први пут је дошао још онда кад се хотел звао једноставно «Колиба». Лудује за мојом траварицом. А господин Мозес је, усуђујем се да приметим, стално под гасом; међутим, за све време није купио код мене ниједну боцу.»

Значајно рекох «хм» и отпих ваљан гутљај. «Проналазач», одлучно рече власник. «Проналазач или чаробњак.»

«Ви верујете у чаробњаке, господине Сневар?»

«Алек, ако вам одговара. Једноставно Алек.»

Подигох чашу и отпих још један ваљан гутљај у Алекову част.

«А мене зовите једноставно Петер», рекох.

Власник достојанствено климну и отпи ваљан гутљај у част Петера.

«Верујем ли у чаробњаке?» одврати. «Ја верујем у све што могу да замислим, Петер. У чаробњаке, у господа бога, у ђавола, у привиђења… у летеће тањире… Ако људски мозак може све то да за мисли, дакле, све то негде постоји, иначе зашто би мозак имао такву способност?»

«Ви сте философ, Алек.»

«Да, Петер, ја сам философ. Ја сам песник, философ и механичар. Видели сте моје вечите моторе?»

«Нисам. Раде ли?»

«Понекад. Морам често да их заустављам, одвећ брзо пропадају делови… Кајса!» повика наједном тако да задрхтах. «Још једну чашу врућег портоа за господина инспектора!»

Уђе бернардинац, оњуши нас, сумњичаво погледа ватру, оде до зида и с треском се прући на под.

«Лељ», рече власник. «Понекад завидим овом псу.»

«Много, заиста много види и чује док лута ноћу по ходницима. Могао би нам много испричати кад би умео. И кад би хтео, наравно.»

Појави се Кајса, веома румена и лако рашчупана. Принесе ми чашу портоа, направи кникс, закикота се и удаљи.

«Буца», промрмљах механички. Ипак је то била већ трећа чаша. Власник се доброћудно засмеја.

«Заносна», признаде. «чак се и господин ди Барнстокр није могао обуздати и уштинуо ју је јуче за задњицу. Али шта се тек збива са нашим физичарем…»

«По мом мишљењу наш физичар пикира првенствено на госпођу Мозес», приметих.

«Госпођа Мозес…» замишљено рече власник. «А знате ли ви, Петер, ја имам довољно поузданих доказа за претпоставку да она није никаква госпођа и није Мозес.»

Нисам противречио. Ко би рекао…

«Ви сте, вероватно, већ опазили», настави власник, «да је она много глупља од Кајсе. И потом…» Он спусти глас. «По мом мишљењу, Мозес је бије.»

Стресох се.

«Како бије?»

«По мом мишљењу, бичем. Мозес има бич. Хајкачки корбач. чим сам га опазио одмах сам се запитао: шта ће господину Мозесу хајкачки корбач? Можете ли ми одговорити на то питање?»

«Па, знате, Алек…» рекох.

«Не инсистирам», рече власник. «Ни на чему не инсистирам. И да знате, разговор о господину Мозесу сте заподенули ви, ја никада не бих дозволио себи да први потегнем ову тему. Ја сам говорио о нашем великом физичару.»

«У реду», рекох. «Поразговараћемо о великом физичару.»

«Он је мој гост или трећи или четврти пут», рече домаћин, «и сваки пут долази све већи.»

«Причекајте», рекох. «На кога ви заправо мислите?»

«На господина Симонеа, свакако. Зар никада раније нисте чули за то име?»

«Никада», рекох. «А да ли су њега ухватили у кривотворењу пртљажних признаница?»

Власник ме прекорно погледа.

«Корифеје националне науке треба знати», строго рече.

«Ви озбиљно говорите?» заинтересовах се.

«Апсолутно.»

«То потиштено спадало је корифеј националне науке?»

Власник климну.

«Да», рече. «Ја вас разумем… Наравно… Пре свега понашање, а затим све остало…

Уосталом, у праву сте. Господин Симоне представља за мене неисцрпни извор за размишљање о фрапантном нескладу између понашања човека кад се налази на одмору и његовог значаја за човечанство кад ради.»

«Хм…» рекох. То је било упечатљивије од хајкачког корбача.

«Видим да ми не верујете», рече домаћин. «Али морам вам приметити…»

Ућута и ја осетих да се у одаји са камином појавио још неко. Није било друге до да окренем главу и погледам у страну. Било је то једино дете покојног брата господина ди Барнстокра. Појавило се потпуно нечујно и сада је чучало крај Леља и миловало пса по глави. Гримизноцрвени одсјаји жара блистали су у необично великим црним наочарима. Дете је било некако веома усамљено, као да су сви на њега заборавили, и малено. И од њега је допирао једва приметан мирис зноја, финог парфема и бензина.

«Каква мећава…» рече оно танушним, жалосним гласићем.

«Брин», рекох. «Дете моје. Скините за часак ваше грозне наочаре.»

«Због чега?» жалосно упита чедо. Збиља, због чега? — помислих и рекох: «Желим да вам видим лице.»

«То уопште није потребно», рече чедо, уздахну и замоли: «Дајте ми, молим вас, цигарету.»

Па, наравно, то је била девојка. Веома мила девојка. И веома усамљена. То је страшно — у таквом узрасту бити усамљен. Пружих јој кутију цигарета, шкљоцнух упаљачем, размишљах неко време шта да кажем, али нисам знао шта. Наравно, била је то девојка. И пушила је као девојка — кратко и нервозно увлачећи.

«Препала сам се», рече. «Неко је притискао кваку на мојим вратима.»«Де-де», рекох. «Зацело је то био ваш стриц.»

«Не», успротиви се. «Стриц спава. Испустио је књигу на под и лежи отворених уста. И мени се из неког разлога учинило да је умро…»

«чашицу брендија, Брин?» рече власник пригушеним гласом. «чашица брендија ће добро доћи у оваквој ноћи, зар не, Брин?»

«Нећу», рече Брин и слеже раменима. «Хоћете ли још дуго седети овде?»

Нисам имао више снаге да слушам овај жалосни глас.

«До ђавола, Алек», рекох. «Јесте ли ви власник или нисте? Зар не можете наредити Кајси да проведе ноћ са овом јадном девојком?»

«Та замисао ми се допада», рече дете, оживевши. «Кајса је управо оно што је потребно. Кајса или нешто слично.»

У пометњи испразних чашу, а дете наједном испљуну дугачак течни испљувак у камин и баци за њим опушак.

«Аутомобил», рече оно прозуклим басом. «чујете ли?»

Власник устаде, узе крзнени прслук и упути се према излазу. Похитах за њим.

Напољу је беснела права мећава. Испред трема је стајао велики црни аутомобил, крај њега су, обасјана фаровима, два човека, махала рукама и свађала се.

«Двадесет круна!» викао је неко фалсетом. «Двадесет круна и ни гроша мање! Нек вас ђаво носи, шта је вама, зар нисте видели какав је пут?»

«Ма за двадесет круна ја ћу те купити заједно са твојом крнтијом!» сиктао је други, одговарајући.

Власник јурну са трема.

«Господо!» забруја његов снажан глас. «Све су то тричарије!»

«Двадесет круна! Ја се још морам и вратити!»

«Петнаест и ни гроша више! Уцењивач. Дај ми твој број, записаћу га!»

«Џимрија си ти квит посла! За петака би се удавио!»

Било ми је хладно и вратих се до камина. Ни пса, ни чеда овде није више било. То ме растужи.

Узех своју чашу и кренух у бифе. У ходнику застадох — врата се широм отворише и на прагу се појави крупан човек засут снегом, са кофером у руци. Он рече «бр-р-р», отресе се снажно и појави се плавокоси викинг. Његово румено лице било је мокро, на трепавицама су му као бело паперје стајале пахуљице. Приметивши ме, за часак се осмехну, показавши правилне, неговане зубе и рече пријатним баритоном: «Олаф Андварафорс. Можете ме звати једноставно Олаф!»

И ја се представих. Врата се поново широм отворише, појави се власник с две дугуљасте путне корпе, а за њим један малени, замотан до очију човек, исто тако засут снегом и веома незадовољан.

«Проклете лопурде!» говорио је, хистерично се дерући. «Погодили смо се за петнаест. Јасно, по свој прилици, по седам и по круна по глави. Због чега двадесет? Какви врашки обичаји владају у овом градићу? Ја ћу га, нек га ђаво носи, одвући у полицију…»

«Господо, господо!» говорио им је власник. «Све су то тричарије… Молим вас овуда, налево… Господо!..»

Настављајући да виче о раскрвављеној њушци и о полицији, човечуљак је допустио да га увуку у канцеларију, а викинг Олаф рече басом: «Шкртац…» и стаде да се осврће с таквим изразом лица као да је очекивао да ће овде затећи мноштво људи који га дочекују.

«Ко је тај?» упитах.

«Не знам. Узели смо један такси. Другог није било.»

Он ућута, гледајући преко мог рамена. Обазрех се. Није ничег нарочитог тамо било. Само се њихала портијера која је заклањала улаз у ходник што је водио у салон са камином и собе Мозесових.

Сигурно због промаје.

4

Пред јутро се мећава стишала. Устао сам у зору док су у хотелу јаш спавали, изашао само у гаћицама на трем и, гракћући и цичећи, добро се истрљао свежим пахуљастим снегом, да бих неутралисао преостало дејство три чаше портоа. Сунце се једва помолило иза планинског гребена на истоку, и дугачка плава сенка хотела пружала се преко долине. Опазих да је трећи прозор здесна на првом спрату био широм отворен. Очигледно, неко је чак и ноћу желео да удише лековити планински ваздух.

Вратих се у своју собу, обукох се, закљућах врата и стрчах у бифе. Кајса, црвена, ознојена, већ се бактала у кухињи крај ужареног штедњака. Принела ми је какао и сендвич, и ја сам слистио све ово, стојећи у бифеу, а слушао крајичком уха како власник певуши некакву песмицу у својој радионици. Само да не сретнем никог, мислио сам. Јутро је превише лепо за двоје. Размишљајући о овом јутру, о овом чистом небу, о злаћаном сунцу, о пустој паперјастој долини, осећао сам се да сам исто таква тврдица као јучерашњи човечуљак умотан до обрва у бунду, који је направио скандал због пет круна. (Хинкус, заступник за преступе малолетника, на одмору због болести). И никог нисам срео осим бернардинца Леља, који је с доброћудном равнодушношћу посматрао како затежем везове, и јутро, чисто небо, злаћано сунце, пепељаста бела долина — све то је припало једино мени.

Кад сам се, пошто сам претрчао десет миља до реке и назад, вратио у хотел да презалогајим, тамо је живот киптео. Сви житељи су похрлили да се огреју на сунашцу. чедо је са својим Букефалом на радост посматрача распршило и уклонило свеже сметове — и од једног и од другог је куљала пара.

Заступник за преступе малолетника, који је без бунде био мишићав тип дугуљастог, мршавог лица, од својих тридесет пет година, изводио је на скијама тешке осмице око хотела, уз подврискивање, не удаљујући се, уосталом, превише далеко. Господин ди Барнстокр је на једвите јаде стао на скије и сав је већ био уваљан у снег, као невероватно дугачак и мршав снешко белић. Што се тиче викинга Олафа, он је демонстрирао плес на скијама, и ја се осетих унеколико увређен кад схватих да је то прави мајстор. Са равног крова су све то проматрали дивна госпођа Мозес у прекрасном крзненом огртачу, господин Мозес у свом прслуку и са обавезном чашом у руци и власник, који им је нешто објашњавао. Потражих очима господина Симонеа. Велики физичар је морао бити ту негде — његов громогласни смех и дреку чуо сам на три миље далеко од хотела. И он је био овде — висио је на врху потпуно глатког телефонског стуба и салутирао ми.

Поздравили су ме, као и обично, веома срдачно. Господин ди Барнстокр ми рече да сам добио достојног супарника, а глас госпође Мозес зазвони с крова попут сребрног звонцета да је господин Олаф прекрасан, као отелотворени бог. То ме пецну, и нисам оклевао да од себе направим будалу.

Када ми чедо, које је данас, ван сумње, било момак, некакав дивљи анђео без манира и без морала, предложи трку на скијама иза мотоцикла, изазвах судбину и викинга и први прихватих крај ужета.

Пре десетак година сам се бавио том врстом спорта, међутим тада светска индустрија очигледно није још производила Букефале, а и лично сам био снажнији. Укратко, после три минута поново се обрех испред трема, а израз лица ми је, вероватно, био јадан, јер госпођа Мозес упита да ли ме треба истрљати, господин Мозес ме гунђајући посаветова да треба смрвити у прах овог рђу од спортисте, а власник, који се у трен ока створи доле, брижно ме ухвати испод мишке и поче наговарати да одмах попијем чудотворну траварицу, специјалитет куће — «ароматичан, жесток, који умирује бол и враћа душевну равнотежу». Господин Симоне је подругљиво плакао и подврискивао с врха телефонског стуба, господин ди Барнстокр, извињавајући се, приносио је срцу шаку са раширеним прстима, а заступник Хинкус који пристиже одважно се пробијајући и вртећи главом, запиткивао је све редом, има ли много прелома и «куда су га однели».

Док су ме отресали од снега, опипавали, масирали, трљали ми лице, извлачили снег испод оковратника и тражили моју кацигу, крај ужета прихвати Олаф Андварафорс, и тада ме напустише, да би уживали у новом призору — заиста веома ефектном. Напуштен и заборављен од свих, ја сам и даље доводио себе у ред, а превртљива гомила одушевљено је поздрављала новог идола. Али срећи је, ето, свеједно ко сте ви — плавокоси бог снега или полицијски чиновник у годинама. На врхунцу тријумфа, кад се викинг већ обрео крај трема, сликовито се ослонивши на штапове и шаљући заносне осмехе госпођи Мозес, срећа је мало окренула свој крилати точак. Бернардинац Лељ умешно приђе победнику, пажљиво га оњуши и на једном брзим, спретним покретом подиже ногу право на његове скијашке ципеле. Више од тога нисам могао ни да сањам. Госпођа Мозес цикну, разлеже се многогласни прасак негодовања, и ја уђох у кућу. По природи нисам злурад човек, волим само правичност у свему.

У бифеу, уз прилично тешкоћа, дознах од Кајсе да туш у хотелу ради једино у приземљу, и похитах по чисто рубље и убрус. Али, ма колико да сам журио, ипак сам закаснио. Туш је већ био заузет, а иза врата се чуо пљусак млазева и неразговетно певање. Испред врата је стајао Симоне, исто тако с убрусом преко рамена. Стао сам иза њега, а иза мене се већ нацртао господин ди Барнстокр. Запалили смо. Симоне је, гушећи се од смеха, окрећући се и лево и десно, почео да прича анегдоту о нежењи који се уселио код удовице с трима кћерима. Али тада, на срећу, у хол уђе госпођа Мозес, која нас упита да није пролазио овуда господин Мозес, њен супруг и господар. Господин ди Барнстокр галантно одговори да, авај, није. Симоне, облизавши усне, упре у господу Мозес чежњив поглед, а ја пажљиво ослушнух глас који је допирао из купатила с тушем, и рекох да претпосављам да се господин Мозес тамо налази. Госпођа Мозес дочека ову претпоставку с очигледном неверицом.

Она се осмехну, заврте главом и исприча нам како они имају у вили у Ри де Шанол два купатила — једно златно, а друго платинско, и пошто ми нисмо знали шта да јој одговоримо на то, она изјави да ће поћи да потражи господина Мозеса на другом мосту. Симоне се одмах понуди да је отпрати, а ја и ди Барнстокр остадосмо сами. Ди Барнстокр се, спустивши глас, заинтересова да ли сам видео немилу сцену која се збила између бернардинца Леља и господина Андварафорса. Приуштих себи мало задовољство и одговорих да нисам видео. Тада ми ди Барнстокр описа ову сцену са свим појединостима и, кад престах да тапшем рукама и снуждено да цокћем језиком, тужно додаде да је наш врли власник сасвим распустио свог пса, јер се колико прекјуче бернардинац исто тако понео у гаражи и према госпођи Мозес. Поново затапшах рукама и зацоктах језиком, овог пута потпуно искрено, али нам се тада придружи Хинкус, који сместа поче да негодује због тога што двоструко гуле, а ради само један туш. Господин ди Барнстокр га умири: извуче му из убруса два лилихипа са петлићима. Хинкус намах заћута и чак се, јадник, промени у лицу. Узе петлиће, стрпа их у уста и упре поглед у великог мађионичара престрашено и неповерљиво. Господин ди Барнстокр, веома задовољан изазваним ефектом, поче да нас забавља множењем и дељењем у мислима вишецифрених бројева.

А из туша су једнако шумели млазеви, и само је певање престало, уступивши место неразговетном мрмљању. Са првог спрата, тешко корачајући, сиђоше држећи се под руку господин Мозес и идол дана Олаф кога је осрамотио пас. Пошто сиђоше, растадоше се. Господин Мозес, срчући у ходу, однесе своју чашу код себе иза портијере, а викинг, не рекавши ни речи, стаде у наш ред.

Погледах на сат. чекали смо више од десет минута.

Треснуше улазна врата. Поред нас, не застајући, пројури на спрат нечујним скоковима чедо, оставивши за собом мирисе бензина, зноја и парфема. И тада до моје свести допре да се из кухиње чују гласови власника и Кајсе, и некаква чудна слутња ме први пут обузе. Неодлучно упрех поглед у врата купатила с тушем.

«Одавно стојите?» заинтересова се Олаф.

«Да, прилично дуго», огласи се ди Барнстокр.

Хинкус изненада промрмља нешто неразговетно и, гурнувши Олафа раменом, одјури у хол.

«чујте», рекох. «Да ли је неко јутрос допутовао?»

«Само ова господа», одговори ди Барнстокр. «Господин Андварафорс и господин… о-о… ето, онај мали господин који само што оде…»

«Ми смо синоћ допутовали», исправи га Олаф.

Ја сам и сам знао када су они допутовали. За тренутак ми се у машти привиде утвара скелета која певуши песмице под топлим млазевима и пере се испод мишке. Разљутих се и гурнух врата. И наравно, врата се отворише. И наравно, у купатилу с тушем није било никог. Шумела је до краја отворена врућа вода, куљала је пара, на вешалици је висила позната блуза од непромочивог платна Погинулог Алпинисте, а на храстовој клупи испод ње крчао је и пиштао стари транзистор.

«Ке диабл!» узвикну ди Барнстокр. «Власниче хотела! Дођите овамо!»

Подиже се граја. Трескајући тешким цокулама дотрча власник. Појави се, као да је из земље изникао, Симоне. Наже се преко ограде чедо с опушком, који му се прилепио за доњу усну. Из хола бојажљиво провири Хинкус.

«То је невероватно!» узбуђено рече ди Барнстокр. «Ми стојимо овде и чекамо најмање четврт сата, зар не, инспекторе?»

«А на мојој постељи је опет неко лежао», јави одозго чедо. «И убрус је влажан.»

У Симонеовим очима поигравало је ђаволско весеље.

«Господо, господо…» заустави власник умирујући све покретима руку. Он провири у купатило с тушем и најпре затвори воду. Затим скиде са вешалице блузу, узе транзистор и окрете се према нама.

Лице му је било ликујуће. «Господо!» рече пригушеним гласом. «Ја могу само да потврдим чињенице. Ово је његов транзистор, господо. И ово је његова блуза.»

«А, заправо, чија…» мирно отпоче Олаф.

«Његова. Погинулог.»

«Хтео сам да упитам, на кога је ред?» као и раније, спокојно, рече Олаф.

Ја ћутке одгурнух власника, уђох у купатило с тушем и затворих за собом врата. Када сам већ скинуо са себе одећу, схватих да ја, заправо, нисам био на реду већ Симоне, али не осетих никакву грижу савести. То је његово масло, помислих срдито. Нека сада чека. Корифеј националне науке. Колико је воде узалуд утрошено… Не, та спадала треба ухватити. И казнити. Показаћу вам како се са мном тера шега…

Кад изађох из купатила с тушем, присутни у холу су и даље расправљали о оном што се догодило.

Ништа ново, уосталом, нису говорили и ја се не задржах. На степеништу прођох поред чеда, које је као и раније висило на огради. «Лудница!» рече ми оно изазовно. Оћутах и одох право у своју собу.

Под утицајем туша и пријатног умора моја срџба се сасвим стишала. Примакох наслоњачу прозору, узех најдубљу и најозбиљнију књигу и седох, пребацивши ноге на ивицу стола. Код прве странице сам заспао и пробудио сам се, вероватно, после сат и по — сунце се прилично померило, и сенка хотела пружала се сада испод мог прозора. Судећи по сенци, на крову је седео човек, и ја овако бунован помислих да то, по свој прилици, велики физичар Симоне скаче тамо с димњака на димњак и кикоће се. Поново сам заспао, затим ми књига паде на под, ја се тргох и коначно се пробудих. Сада су се на крову јасно виделе сенке два човека — један је, очигледно, седео, други је стајао. Сунчају се, помислих и пођох да се умијем. Док сам се умивао пало ми је на ум да не би било лоше попити шаљицу кафе да бих се окрепио, а и не би било згорег и нешто презалогајити. Запалих цигарету и изађох у ходник. Било је близу три.

На степенишном одморишту сусретох Хинкуса. Силазио је низ лествице са тавана и изгледао је некако чудно. Био је го до појаса и цаклио се од зноја, лице му је било земљанобледо, очи укочене, обема рукама је стезао клупко згужване одеће.

Угледавши ме, трже се јако и застаде.

«Сунчате се?» упитах из учтивости. «Да не прегорите. Не изгледате здраво.»

Показавши тако бригу о ближњем, не сачекавши одговор, кренух у приземље. Хинкус је табанао по степеницама за мном.

«Прохтело ми се да нешто попијем», рече прозукло.

«Вруће?» упитах, не осврћући се.

«Д-да… Прилично је вруће.»

«Водите рачуна», рекох. «Мартовско сунце у планинама је опако.»

«Ни по јада… Попићу нешто и биће у реду.»

Сиђосмо у хол.

«Могли бисте се ипак обући», посаветовах га. «Шта ако је тамо госпођа Мозес…»

«Тачно», рече он. «Дабоме. Потпуно сам заборавио.»

Застаде и поче с муком журно да навлачи кошуљу и блузу, а ја одох у бифе где добих од Кајсе тањир с хладним говеђим одреском, хлеб и кафу. Хинкус већ обучен и не више толико земљаноблед, придружи ми се и затражи нешто јаче да попије.

«Да ли је и Симоне тамо?» упитах. Пало ми је на ум да прекратим време играјући билијар.

«Где?» одсечно упита Хинкус, опрезно приносећи устима пуну чашицу.

«На крову.»

Хинкусу рука задрхта, бренди му се проли по прстима. Он журно испи, удахну ваздух кроз нос и, бришући уста дланом, рече:»Не. Тамо нема никог.»

Погледах га зачуђено. Усне су му биле стиснуте, сипао је себи другу чашицу.

«чудно», рекох. «Мени се из неког разлога учинило да је и Симоне тамо, на крову.»

«А ви се прекрстите да вам се не причињава», грубо одговори заступник за преступе, испи и усу поново.

«Шта је то с вама?» упитах.

Неко време је ћутке посматрао пуну чашицу.

«Па», рече најзад, «непријатности. Може ли човек имати непријатности?»

Изгледао је јадно и ја постадох блажи.

«Наравно», рекох. «Извините, ако сам нехотично…»

Он истресе трећу чашицу и наједном упита: «чујте, зар ви не желите да се сунчате на крову?»

«Не, хвала», одговорих. «Плашим се да не изгорим. Кожа ми је осетљива.»

«И никада се не сунчате?»

«Не.»

Он се замисли, узе боцу, заврте затварач.

«Тамо је ваздух пријатан», рече. «И видик је изванредан. Цела долина, као на длану…

Планине…»

«Хајдемо да играмо билијар», предложих. «Играте ли?»

Он ме први пут погледа право у лице ситним паћеничким погледом.

«Не», рече. «Радије ћу да се надишем ваздуха.»

Затим поново одврте затварач и усу себи четврту чашицу. Поједох говеђи одрезак, папих кафу и спремих се да пођем. Хинкус је тупо посматрао чашицу с брендијем.

«Водите рачуна да не паднете с крова», рекох му.

Иронично се осмехну искривљеним уснама и ништа не одговори. Поново се попех на први спрат. Ударање лопти се није чуло и ја залупах на врата Симонеове собе. Нико се не одазва. Иза врата суседне собе чули су се неразговетни гласови и ја закуцах тамо. Симонеа ни ту није било. Ди Барнстокр и Олаф, седећи за столом, играли су карте. Насред стола издизала се хрпица згужваних новчаница. Угледавши ме, ди Барнстокр ме позва широким пакретом руке и узвикну: «Уђите, уђите, инспекторе! Драги Олафе, ви, наравно, позивате господина инспектора.»

«Да», рече Олаф, не одвајајући се од карата. «С особитим задовољством. Играм пика.»

Извиних се и затворих врата. Куд се дело то кикотало? И не види се и, што је најчудније, не чује се. А уосталом, шта ће ми он? Играћу сам. Збиља, нема никакве разлике. чак је и боље. Пођох у салу за билијар и путем доживех краткотрајан шок. Низ таванско степениште, придржавајући са два прста скуте дугачке дивне хаљине, силазила је госпођа Мозес. Угледавши ме осмехну се неописиво заносно.

«И ви сте се сунчали?» бубнух, збунивши се.

«Сунчала се? Ја? Шта вам пада на памет.» Она пређе преко одморишта и приђе ми. «Какве чудне претпоставке износите, инспекторе!»

«Не зовите ме, молим вас, инспектором», замолих је. «Дозлогрдило ми је преко сваке мере што то слушам на послу… а сада и од вас…»

«Ја о-бо-жавам полицију», рече госпођа Мозес, преврћући дивне очи. «То су јунаци, то су небојше… Ви сте небојша, зар не?»

Ни сам не знам како се то збило, тек понудих јој руку и поведох је у салу за билијар. Рука јој је била бела, тврда и необично хладна.

«Госпођо», рекох. «Па ви сте се смрзли…»

«Нисам, инспекторе», одговори она и одмах се трже. «Опростите, али, како да вас зовем?»

«Зовите ме Петер», предложих.

«То би било дивно. Имала сам пријатеља Петера, барона фон Готескнехта. Да га не познајете?… У том случају мораћете ме звати Олга. А ако чује Мозес?»

«Преживеће», промрмљах. Са стране сам посматрао њена бајна рамена, величанствени врат, горди профил, и обузимали су ме час ватра, час хладноћа. Ма, глупача је, грозничаво ми се врзмало по глави, па шта с тим? Нека. Зар је мало глупака!

Прођосмо кроз трпезарију и обресмо се у сали за билијар. У сали за билијар био је Симоне. Из неког разлога је лежао на поду у омањој, али широкој ниши. Лице му је било црвено, коса разбарушена.

«Симоне!» узвикну госпођа Мозес и приљуби дланове на образе. «Шта вам је?»

Уместо одговора Симон захликта и, опирући се рукама и ногама о крајеве нише, поче пузати према таваници.

«Боже мој, ви ћете настрадати!» повика госпођа Мозес.

«Заиста, Симоне», рекох срдито. «Прођите се тих глупавнх лакрдија, сломићете врат.»

Али спадало није имао намеру да настрада нити да сломи врат. Успуза се до таванице, висио је тамо неко време, зајапуривши се, затим лако и меко скочи доле и салутира. Госпођа Мозес затапша.

«Ви сте право чудо, Симоне», рече она. «Као мува!»

«Па, инспекторе», рече Симоне, малчице задихан. «Хоћемо ли се борити у част дивне даме?»

Он зграби так и заузе став мачеваоца. «Изазивам вас, инспекторе Глепски, браните се!»

Рекавши то окрете се према билијарском столу и, не нишанећи, с таквим треском уби осмицу у углу преко целог стола да ми се смрче пред очима. Међутим, нисам имао куд. Мрзовољно узех так.

«Борите се, господо, борите се», рече госпођа Мозес. «Дивна дама даје залог победнику.»

Она баци на средину стола чипкану марамицу. «А ја вас морам оставити.» Посла нам пољубац руком и нестаде.

«Врашки заводљива жена», рече Симоне. «Да полудиш.» Он таком подиже марамицу, заби нос у чипку и преврну очи. «Дивота… И ви, видим, немате никаквог успеха, инспекторе.»

«А што ми ви једнако стајете на пут», мргодно рекох, стављајући лопте у троугао. «Ко вас је терао да хватате зјала овде у сали за билијар?»

«А што сте је ви, тикване, повели у билијарску салу?» разложно примети Симоне.

«Нећу је ваљда водити у бифе…» обрецнух се.

«Кад не умете, не хватајте се у коло», посаветова Симоне. «И наместите лопте правилније, имате посла са шампионом… Тако. Шта играмо? Лондонску?»

«Не. Дела нешто простије.»

«Хоћете простије — нека буде простије», сложи се Симоне.

Он брижљиво стави марамицу на прозорску даску, задржа се часак, нагнувши главу и загледавши се кроз окно некуд у страну, затим се врати к столу.

«Сећате ли се шта је урадио Ханибал с Римљанима кад Кане?» упита.

«Хајте, хајте» рекох. «Почните.»

«Овог часа ћу вас подсетити», обећа Симоне. На необично елегантан начин гурну таком лопту којом гађа, намести је, нанишани и погоди другу лопту. Затим погоди још једну лопту и одигра пирамиду. Затим, не дајући ми времена да извадим његов добитак из кућишта билијара, удари заредом две лопте и најзад промаши.

«Имате срећу» рече мажући кредом так. «Рехабилитујте се.»

Пођох око стола бирајући лакшу лопту.

«Погледајте», рече Симоне. Паново је био крај прозора и гледао некуд у страну. «Некаква будала седи на крову… Пардон! Две будале. Један стоји, мислио сам да је то димњак. Збиља, моји ловори неком не дају мира.»

«То је Хинкус», промрмљах, намештајући се угодније за ударац.

«Хинкус, то је онај малени што непрестано зановета», рече Симоне. «Ништарија од човека. А Олаф, то је човек и по. То је прави потомак древних конунга, запамтите што вам кажем, инспекторе Глепски.»

Ја најзад ударих. И не погодих. Најобичнију лопту нисам погодио. Би ми криво. Погледах врх така, опипах уметак.

«Не загледајте, не загледајте», рече Симоне прилазећи столу. «Ништа вас не може оправдати.»

«Шта намеравате да гађате?» упитах у недоумици, пратећи га.

«Угао дуж три ивице», изјави с најневинијим изразом лица.

Зајечах и кренух према прозору да то не гледам. Симоне удари. Затим удари још једном.

Звучно, с треском, са звеком. Затим удари још једном и рече: «Пардон. Играјте, инспекторе.»Сенка човека који је седео забаци главу и подиже руку са боцом. Схватих да је то Хинкус.

Сада ће ваљано отпити и пружити боцу оном другом што стоји. А ко то, заправо, стоји?

«Хоћете ли гађати или нећете?» упита Симоне. «Шта се тамо догађа?»

«Хинкус лоче», рекох. «Ох, он ће данас пасти с крова.»

Хинкнс је честито потегао, а затим је заузео ранију позу. Није понудио оног што је стајао. Ко је тај? А, па то је чедо, по свој прилици… Вратих се к столу, изабрах лакшу лопту и опет промаших.

«Јесте ли читали Кориолисове мемоаре о билијару?» упита Симоне.

«Нисам», рекох смнкнуто. «И немам намеру.»

«А ја сам читао», рече Симоне. Са два ударца заврши партију и најзад прасну у свој грозоморни кикот. Ја ставих так преко стола.

«Остали сте без партнера, Симоне», рекох осветоИјубиво. «Можете брисати нос својом наградом потпуно сам.»

Симоне узе марамицу и ликујући стави је у унутрашњи џеп капута.

«Дивно», рече. «Шта ћемо сада радити?»

Замислих се.

«Одох да се обријем. Убрзо ће ручак.»

«А ја?» упита Симоне.

«А ви се билијарите сами», посаветовах. «Или отиђите к Олафу у собу. Имате ли новца? Ако имате тамо ће вас дочекати раширених руку.»

«Аха», рече Симоне. «Већ сам.»

«Шта сте већ?»

«Већ сам профућкао код Олафа двеста круна. Игра као машина, без иједне грешке. Зато сам и нахушкао Барнстокра на њега. Мађионичар је мађионичар, нека га оперуши…»

Изађосмо у ходник и одмах набасасмо на чедо вољеног покојног брата господина ди Барнстокра. чедо нам препречи пут и, дрско светлуцајући разрогаченим црним окуларима, затражи цигарету.

«Како је Хинкус?» упитах вадећи пакло. «Је л» се добро нашљемао?»

«Хинкус? Ах, онај…» чедо запали и, напућивши усне, испусти дим. «Па, не знам да ли се нашљемао, али се прописно налио, и уз то је понео боцу.»

«Охо», рекох. «То је већ друга…»

«А шта би се овде још могло радити?» упита чедо.

«А јесте ли се и ви са њиме налили?» упита Симоне знатижељно.

чедо презриво фркну.

«Шта вам пада на ум! Он мене није ни опазио. Та тамо је била Кајса…»

Паде ми на ум да је време најзад истерати ствар на чистац да ли је то дечак или девојка, и ја разапех мрежу.

«Значи, ви сте били у бифеу?» упитах улагивачки.

«Јесам. А што? Полиција не дозвољава?»

«Полиција жели да зна шта сте ви тамо радили.»

«И научни свет исто тако», додаде Симоне. Рекло би се да је и њему та мисао пала на ум.

«Полиција дозвољава да се пије кафа?» распитивало се чедо.

«Дозвољава», одговорих. «А шта сте још тамо радили?»

Сада ће… Сада ће она… оно рећи: «Нешто сам презалогајио» или «нешто сам презалогајила.» Не може рећи: «Нешто сам презалогајило…»

«Ништа нарочито», хладнокрвно ће чедо. «Кафа и колачи с кремом. Ето целог мог разлога боравка у бифеу.»

«Слатко пре обеда је штетно», прекорно рече Симоне. Он је очигледно био разочаран. И ја.

«А шљемати усред бела дана, то мени не одговара», заврши чедо славећи победу. «Нека ваш Хинкус шљема.»

«Добро», промрмљах. «Идем да се обријем.»«Има ли можда још питања?» упита чедо за нама.

«Ма нема, идите с милим богом», одбрусих.

Треснуше врата, чедо оде у своју собу.

«Отићи ћу да нешто презалогајим», рече Симоне, застајући крај степеничног одморишта.

«Хајдемо инспекторе, до ручка има више од сата…»

«Знам ја како ћете ви тамо презалогајити», рекох. «Седите сами, ја сам породични човек, мене Кајса не интересује.»

Симоне се закикота: «Кад сте већ породични човек, можете ли ми рећи да ли је оно дечак или девојчица? Никако не могу да разазнам.»

«Бавите се Кајсом», рекох. «Оставите ову загонетку полицији… Реците боље да ли сте ви закували ону ујдурму с тушем?»

«Није ми било ни на крај памети», примети Симоне. «Ако хоћете да знате, по мом мишљењу то је учинио власник хотела.»

Слегох раменима и ми се растадосмо. Симоне забата ципелама по степеницама, а ја се запутих у своју собу. У тренутку кад сам пролазио поред собе-музеја тамо се зачу тресак, нешто је уз тутањ пало, разбило се нешто стаклено и чуло се негодујуће гунђање. Не губећи ни часка, грунух на врата, банух у собу и замало не оборих господина Мозеса лично. Господин Мозес је, високо задигавши једном руком крај тепиха, а другом стежући своју обавезну чашу, с огавношћу проматрао преврнути ноћни орманић и комадиће разбијене вазе.

«Проклета јазбина», рече прозуклим гласом кад ме угледа. «Смрдљиво легло.»

«Шта ви овде радите?» упитах осорно.

Господин Мозес истог часа паде у ватру.

«Шта ја овде радим?» заурла цимнувши из све снаге тепих према себи. При том умало не изгуби равнотежу и обори фотељу. «Тражим ниткова који се шуња по хотелу, краде ствари од честитих људи, трупка ноћу по ходницима и провирује кроз прозор моје жене! Ког врага је потребно да се ја бавим тим, кад у кући краде богу дане полицајац?»

Одгурну тепих и окрену се према мени. Ја чак узмакнух.

«Можда треба да понудим награду?» настави све више падајући у ватру. «Проклета полиција ни прстом неће мрднути док јој не обећаш награду! Изволите, нудим. Колико тражите, ви, инспекторе? Пет стотина? Хиљаду? Изволите: хиљаду и по круна оном ко нађе мој нестали златни сат! Две хиљаде круна!»

«Вама је нестао сат?» упитах намрштивши се.

«Да!»

«Када сте приметили нестанак?»

«Малочас!»

С тим се не треба играти. Златан сат — то нису папуче од пустине и није заузети туш.

«Кад сте га видели последњи пут?»

«Јутрос рано.»

«Где га обично чувате?»

«Ја не чувам сат! Ја га користим! Стајао ми је на столу!»

Замислих се.

«Предлажем вам», ракох најзад, «да напишете прописну пријаву. Тада ћу позвати полицију.»

Мозес упре очи у мене и неко време смо ћутали.

Затим отпи из чаше и упита: «Ког ће вам ђавола пријава и полиција? Ја уопште не желим да ме олајавају смрдљиви новинари. Зар се ви лично не можете позабавити тиме? Ја сам понудио награду. Хоћете предујам?»

«Мени је неугодно да се уплићем у ову ствар», приметих, слегавши раменима. «Ја нисам приватни детектив, ја сам државни службеник. Постоји професионална етика, и осим тога…»

«Добро», рече он наједном. «Размислићу…» ћутао је неко време. «Можда ће се сам наћи.

Желео бих да живим у нади да је ово уобичајема глупа шала. Али ако не нађем сат до сутра, изјутра ћу написати ту пријаву.»На томе је и остало. Мозес оде у своју собу, а ја у своју.

Не знам какву је новост открио у својој соби. Код мене је било пуно новости. Прво, на, вратима је укриво висио плакат: «Кад чујем реч «култура», позивам моју полицију.» Плакат сам, наравно, стргао, али, то је био тек почетак. Сто у мојој соби био је посут гумарабиком која се већ скорела — поливали су директно из бочице, бочица је била ту остављена — и у средишту ове сасушене баре падао је у очи лист папира. Цедуља. Невероватно недотупавна цедуља. Квргавим штампаним словима било је написано: «Извештавам господина инспектора Глепског да се сада у хотелу налази под именом Хинкус опасан гангстер, манијак и садист, познат у круговима криминалаца под надимком Совуљага. Наоружан је и прети да убије једног клијента хотела. Господина Инспектора усрдно молимо да предузме некакве мере.»

Био сам до те мере разгневљен и запањен да сам цедуљу прочитао два пута пре него што сам схватио њен садржај. Затим запалих цигарету и осмотрих собу. Никакве трагове нисам, наравно, приметио. Исправих згужвани плакат и упоредих га са цедуљом. Слова на плакату била су исто тако штампана и исто тако квргава, али су била написана оловком. Уосталом, с плакатом је и онако све било јасно — то је било, свакако, дело чеда. Обична шала. Једна од оних недотупавних парола које су Французи писали на својој Сорбони. Са цедуљом је ствар била знатно неизвеснија. Мистификатор је могао гурнути цедуљу испод врата, могао ју је гурнути кроз кључаоницу, једноставно ставити на сто и притиснути, на пример, пепељаром. Требало је бити потпуми кретен или дивљак и забрљати тако леп сто.

Још једанпут прочитах цедуљу, дубоко повукох дим и приђох прозору. Ето ти одмор, помислих. Ето ти и дуго прижељкиване слободе…

Сунце се већ сасвим ниско спустило, сенка хотела се пружала читавих стотину метара. На крову је као и раније дреждао опасни гангстер, манијак и садист господин Хинкус. Био је сам.

5

Застадох пред Хинкусовом собом и опрезно се обазрех. У ходнику, као и увек, није било никог. Из сале за билијар допирало је лупкање лопти — тамо је био Симоне. Ди Барнстокр је и даље пељешио Олафа у Олафовој соби. чедо је возило мотоцикл. Мозеси су били у својој соби. Хинкус је седео на крову. Пре пет минута сишао је у бифе, узео још једну боцу, навратио у собу, обукао бунду и сада има, вероватно, намеру да дише свеж ваздух бар до ручка. А ја сам стајао пред његовом собом, пробао у кључаоници кључеве из свежња који сам здипио из канцеларије власника хотела и спремао се да извршим службени прекршај. Наравно, нисам имао ни најмање права да упадам у туђу собу и да вршим претрес без писменог налога. Али сам осећао да се то мора урадити, иначе нећу моћи спокојно спавати и уопште живети.

Пети или шести кључ се лако окренуо и ја се ушуњах у собу. Урадио сам то онако како то раде јунаци најгледанијих шпијунских филмова — друге методе нисам знао. Сунце је већ готово зашло иза планинског гребена, али је у соби било прилично светло. Соба је изгледала као да нико у њој не живи, кревет није био изгужван, пепељара је била празна и чиста, а обе путне торбе стајале су насред собе. Ни по чему не можеш закључити да човек има намеру да проведе овде две недеље.

Садржај прве, теже путне торбе још више ме узнемири. То је био типични лажни пртљаг: некакве прње, поцепани креветски чаршави и јастучнице и хрпа књига, изабраних на најапсурднији начин. Било је очито да је Хинкус стрпао у ту путну торбу све што му је било надомак руке. Прави пртљаг налазио се у другој путној торби. Овде су биле три преобуке, пиџама, несесер, комплет наливпера, свежањ новчаница — позамашан свежањ, већи од мог — и два туцета марамица. Тамо је била такође мања сребрна чутурица — празна, футрола са тамним наочарима и боца с иностраном етикетом — пуна. А сасвим на дну путне торбе, испод рубља, нађох масиван златан сат са компликованим бројчаником и омањи дамски браунинг.

Седох на под и ослушнух. За сада је све било тихо, али ми је веома мало времена остало за размишљање. Разгледах сат. На поклопцу је био изгравиран некакв недокучив монограм. Злато је било право дукатно, с црвенкастим одсјајем, бројчаник украшен знацима зодијака. То је био, несумњиво, нестали сат господина Мозеса. Затим разгледах пиштоиј. Играчка са седефастом ручком, никлована цев, калибра 0,25, оружје за борбу прса у прса и, строго говорећи, то уопште није оружје…

Глупости, све су то глупости. Гангстери не доводе себе у неприлику таквом тричаријом. И ако је већ тако, гангстери не краду сатове, поготову не овако тешке и масивне. Прави гангстери, с именом и репутацијом. Још мање у хотелу, првог дана, излажући се ризику да одмах буду ухваћени.

Да, да-да… Хајде да брзо формулишемо. Нема никаквих доказа да је Хинкус опасан гангстер, манијак и садист а напретек је доказа да је неком веома стало да га прикаже као гангстера. Истина, лажни пртљаг… Добро, то ћу да доконам касније. Шта да радим с пиштољем и сатом?

Ако их узмем, а Хинкус је одиста лопов (мада није ганстер), он ће се некажњено извући… Ако су му подметнули… До ђавола, никако не схватам… Немам искуства. Е, јесам ти ја Херкол Поаро…

Ако их узмем, онда, прво, шта ћу с њима? Да их вучем са собом? Још ће ме оптужити за крађу… У соби их не смем крити…

Поново ослушнух. У трпезарији су звецкали тањири — Кајса је већ постављала сто. Неко протапка поред врата. Глас Симонеа изнебуха запита: «А где је инспектор? Где је наш делија?»

Продорно врисну Кајса, кикот од којег се човеку леди крв потресе спрат.

Не смисливши ништа, журно испразних шаржер, ставих метке у џеп, а пиштољ и сат гурнух натраг на дно путне торбе. Једва сам успео да излетим и окренем кључ, кад се на другом крају ходника појави ди Барнстокр. Окренувши према мени аристократски профил причао је некоме, очигледно Олафу: «Драги мој, зар можете у то да сумњате? Кад су ди Барнстокри одбили да играју реванш?

Данас, ако вам је по вољи! Рецимо, у десет сати увече, код вас…»

Заузех неусиљени став (то јест, извадих чачкалицу и стадох је окретати), а ди Барнстакр се осврну и, угледавши ме, срдачно замаха руком.

«Драги инспекторе!» свечано објави. «Победа, слава, богатство! Таква је свагдашња судбина ди Барнстокра.»

Пођох му у сусрет и ми се сусретосмо крај врата његове собе.

«Јесте ли опељешили Олафа?» упитах.

«Просто невероватно, јесам!» рече срећно се осмехујући. «Наш драги Олаф је превише методичан, игра као машина, ни трунке фантазије. чак је и досадно… Тренутак, шта то имате?» Он ми вешто из вуче из унутрашњег џепа капута карту за играње.

«Ах, то је баш онај кец херц, којим сам докусурио Олафа.»

Јадни Олаф изађе из своје собе, горостасан, румен, чио, прође мимо нас и срдачно се осмехну, промрмљавши: «Треба нешто попити пре ручка…» Ди Барнстокр, осмехујући се, пратио га је погледом и изнанада ме, као да се нечег сетио, ухвати ме за рукав.

«Узгред, драги инспекторе. Знате ли какву је нову шалу направио наш драги покојник?

Свратимо за часак код мене…»

Увуче ме у своју собу, гурну у фотељу и понуди ми цигарету.

«Где беше оно?» прогунђа тапшући се по џеповима. «Аха! Ево, изволите погледати шта сам добио данас.» Пружи ми згужвани комадић хартије.

То је опет била цедуља. Шкрабавим штампаним словима, с правописним грешкама, тамо је било написано: «Нашли смо вас. Држим вас на нишану. Немојте покушавати да бежите и не правите глупости. Пуцаћу без упозорења. С»

Стиснувши зубима цигарету, прочитах ову поруку два или три пута.

«Дивно, зар не?» рече ди Барнстакр, дотерујући се испред огледала. «Има чак и потпис. Треба питати власника како се звао Погинули…»

«Како је она доспела кад вас?»

«Убацили су је у собу код Олафа дак смо се картали. Олаф је отишао у бифе по пиће, а ја сам седео и пушио цигару. Зачуло се куцање на вратима и ја ракох: «Да-да, уђите», али нико није ушао.

Изненадих се и наједном опазих да крај врата стоји ова цедуља. Очигледно, подвукли су је испод врата.»

«Ви сте, свакако, провирили у ходник и, свакако, никог нисте опазили», рекох.

«Па, прилично дуго ми је било потребно да се извучем из фотеље», рече ди Барнстокр. «Да пођемо? Искрено говорећи, поштено сам огладнео.»

Ставих цедуљу у џеп и ми кренусмо у трпезарију, покуписмо успут чедо а не успесмо да га наговоримо да опере руке.»Изгледате некако забринуто, инспекторе», примети ди Барнстокр, када се приближисмо трпезарији.

Погледах његове спокојне старачке очи, и мени наједном паде на ум да је целу ову ујдурму са цедуљама он смислио. За тренутак ме обузе бесомучна срџба, спопала ме жеља да затрупкам ногама и да заурлам: «Оставите ме на миру! Пустите ме да се мирно скијам!» Али се, наравно, савладах.

Уђосмо у трпезарију. Изгледа да су већ сви били на окупу. Госпођа Мозес је послуживала господина Мозеса, Симоне и Олаф мували су се око стола с предјелима, власник је сипао траварицу. Ди Барнстакр и чедо одоше на своја места, а ја се придружих мушкарцима. Симоне је злокабним шапатом причао Олафу о деловању траварице од рунолиста на човекову утробу. Спомињао је: леукемију, жутицу, рак дванаестопалачног црева. Олаф је, добродушно изговарајући «хм», и јео икру. Тада уђе Кајса и поче да блебеће, обраћајући се власнику: «Они не желе да иду, рекли су, пошто се нису сви окупили неће ни они да пођу. А када се сви скупе, тада ће и они да дођу. Тако су рекли… И две боце су празне…»

«Дела иди и реци да су се сви скупили», нареди власник.

«Они ми неће веровати, ја сам већ рекла да су се сви окупили, а они ми…»

«О коме говорите?» одсечно запита господин Мозес.

«Реч је о господину Хинкусу», одговори власник. «Он се и даље налази на крову, а ја…»

«Откуд на крову!» прамуклим басом рече чедо. «Ено га Хинкус!» И оно показа виљушком са набоденом туршијом на Олафа.

«Дете моје, ви грешите», благо рече ди Барнстоикр, а Олаф доброћудно развуче усне и забрунда: «Олаф Андвараорс, стојим вам на располагању, детенце. Можете ме звати једноставно Олаф.»

«А зашто је онда он?» виљушка са туршијом се пружи према мени.

«Господо, господо!» умеша се домаћин. «Немојте се препирати. Све су то тричарије.

Господин Хинкус, користећи ту слободу коју гарантује сваком администрација нашег хотела, пребива на крову, и Кајса ће га одмах довести.»

«Ма неће они да иду…» поче да се вајка Кајса.

«До давола, Сневар», рече Мозес. «Неће да оде, нека дрежди на цичи.»

«Поштовани господине Мозес», рече власник достојанствено, «управо сада је веома пожељно да сви буду на окупу. Имам да сопштим мојим цењеним гостима веома пријатну новост… Кајса, брзо!»

«Ма неће они поћи…»

Ја спустих тањир с предјелом на сточић.

«Причекајте», рекох. «Сада ћу га довести.»

Излазећи из трпезарије чух како Симоне рече: «Правилно! Нека се полиција бави својим послом», после чега се засмеја грозоморним кикотом који ме је пратио до самих таванских степеница.

Попех се уз степенице, гурнух склепана дрвена врата и нађох се на округлом, потпуно застакљеном павиљончићу са уским клупицама за одмор дуж зидова. Овде је било хладно, чудно је мирисало на снег и прашину, ту је била наслагана хрпа склопљених столица за лежање. Врата од шперплоче која су водила на кров била су одшкринута.

Раван кров био је покривен дебелим слојем снега, око омањег павиљона снег је био угажен, а даље, према искошеној антени водила је стазица, и на крају те стазице непомично је седео у столици за лежање добро умотан Хинкус. Левом руком придржавао је на колену боцу, а десну је скривао испод пазуха, зацело ју је грејао. Лице му се готово није ни видело, било је заклоњено крагном бунде и ободом крзнене шубаре, само су му напрегнуте очи блистале отуда — као тарантула мотрио је из рупице.

«Хајдемо, Хинкусе» рекох. «Сви су се окупили.»

«Сви?» промукло упита.

Издахнух клупко паре, приђох и гурнух руке у џепове.

«Сви до последњег. чекају вас.»«Дакле, сви…» понови Хинкус.

Климнух и осврнух се. Сунце се сакрило иза планинског гребена, снег је у долини изгледао љубичаст, на небу које се смркавало подизао се бледи месец.

Крајичком ока сам приметио да ме Хинкус пажљиво посматра.

«А због чега ме чекају?» упита. «Могли су почети… Зашто узнемиравати људе без потребе?»

«Власник хотела жели да нам приреди некакво изненађење, и потребно му је да се сви ми окупимо.»

«Изненађење…» понови Хинкус и накашља се. «Имам туберкулозу», рече изненада. «Лекари ми говоре да стално треба да будем на свежем ваздуху… и да једем месо морки», додаде поћутавши.

Би ми га жао.

«До ђавола», рекох искрено, «жао ми вас је. Али се ипак мора и ручати…»

«Мора, наравно», сложи се он и устаде. «Ручаћу и вратићу се овамо да спавам.» Он спусти боцу на снег. «Шта ви мислите, да ли доктори лажу или не? Што се тиче свежег ваздуха…»

«Мислим да не лажу», рекох. Сетих се како је бледозелен силазио преко дана низ степенице и упитах: «чујте, зашто толико љуштите ракију? То на вас то мора штетно деловати.»

«Не-е!» изусти с тихим очајањем. «Зар се може живети без ракије?» Ућута. Силазили смо низ степнице. «Не могу без ракије», додаде одлучно. «Страшно. Без ракије бих полудео.»

«Де-де, Хинкусе», рекох. «Туберкулозу сада лече. То није деветнаести век.»

«Да, по свој прилици», апатично се сложи. Скренусмо у ходник. У трпезарији је звецкало посуђе, брујали су гласови. «Идите, ја ћу скинути бунду», рече заставши испред своје собе.

Климнух и уђох у трпезарију.

«А где је ухапшеник?» гласно упита Симоне.

«Кажем ли да они неће да иду…» поче пискавим гласом Кајса.

«Све је у реду», рекох. «Сад ће доћи.»

Седох на своје место, затим, сетивши се овдашњих правила, скочих и пођох по супу. Ди Барнстокр је нешто причао о магији бројева. Госпођа Мозес се ишчуђавала. Симоне се испрекидано кикотао. «Прођите се, Бардл… Дибр…», брундао је Мозес. «Све су то средњовековне глупости.» Усух себи ваљану порцију супе и уто се појави Хинкус. Усне су му дрхтале и опет је био некако земљаст у лицу. Дочека га експлозија поздрава, а он, журно обухвативши сто погледом, некако несигурно крену ка свом месту између мене и Олафа.

«Не-не!» викао је власник трчећи према њему са чашицом траварице. «Ратно крштење!»

Хинкус застаде, погледа чашицу а рече нешто што се није чуло због опште граје.

«Не-не!» успротиви се власник. «То је најбољи лек. Од свих зала! Тако рећи, панацеја. Молим вас!»

Хинкус се није опирао. Сручи напитак у уста, стави чашицу на послужавник и седе за сто.

«Ах, какав мушкарац!» одушевљено узвикну госпођа Мозес. «Господо, то је прави мушкарац!»

Ја се вратих на своје место и прихватих се јела. Хинкус не оде по супу, само стави себи мало печења. Сада није изгледао тако лоше и, чинило се, о нечем је усредсређено размишљао. Слушао сам наклапања ди Барнстокра, и у тај мах власник закуца ножем о руб тањира.

«Господо!» рече свечано. «Молим за тренутак пажње! Сада када смо се сви окупили овде, узимам себи слободу да вам саопштим пријатну новост. Излазећи у сусрет многобројним жељама гостију, администрација хотела је одлучила да приреди данас празнични бал, Дочек пролећа. Ручку неће бити краја! Плес, господо, пиће, карте, весело ћаскање!»

Симоне снажно лупи коштуњавим длановима. Госпођа Мозес исто тако затапша. Сви живнуше, чак и тврдокорни господин Мозес, отпивши уобичајени гутљај из чаше, прошишта: «Па, карте — добро, нека још и то буде…» А дете је лупкало виљушком о сто и плазило ми језик. Тако ружичаст језичић, веома симпатичног изгледа. И у јеку те граје и живахности Хинкус ми се изненада примаче и прошапта на ухо: «чујте, инспекторе, ви сте, веле, полицајац… Шта да радим? Потражио сам малочас у путној корпи… лек. Прописали су ми да пре ручка пијем некакву микстуру… А код мене тамо… па, којекаква топла одећа, крзнени гуњ, чарапе… Ништа ми од тога није остало. Прње некакво — није моје, поцепано рубље… и књиге…»

Опрезно спустих кашику на сто и погледах га. Гледао ме је избечено, десни капак му је подрхтавао и у очима му се огледао страх. Велики гангстер. Манијак и садист.

«Па, добро», процедих кроз зубе. «А шта ви хоћете од мене?»

Он се намах некако покуњи и увуче главу у рамена.

«Ма не… ништа… Само не схватам, је ли то шала или… Ако је крађа, та ви сте полицајац… А можда је, наравно, и шала, шта ви мислите?»

«Па, Хинкусе», рекох, скрећући поглед и поново се лаћајући супе. «Овде се сви шале.

Сматрајте да је то шала, Хинкусе.»

6

На моје не мало изненађење, замисао са вечерњом седељком је успела. Ручали смо брзо и надвоје-натроје и нико није напустио трпезарију осим Хинкуса, који, промрсивши некаква извињења и вукући ноге, оде натраг на кров да прочишћава плућа планинским кисеоником. Испратио сам га погледом, осећајући нешто налик на грижу савести. Синула ми је мисао да би сада било добро понаво упасти у његову собу и узети из путне торбе тај проклети сат. Шала је шала, а због овог сата он може имати озбиљне непријатности. Има напретек непријатности, помислих. Сит сам тих непријатности, тих шала и моје властите глупости. Напићу се, одлучих, и одмах ми би лакше. Прелетех погледом по столу а уместо чашице узех чашу. Шта ме се све то тиче? На одмору сам. И уопште нисам полицајац. Ко зна како сам се ја све пријављивао… У ствари, ја сам пензионисани наставник фиизичке културе… не, у ствари, ако хоћете да знате, ја сам трговачки путник. Продајем половне умиваонике. И клозетске шоље… Летимично помислих да чак и за заступника малолетника, Хинкус има превише сиромашан речник. Одагнах ову мисао и ревносно се закикотах заједно са Симонеом на некакву његову уобичајену недотупавну досетку коју нисам добро ни чуо. Надушак испих пола чаше брендија и усух још. У глави ми се заврте.

У међувремену забава отпоче. Кајса још није стигла да покупи прљаво посуђе, а господин Мозес и ди Барнстокр, позивајући рукама један другог, упутише се сточићу за картање са зеленом чојом, који се изненада појави у куту трпезарије. Власник укључи заглушујућу музику. Олаф и Симоне истовремено похрлише госпођи Мозес, и пошто дотична није била кадра да изабере каваљера, почеше да плешу утроје. чедо ми поново исплази језик. Има право! Устадох од стола и, идући што је могуће одважније, понесох према тој разбојници… према том разбојнику боцу и чашу. Сад или никад, мислио сам. Таква истрага је у сваком случају интересантнија од крађе сата или некаквих других траља.

Уосталом па ја сам трговац. Добро и правим чудом очувани умиваоници…

«Плес, госпођице?» рекох, сручивши се на столицу крај чеда.

«Ја не плешем, госпођо», нехајно одговори чедо. «Престаните да се замлаћујете и дајте цигарету.»

Дадох му цигарету, попих још брендија и почех да објашњавам овом бићу да је његово понашање — по-на-ша-ње! — аморално, да тако не иде. Да ћу га кад-тад испрашити, падне ли ми само шака. Или, додадох, промисливши, позваћу га на одговорност због ношења неодговарајуће одеће на јавним местима. Истицање парола, рекох. Неуљудно је. На вратима. Шокира и уноси смутњу. Уноси смутњу! Ја сам честит трговац и не дозвољавам. Сјајна мисао паде ми на ум. Тужићу вас полицији, рекох, кикоћући се срећним смехом. Са своје стране могу вам понудити… не, не клозетску шољу, наравно, то би било недолично, тим пре за столом… него прекрасан умиваоник. Дивно очуван, упркос свему. Фирме «Павел Буре». Је ли по вољи? Ако сам већ на одмору онда да се одмарам!..

чедо ми одговори нешто, и прилично оштроумно, час промуклим дечачким басићем, час умиљатим девојачким алтом. У глави ми се вртело, и убрзо ми се поче причињавати да разговарам у исти мах са два саговорника. Ту негде налазио се порочан шипарац који је кренуо лошим путем, који непрестано цевчи мој бренди и за кога ја сносим одговорност као припадник полиције, искусни трговачки путник и старији по чину. И одмах ту негде налазила се заносна девојка, пикантна девојка, која, хвала Богу, није нимало личила на моју матору и према којој сам, чини се, почео да осећам нежнија осећања од очинских. Потискујући напрестано шипарца који се у плитао у разговор, изнесох девојци своје погледе на брак као на добровољни савез двају срдаца, која су преузела на себе одређене моралне обавезе. И нема места никаквим бициклима, мотоциклима, додадох строго.

Морамо се одмах договорити о томе. Моја матора то не подноси. Договорили смо се и попили, најпре са шипарцем, затим са девојком, мојом вереницом. Зашто не би, до ђавола, млада пунолетна девојка попила мало доброг коњака? Поновивши неколико пута с одређеним побудама ову мисао, која се и мени лично чинила унеколико спорна, завалих се у столици и погледах дворану.

Све је текло изванредно. Законе и моралне норме нико није нарушавао. Нико није истицао плакате, није писао цедуље, није крао сатове. Музика је трештала. Ди Барнстокр, Мозес и власник картали су се све у шеснаест, не ограничавајући улог. Гаспођа Мозес је одважно играла са Симонеом нешто потпуно савремено. Кајса је скупљала посуђе. Тањири, виљушке и Олафи без престанка су се вртели око ње. Све посуђе на столу се кретало, једва сам успео да ухватим боцу која је измицала и полих панталоне.

«Брин», рекох присно, «не обраћајте пажњу. Све су то идиотске шале. Сви ти златни сатови, навлаке за ћебад…» Тада ми сину нова мисао. «А шта велиш, момче, да те научим да пуцаш из пиштоља?»

«Ја нисам момак» тужно рече девојка. «Ви и ја смо се верили.»

«Утолико пре!» узвикнух одушевљено. «Имам дамски браунинг…»

Неко време смо она и ја разговарали о пиштољнма, бурмама и због нечег о телекинези.

Затим постадох сумњичав.

«Не!» рекох одлучно. «Овако ја не пристајем. Најпре скините наочаре. Не желим да купујем мачку у џаку.»

То је била грешка. Девојка се увредила и ишчезла некуд, а шипарац је остао и почео неуљудно да се понаша. Али ми тада приђе госпођа Мозес и позва ме да играмо и ја са задовољством пристадох. После неколико тренутака поуздано закључих да сам тикван, да своју судбину треба да вежем за госпођу Мозес и само за њу. За моју Олгу. Руке су јој биле божанствено меке, уопште нису биле огрубеле од ветра нити имало испуцале и она ми је драге воље допуштала да их љубим и имала је дивне очи које су се лепо виделе, а не скривене некаквом оптиком, и од ње се ширио чаробан мирис и она није имала рођака-брата, неотесаног, одважног момка, који не дозвољава ни реч да се каже.

Истина, око нас се све време због нечег врти Симоне, потиштено спадало и велики физичар, али то човек може мирне душе трпети, јер он није био рођак. Он и ја смо били искусни људи у годинама, препуштали смо се путеним задовољствима по савету лекара и, стајући један другом на ногу, храбро и часно смо признавали: «Опрости, стари мој, ја сам крив…»

Затим сам се ја некако изненада истрезнио и опазио да се налазим са госпођом Мозес иза застора крај прозора. Држао сам је око струка, а она је, спустивши главу на моје раме, говорила: «Погледај, какав диван пејзаж…»

Ово неочекивано обраћање са «ти» ме смете и ја почех тупо да разгледам пејзаж, размишљајући како да што деликатније уклоним руку са њеног струка, док нас овде не уцмекају.

Уосталом, пејзаж је збиља био чаробан. Месец се, по свој прилици, већ подигао високо, сва долина је изгледала плава у његовом сјају, а оближње планине као да су висиле у непомичном ваздуху. Тада приметих суморну сенку несрећног Хинкуса, који се погурио на крову и промрмљах: «Јадни Хинкус…»

Госпођа Мозес се малко одмаче и зачуђено ме одмери.

«Јадник?» упита. «Зашто је јадник?»

«Тешко је болестан», објасних. «Има туберкулозу и страшно се плаши.»

«Да-даа», прихвати. «И ви сте приметили? Он се непрестано нечег плаши. Некако је подозрив и веома непријатан господин. И уопште не припада нашем кругу…»

Ја тужно завртех главом и уздахнух.

«Ко би рекао, и ви бринете туђу бригу», рекох. «Нема у њему ничег подозривог. Просто, несрећни осамљени човек. Веома ми га је жао. Требало би да видите како сваки час зелени и облива га зној… А овде с њим све време терају шегу…»

Она се наједном засмеја својим чудесним кристалним смехом.

«Гроф Грејсток је исто тако, понекад, сваког часа зеленео. Толико је забаван!»

Нисам знао шта да одговорим на то, и, с олакшањем спустивши најзад руку с њеног струка, понудих јој цигарету. Она одби и поче да прича нешта о грофовима, баронима, виконтима и кнежевима, а ја сам је гледао и једнако покушавао да се сетим како смо се она и ја нашли иза овог застора.

Затим се застор бучно размаче и пред нама се појави чедо. Не гледајући ме, оно неспретно удари потпетицу о потпетицу и прозукло рече: «Пермете ву…»

«Бите, дечаче», дражесно се осмехујући огласи се госпођа Мозес, подари ми још један заносни осмех и, у загрљају чеда, поче да клизи по паркету.

Ја се надух и обрисах чело марамицом. Сто је већ био распремљен. Тројка карташа у куту и даље се бесомучно картала. Симоне је окидао лопте у сали за билијар, Олаф и Кајса су нестали. Музика се мало мање орила, госпођа Мозес и Брин су демонстрирали изузетно мајсторство. Опрезно их заобиђох постранце и запутих се у салу за билијар.

Симоне ме поздрави машући таком и, не губећи ни часка драгоценог времена, понуди ми пет лопти форе. Скидох капут, засуках рукаве, и игра отпоче. Изгубио сам веома велики број партија и за казну сам одслушао веома велики број анегдота. Срце ми је просто певало. Кикотао сам се слушајући анегдоте које готово нисам ни разумео, јер се у њима говорило о некаквим кварковима, левожваћућим кравама и професорима с иностраним именима, пио сам сода-воду, нисам се продавао упркос наговорима и подсмевањима партнера, претерано сам јечао и хватао се за срце, промашивао сам, ликовао сам кад бих погодио, смишљао сам нова правила игре и ватрено их бранио, толико сам се распојасао да сам скинуо машну и раскапчао оковратник кошуље. По мом мишљењу, на мене је био ред. И на Симонеа је био ред. Погађао је незамисливе и теоријски немогуће лопте, трчао по зидовима и чак, рекло би се, по таваници, у паузама између анегдота на сав глас певао песме са математичким садржајем, непрестано прелазио на «ти» и говорио при том: «Пардон, стари мој! Проклето демократско васпитање!..»

Кроз отворена врата сале за билијар ја сам летимице видео час Олафа, који је играо са чедом, час власника, који је носио према сточићу за картање послужавник с пићем, час зајапурену Кајсу.

Музика је непрестано грмела, карташи су страсно узвикивали, час идући на пика, час тукући херца, час адутирајући кароом. С времена на време, чуло се прозукло: «чујте, Драбл… Бандрл… ди!..» и протестујући удар чаше по столу, и власников глас: «Господо, господо! Новац није ништа…» разлегао се и кристални смех госпође Мозес и њен гласић: «Мозес, шта ви радите, пикови су већ прошли…» Затим сат откуца половину нечег, у трпезарији стадоше помицати столице и ја опазих како Мозес тапше ди Барнстокра по рамену оном руком којом није држао чашу и чух како говори гласно: «Како вам драго, господо, али Мозеси треба да спавају. Лепо смо се картали, Барн… ди… Ви сте опасан противник. Лаку ноћ, господо! Пођимо, драга…» Затим, сећам се, Симонеу је нестала, како се изразио, резерва горива и ја сам отишао у трпезарију по нову боцу брендија, одлучивши да је време да и ја попуним залихе весеља и безбрижности.

У дворани је још свирала музика, али више никог није било, само ди Барнстакр, који је седео за карташким сточићем леђима окренут према мени, замишљено је изводио чуда са два шпила карата.

Уједначеним покретима узаних белих шака извлачио је карте из ваздуха, приморавао их да нестају са раширених дланова, пуштао шпилове да лете из руке у руку као светлуцави млаз, као лепеза ширио их је у ваздуху испред себе и слао у непостојање. Није ме приметио, а ја му нисам одвраћао пажњу. Узех само с бифеа боцу и на врховима прстију се вратих у салу за билијар.

Кад је у боци остало мало више од половине, снажним ударцем избацих преко стола намах две лопте и подерах чоју на билијару. Симоне се одушеви, али ја схватих да је доста што се мене тиче.

«Квит», рекох и спустих так. «Идем да се надишем свежег ваздуха.»

Прођох поред трпезарије, сад већ сасвим празне, сиђох у ходник и изађох на трем. Због неђег сам био тужан што се седељка завршила, а ништа се занимљиво није догодило, што сам пропустио прилику са госпођом Мозес и, изгледа, натрабуњао некакве глупости чеду покојног брата гасподина ди Барнстокра и што је месец блистав, мален и леден и што је око мене на много миља само снег и стење. Поразговарах са бернардинцем, који је обављао ноћни обилазак, и он се сложи да је ноћ одиста сувише тиха и самотна и да је усамљеност одиста, уза све њене превелике предности, шугава ствар, али он одлучно одби да испуни долину урликом или бар лавежом. У одговор на моја убеђивања он само заврте главом, удаљи се и леже крај трема.Ја прошетах тамо-амо по рашчишћеном путељку испред хотела, прошврљах погледом по прочељу обасјаном плавим месецом. Светлуцао је жутом бојом кухињски прозор, светлео је ружичастом бојом прозор у спаваћој соби гаспође Мозес, горела је светлост код ди Барнстокра и иза застора у трпезарији, преостали прозори су били мрачни, а прозор у Олафавој соби био је широм отворен, као и јутрос. На крову је усамљено дреждао замотан до главе у бунду мученик Хинкус, исто тако усамљен као ја и Лељ, али још несрећнији, повијен под бременом свога страха.

«Хинкусе!» тихо га позвах, али се он не помаче.

Можда је дремао, а можда није ни чуо кроз топле наушнике и подигнуту крагну.

Смрзао сам се и са задовољством осетих да је сад прави час да се попије врући порто.

«Хајдемо, Лељ», рекох и ми се вратисмо у хол. Тамо сретосмо власника и ја га упознах са својом замисли. Наиђох на потпуно разумевање.

«Сада се може прекрасно поседети у салону са камином», рече. «Идите тамо, Петер, а ја ћу отићи да организујем.»

Прихватих његов позив и, сместивши се поред ватре, стадох да грејем озебле руке. чуо сам како власник хотела иде по холу и како ношто брунда Кајси и опет иде по холу, шкљоцајући прекидачима, затим његови кораци нестадоше, а горе у трпезарији престаде музика. Тешко корачајући по степеништу он поново сиђе у хол, тихо прекоревајући Леља: «Немој-немој, Лељ, остави ме на миру», говорио је строго. «Поново си направио онај безобразлук. Овога пута ту у кући. Господин Олаф ми се жалио и то је срамота. Где си то видео да уљудан пас…»

Дакле, викинга је осрамотио по други пут, помислих с извесном злурадошћу. Сетих се како је изврсно плесао у трпезарији са чедом, и моја злурадост се повећа. Стога, кад ми је Лељ пришао као кривац оборене главе, кврчкајући канџама, и тутнуо ми хладан нос у шаку, потапшао сам га по врату и шапнуо: «Сила си, псу, тако му и треба!»

Баш у том тренутку под се лако затресе под мојим ногама, жалосно зазвечаше стакла, и ја чух удаљен снажан тутањ. Лељ подиже главу и начуљи уши. Механички погледах на сат — било је десет сати и два минута. Очекивао сам, сав напет. Тутањ се не понови. Негде на спрату снажно треснуше врата, зазвечаше шерпе у кухињи. Кајса гласно рече: «Ох, боже!» Устадох, али се у то зачуше кораци и у салон са камином уђе власник са двема чашама врућег напитка.

«Јесте ли чули?» упита.

«Да. Шта је то било?»

«Лавина у планинама. И не богзна колико далеко… Сачекајте, Петер!»

Спусти чаше на полицу камина и оде. Узех чашу и поново седох у своју фотељу. Био сам потпуно миран. Лавине ме нису плашиле, а порто, прокуван са лимуном и циметом, био је изнад свих похвала. Лепо! помислих, смештајући се удобније.

«Лепо!» рекох гласно. «Зар не, Лељ?»

Лељ се слагао, иако није имао врућег портоа. Врати се власник. Узе своју чашу, седе поред мене и неко време је ћутке гледао у жар.

«Лоше нам се пише, Петер», рече најзад мукло и ликујуће. «Одсечени смо од спољашњег света.»

«Како?» упитах.

«Докле имате одмор Петер?» настави истим муклим гласом.

«Рецимо до двадесетог. У чему је ствар?»

«До двадесетог», полако понови. «Скоро двадесет дана… Па ви, богме, имате шансе да се на време вратите на посао.»

Ставих чашу на колено и саркастично погледах овог мистификатора.

«Реците отворено, Алек», рекох. «Да се Он најзад није вратио?»

Власник се осмехну, широко развукавши усне.

«Не. Дотле, на срећу, није дошло. Морам вам рећи, међу нама, да је Он био необично џангризав тип, и кад би се Он вратио… Уасталом, о мртвима само добро. Поразговарајмо о живима.

Драго ми је што имате двадесет дана, јер нас раније, можда, неће откопати.»

Схватих. «Затрпан је пут?»

«Да. Малочас сам покушао да добијем везу са светом. Телефон не ради. То може да значи једино то што је значило већ неколико пута током последњих десет година: лавина је затворила Боцин Грлић, ви сте пролазили кроз њега, једини пролаз у моју долину.»

Отпих из чаше.

«Одмах сам схватио шта је посреди», настави он. «Тутањ је дошао са севера. Сада нам преостаје само да чекамо. Док се сете нас, док организују бригаду радника…»

«Воде ће бити довољно», рекох замишљено. «Али да нам не запрети опасност од људождерства?»

«Неће», одговори домаћин са приметним сажаљењем. «Једино ако вам се не прохте да вам мени буде разноврснији. Само вас благовремено упозоравам: Кајсу вам нећу препустити. Можете глодати господина ди Барнстокра. Добио је од мене данас седамдесет круна, стара хуља.»

«А како стојите са огревом?» упитах.

«Увек имамо у резерви моје вечне моторе.»

«Хм…» рекох. «Јесу ли дрвени?»

Власник ме прекорно погледа. Затим рече: «Зашто не упитате, Петер, како је код нас са пићем?»

«Како је?»

«С пићем је», поносно рече власник, «код нас необично добро. Само домаће траварице имамо сто двадесет боца.»

Извесно време смо ћутке посматрали жар, мирно пијуцкајући из чаша. Било ми је лепше него икада. Размишљао сам о перспективама које су пред нама, и уколико сам више размишљао о њима, утолико више су ми се допадале. Затим власник изненада рече: «Једно ме брине, Петер, ако хоћемо да говоримо озбиљно. Имам утисак да сам изгубио добре клијенте.»

«Како?» упитах. «Напротив, осам сласних мува се заплело у вашој паучини и ми сада немамо никаквих могућности да се извучемо раније, доли кроз двадесет дана. И каква реклама! Сви ће они затим причати како су били живи покопани и да умало нису појели један другог…»

«Тако је», надмено рече власник. «То ми је већ падало на ум. Али је мува могло бити и више, овамо је требало сваког часа да стигну Хинкусови пријатељи…»

«Хинкусови пријатељи?» изненадих се. «Рекао вам је да чека пријатеље?»

«Не, што би ми рекао… Звао је телефоном телеграф у Миру и издиктирао телеграм.»

«И шта са тим?»

Власник подиже прст и свачано издекламова: «Мир, хотел «Код погинулог алпинисте». чекам.

Пожурите. Отприлике тако некако.»

«Никад не бих помислио», промрмљах, «да Хинкус има пријатеље који су спремни да поделе са њим његову усамљеност. Мада… зашто не? Пуркуа па, тако рећи…»

7

Око поноћи смо власник и ја докрајчили врч врућег портоа, размотрили како да што ефектније обавестимо остале госте о томе да су живи зазидани, и решили неколико светских проблема, наиме: да ли је човечанство осуђено на изумирање (да, осуђено је, али ми у то време ипак нећемо бити у животу); постоји ли нешто у природи што није доступно сазнајној моћи човека (да, постоји, ипак, ми то нећемо никада сазнати); да ли је бернардинац Лељ разумно биће (да, јесте, али убедити у то глупаке научнике није могућно); прети ли Васиони такозвана топлотна смрт (не, не прети, ако узмемо у обзир да у власниковој шупи има вечних мотора како прве, тако и друге врсте); којег је пола Брин (овде ја ништа нисам успео да докажем, а власник је изнео и поткрепио доказима чудну идеју, да је наводно Брин — зомби, то јест мртвац без пола враћен у живот магијом)…

Кајса је поспремила у трпезарији, опрала све посуђе и дошла је да пита да ли може да иде на спавање. Допустили смо јој. Гледајући за њом власник ми се пожали на самоћу и на то да га је напустила жена. То јест, не да га је напустила… све то није тако једноставно… али, кратко речено, он сада нема жену. Одговорим му да му не саветујем да се ожени Кајсом. Прво, то би била штета за хотел. А друго, Кајса одвећ воли мушкарце да би могла постати добра жена. Власник се сложи да је све то тачно, сам је много размишљао о томе, и дошао је управо до таквих закључака. Али, рече, којом онда да се ожени ако смо сви сада заувек одвојени од света у овој долини. Нисам био кадар да му било шта посаветујем. Само сам се покајао што сам био ожењен по други пут и тако, вероватно, исцрпео његов, власников, лимит. То је била страшна мисао и мада ми је власник одмах све опростио, ипак осетих да сам саможив и да крњим интересе ближњег. И да бих бар на неки начин компензирао ове своје одвратне особине, одлучих да упутим власника у све техничке финесе кривотворења лутријских срећака. Власник ме је пажљиво слушао, али мени се чинило да то није довољно, и захтевао сам да све запише. «Заборавићете!» понављао сам сав очајан. «Отрезнићете се и све ћете заборавити…» Власник се страшно препаде да ће одиста све заборавити и затражи практичне вежбе. Биће да је управо у том тренутку бернардинац Лељ изненада скочио и пригушено лануо. Власник га прострели погледом.

«Ниси схватио!» строго рече.

Лељ лану два пута узастопно и крену у хол.

«Аха», рече власник устајући. «Неко је дошао.»

Кренусмо за Лељом. Обузело нас је гостољубље. Лељ је стајао пред улазним вратима. Иза врата допирали су чудни, шкргутави и цвилећи звуци. Ухватих власника за руку.

«Медвед!» прошаптах. «Гризли! Имате ли пушку? Брзо!»

«Плашим се да то није медвед», пригушеним гласом рече власник. «Плашим се да је то, најзад Он. Треба отворити.»

«Не треба!» успротивих се.

«Треба. Платио је за две недеље, а провео је само једну. Немамо права. Одузеће ми дозволу.»

Иза врата се чуло гребање и цвилење. Лељ се чудно понашао: стајао је постранце према вратима и гледао их с упитним изразом, једнако шумно увлачећи ваздух кроз нос. Управо тако су се морали понашати пси када су се први пут срели са привиђењем. Док сам с муком покушавао да нађем законске основе да не отворимо, власник донесе самосталну одлуку. Одважно пружи руку и помаче засун.

Врата се отворише и пред наше ноге полако склизну тело завејано снегом. Сви похрлисмо к њему, увукосмо га у хол и преврнусмо га на леђа. Завејани човек застења и опружи се. Очи су му биле затворене, дугачак нос побелео.

Власник, не губећи ни часак, испољи помамну предузимљивост. Разбуди Кајсу, нареди јој да загреје воду, усу у уста непознатом човеку чашу врућег портоа, протрља му лице вуненом рукавицом, а затим изјави да га треба однети у купатило с тушем. «Узмите га испод мишке, Петер», нареди, «а ја ћу га ухватити за ноге…» Изврших наредбу и доживех известан шок — испоставило се да је непознати човек био једнорук, није имао десну руку све до рамена. Пребацисмо несрећника у купатило с тушем, положисмо га на клупу, а затим дотрча Кајса само у спаваћици, и власник ми рече да ће даље све урадити сам. Вратих се у салон с камином и испих свој порто. Глава ми је била потпуно бистра, био сам кадар да све анализирам и сравњујем необично брзо. Непознати човек очито није био одевен у складу с годишњим добом. На себи је имао куси капутић, фруласте панталоне и ципеле по последњој моди. У овом крају тако је могао бити обучен само човек који се возио аутомобилом.

Значи, нешто му се догодило са аутомобилом и он је морао да се пробија пешке до хотела. И очигледно, издалека, кад је толико малаксао и промрзао. У трену схватих. Потпуно је јасно: возио се овамо аутомобилом и доспео под лавину у Боцином Грлићу. То је био Хинкусов пријатељ, нико други! Треба пробудити Хинкуса… Можда је у колима остало још људи, обогаљених тако да не могу да се крећу. Можда је било жртава… Хинкус мора да зна…

Излетех из салона с камином и отрчах на први спрат. Трчећи поред купатила с тушем чуо сам како тамо обилно тече вода и власник свирепим шапатом кори Кајсу због глупости. Светлост је у ходнику била угашена, прилично дуго сам тражио прекидач, а затим још дуже куцао на Хинкусова врата. Хинкус се није одазивао. Па он је још на крову! — престравих се. Зар спава тамо? А ако се смрзао? Стрмоглавце појурих према таванским степеницама. Збиља, седи на крову. Седео је у ранијој пози, накострешивши се, увукавши главу у необично велики оковратник и гурнувши руке у рукаве.

«Хинкусе!» дрекнух.

Не помаче се. Тада му притрчах и продрмах га за раме. Пренеразих се. Хинкус наједном некако чудно малакса, млитаво клонувши на моју руку.

«Хинкусе!» беспомоћно повиках, нехотично га прихватајући.

Бунда се отвори, из ње испаде неколико грудви снега, паде шубара и тек тада схватих да Хинкуса нема, да постоји сама снежно обличје, обучено у његову бунду. Тог тренутка се поново отрезних. Брзо се освртох. Блистав, малени месец стајао ми је право изнад главе и све се видело као по дану. На крову је било много трагова, и све су то били једнаки трагови, не можеш их разазнати чији су. Крај столице за лежање снег је био изгажен, разбацан и разрован — или су се овде борили, или су једноставно скупљали снег за фигуру од снега. Снежна долина, доклегод је допирао поглед, била је без живе душе и некоснута, мрачна пруга пута пружала се према северу и нестајала у сивоплавој измаглици, која је скривала теснац Боциног Грлића.

Стоп, помислих, настојећи да владам собом. Покушаћу да докучим зашто је Хинкусу била потребна ова маскерада. Несумњиво да бисмо веровали да тобоже седи на крову. А он се за то време налазио на сасвим другом месту и удешавао некакве своје сумњиве послове… квази— туберкулозни болесник, квази-јадник… Какве сумњиве послове и где? Поново сам пажљиво осмотрио кров, покушао да одгонетнем трагове, ништа нисам разумео, потражио сам у снегу, нађох две боце — једна је била празна, а у другој је још било брендија. Баш тај непопивени бренди ми зададе последњи ударац. Схватих да су од тог тренутка кад је Хинкус закључио да може да зафрљачи бренди који кошта најмање три круне, да је заиста наступио озбиљан преокрет у току догађаја. Полако сиђох на први спрат, поново закуцах кад Хинкуса и поново се нико не одазва. За сваки случај притиснух кваку. Врата се отворише. Спреман на свако изненађење, испружих руку испред себе, да бих предухитрио евентуални напад из мрака, уђох и, брзо напипавши прекидач, упалих светлост. У соби као да је све било као и раније, и путне торбе стајале су где и пре, али су обе биле отворене. Хинкус, наравно, није био у соби, а ни ја нисам очекивао да ћу га овде наћи. чучнух крај путних торби и поново их брижљиво претражих. У њима је све било као и раније, са малим изузетком, нестали су и златни сат и браунинг. Да је Хинкус побегао понео би новац. Позамашан свежањ, прилично тежак. Дакле, није бежао. Дакле, овде је. А ако је привремено некуд отишао, има намеру да се врати.

Једно ми је било јасно: спремало се некакво зло дело. Какво? Убиство? Пљачка? Помисао о убиству сам жустро одбацио. Просто нисам могао да замислим кога овде могу убити и због чега.

Затим се сетих цедуље коју су потурили ди Барнстокру. Поче да ми се врти у глави. Уосталом, из цедуље је било јасно да ће њега убити само у случају ако покуша да бежи…

Угасих светлост и изађох у ходник, затворивши за собом врата. Приђох соби ди Барнстокра и притиснух кваку. Врата су била затворена. Тада закуцах. Нико се не одазва. Закуцах по други пут и принех ухо кључаоници. Неразговетан, очигледно отргнут из сна, глас ди Барнстокра се одазва: «Тренутак, одмах ћу…» Старац је жив и старац није имао намеру да бежи. Нисам желео да се објашњавам са њим, отрчах до степенишног одморишта и прибих се уза зид испод таванских степеништа.

часак потом кврцну кључ, зашкрипаше врата. Глас ди Барнстокра с чуђењем рече: «чудно, ипак…»

Поново зашкрипаше врата, и поново кврцну кључ. Овде је све било у реду — бар засад.

Не, разуме се, помислих. Убиство — то је, наравно, глупост, и цедуљу су му потурили или шале ради или да заварају траг. А шта је са пљачком? Има ли сврхе овде иког пљачкати? Колико ја схватам, у хотелу су два богата човека: Мозес и власник. Тако. Дивно. Обојица су у приземљу. Мозесове собе су у јужном крилу, власников сеф — у северном. Дели их хол. Ако се притајим у холу… Уосталом, у власникову канцеларију се може доспети са спрата, спустивши се из трпезарије у кухињу и прошавши потом кроз бифе. Ако се споља затворе врата бифеа… Одлучено је, провешћу ноћ у холу, а сутра ће се знати. Наједном се сетих једноруког непознатог човека. Хм… Судећи по свему он је Хинкусов пријатељ и, према томе, саучесник. Можда је одиста имао удес, а можда је све то комедија, као онај снешко белић на крову… Не, нећете нас тек тако натоциљати, господо!

Сиђох у хол. У купатилу с тушем више није било никог, а усред хола стајала је унезверена Кајса у спаваћици са мокрим скутовима и држала у наручју мокру згужвану одећу непознатог човека. У ходнику јужног крила горела је светлост, из собе у којој није било гостију, што се налази наспрам салона са камином, допирао је пригушени власников бас. Непознатог човека су, очигледно, тамо сместили, а њему је, можда, само то и било потребно. Сасвим разумљиво: зар да вуку полуживог човека на први спрат…Кајса, дошашви к себи, најзад, крену према власниковој половини, али је ја зауставих. Узох од ње одећу и претражих џепове. На моје велико изненађење у џеповима није било ничег. Апсолутно ничег. Ни новца, ни докумената, ни цигарета, ни марамице за нос — ништа.

«Шта он има сада на себи?» упитах.

«Забога!» узврати Кајса и ја је оставих на миру.

Вратих јој одећу и пођох сам да погледам. Непознати човек је лежао на кревету, умотан у ћебе до браде. Власник га је појио кашичицом с нечим врућим, наговарајући га: «Потребно је, господине, потребно је… треба да се презнојите… треба да се добро презнојите…» Изглед непознатог човека био је, треба рећи, стравичан. Лице му је било модро, врх шиљатог носа — бео као снег, на једно око је неприродно жмиркао, а друго му је било потпуно затворено. Тихо је јечао при сваком удаху. Ако је то био саучесник, није вредео ни пребијене паре. Али сам му неколико питања морао поставити. У сваком случају.

«Јесте ли сами?» упитах га.

Он ме је ћутке гледао оком на које је жмиркао и тихо јечао.

«Да ли је још неко остао у колима?» упитах разговетно. «Или сте сами путовали?»

Непознати човек отвори мало уста, дисао је неко време и поново затвори уста.

«Слаб је», рече власник. «Цело му је тело као пачавра.»

«До ђавола», промрмљах. «Морао би неко одмах да се одвезе до Боциног Грлића.»

«Тачно», сложи се власник. «Можда је тамо још неко остао… Претпостављам да се лавина обрушила на њих.»

«Мораћете да се одвезете», рекох одлучно и тог тренутка непознати човек проговори.

«Олаф», рече без израза на лицу. «Олаф Анд-ва-ра-форс… Позовите га.»

Доживех нови шок.

«Аха», рече домаћин и стави чашу са напитком на сто. «Одмах ћу га позвати.»

«Олаф…» понови непознати човек.

Власник изађе и ја седох на његово место. Осећао сам се као идиот. Истовремено ми је мало лакнуло: мрачна схема, коју сам направио распала се сама од себе, уза сву њену суптилност.

«Јесте ли били сами?» упитах поново. «Да није још неко страдао?»

«Сам…» простења непознати човек. «Удес… Позовите Олафа… Где је Олаф Андварафорс?»

«Овде је, овде», рекох. «Одмах ће доћи.»

Он затвори очи и примири се. Завалих се у наслон столице. Па, добро. А где се ипак део Хинкус?

И шта је са власниковим сефом? У глави ми је била збрка.

Врати се власник, обрве су му биле високо подигнуте, усне стиснуте. Наже се до мога уха и прошапута: «чудно, Петер. Олаф се не одазива. Врата су закључана, отуда бије хладноћа. И моји резервни кључеви су негде нестали…»

Без речи извадих из џепа свежањ који сам му здипио у канцеларији и пружих му.

«Аха», рече власник. Узе кључеве. «Па, свеједно. Знате, Петер, пођимо заједно. Нешто ми се све то не допада…»

«Олаф…» простења непознати човек. «Где је Олаф?»

«Одмах, одмах», рекох му. Осећао сам да ми је образ почео поигравати. Власник и ја изиђосмо у ходник. «чујте, Алек», рекох. «Позовите овамо Кајсу. Нека седи поред овог момка и нек се не миче с места док се ми не вратимо.»

«Аха», рече власник док су му обрве поигравале. «Тако значи ствари стоје… Зато ја мислим…»

Он ситним, брзим корацима отрча до своје половине, а ја полако кренух према степеништу.

Већ сам се попео неколико степеника кад власник иза мене строго рече: «Дођи овамо, Лељ. Седи ту… Седи. Никог не пуштај. Никог не пуштај.»

Достиже ме у ходнику првог спрата и заједно дођосмо до Олафове собе. Закуцах и истог часа опазих на вратима пред самим носом цедуљу. Цедуља је била прибијена патентом у висини очију.

«Као што смо се договорили, био сам, нисам вас затекао. Ако, као и раније, желите реванш, стојим Вам на располагању до једанаест сати. Ди Б.»

«Јесте Ии видели ово?» брзо упитах власника.»Јесам. Само нисам стигао да вам кажем.»

Поново закуцах и, не чекајући одговор, узех од власник свежањ кључева.

«Који је?» упитах.

Власник показа. Гурнух кључ у кључаоницу. Шипак! — врата су била закључана изнутра, и у кључаоници је већ био један кључ. Док сам се петљао, гурајући га, отворише се врата суседне собе, и, притежући појас огртача, у ходник изађе ди Барнстокр, поспан, али љубазан.

«Шта се дешава, господо?» заинтересова се. «Зашто гостима не дају да спавају?»

«Најлепше вас молим да ми опростите, господине ди Барнстокр» рече власник, «али код нас се збивају неки догађаји који изискују да се одлучно дејствује.»

«Ах, тако дакле?» рече ди Барнстокр заинтересовано. «Надам се да не сметам?»

Ослободих пут за свој кључ и исправих се. Испод врата је допирала зимска хладноћа и био сам потпуно уверен да ће соба бити празна као и Хинкусова. Окренух кључ и широм отворих врата. Талас хладног ваздуха ме запљусну, али ја то готово и не осетих. Соба није била празна. На поду је лежао човек. СИаба светлост из ходника није била довољна да бих га распознао. Видео сам само веома велика стопала на прагу предсобља. Уђох и упалих светлост.

То је био Олаф Андварафорс, прави потомак конунга и олицетворење бога. Био је очигледно и безнадежно мртав.

8

Брижљиво сам затворио прозор, навукавши све резе, узео кофер и, опрезно прекорачивши преко тела, изашао у ходник. Власник ме је већ чекао са лепком и тракама од хартије. Ди Барнстокр није отишао, и он је стајао ту, ослонивши се леђима о зид, и изгледао је старији за двадесетак година. Његов аристократски нос се обесио и жалосно подрхтавао.

«Какав ужас!» мрмљао је гледајући ме са очајањем. «Какав кошмар!»

Закључах врата, запечатих их са пет трака од хартије и два пута се потписах на свакој траци.

«Такав ужас!..» мрмљао је ди Барнстокр иза мојих леђа. «И сада нема реванша… ничег…»

«Идите у своју собу», рекох. «Закључајте се и седите док вас не позавем… Али, тренутак само. Је ли цедуља ваша?»

«Моја је», рече ди Барнстокр. «Ја…»

«Добро, касније», рекох. «Идите.» Окренух се власнику. «Оба кључа од собе задржавам.

Нема више кључева? Добро. Имам једну молбу за вас, Алек. Ништа за сада не саопштавајте том…

једноруком. Смислите нешто ако почне баш много да се брине. Погледајте гаражу — да ли су сви аутомобили тамо… И још нешто. Ако видите Хинкуса, задржите га, макар силом. То је за сада све. Бићу у својој соби. И ником ни речи, јесте ли разумели?»

Власник ћутке климну и крену у партер.

У својој соби ставих Олафов кофер на замрљан сто и отворих га. Ни овде није било онако као код људи од реда. Још горе од Хинкусовог лажног пртљага. Тамо су бар били дроњци и књиге. А овде, у овом пљоснатом елегантном коферу, испуњавајући целу његову запремину, налазио се некакав прибор — црна метална кутија са храпавом површином… некаква разнобојна дугмад, стаклени прозорчићи, никловани вернијери… Ни рубља, ни пиџаме, ни кутије за сапун… Затворих кофер, завалих се у фотељу и запалих цигарету.

Добро. чиме располажемо, инспекторе Глепски? Уместо да лежим међу чистим чаршавима и да чврсто спавам. Уместо да устанем раније, да се истрљам снегом и да пројурим на скијама целу долину по периметру. Уместо да затим са задовољством ручам, одиграм партију билијара, да профлертујем са госпођом Мозес, а навече да се угодно сместим крај камина са чашом врућег портоа. Уместо да уживам у сваком дану првог правог одмора за четири године… Шта имамо уместо свега тога? Имамо свежи леш. Мучко убиство. Једноличну криминалистичку збрку.

Добро. У нула сати и двадесет четири минута трећег марта ове године ја, полицијски инспектор Глепски, у присуству честитих грађана Алека Сневара и ди Барнстокра пронашао сам леш извесног Олафа Андварафорса. Леш се налазио у соби наведеног Андварафорса, која је била изнутра закључана, али је имала широм отворен прозор. Тело је лежало ничице, опружено на поду. Глава мртваца била је зверски и на неприродан начин искренута за сто осамдесет степени, тако да је, мада је тело лежало ничице, лице било окренуто према таваници. Руке мртваца биле су испружене и готово су дотицале омањи кофер, а тај кофер био је једини пртљаг који је припадао убијеном. У десној руци убијени је стезао огрлицу од дрвених перли, која је припадала, као што је поуздано познато, честитој грађанки Кајси. Лице убијеног је унакажено, очи широко отворене, уста искежена. Близу уста осећа се слаби, али јасан смрад некаквог јаког хемијског средства, или карболне киселине, или формалина. Поуздани и недвосмислени трагови борбе у соби не постоје. Покривач којим је застрт кревет изгужван је, врата плакара су одшкринута, далеко је померена тешка фотеља која је предвиђена да стоји у оваквим собама крај стола. Трагови на прозорској дасци, а исто тако на снегом покривеном испусту нису откривени. Трагови на перу кључа (извадих из џепа кључ и још једном га пажљиво разгледах)…

трагови на перу кључа при визуелном прегледу исто тако нису откривени. Због одсуства стручњака, инструмената и лабораторије, медицинско, дактилоскопско и свако друго специјално испитивање се није могло извршити (и неће се моћи извршити). Судећи по свему, смрт је наступила услед тога што су Олафу Андварфорсу са невероватном снагом и свирепошћу заврнули врат.

Није јасан чудан смрад из уста и нејасно је колико је горостасну снагу морао имати убица да би извио врат овој људескари, без дуге, бучне борбе која оставља мноштво трагова. Уосталом, два минуса, као што је познато, понекад дају плус. Може се претпоставити да су Олафа најпре отровали, довели у беспомоћно стање некаквим отровом, после чега су га дотукли на овако зликовачки начин, који, између осталог, исто тако изискује велику снагу. Да, оваква претпоставка нешто објашњава, мада се одмах постављају нова питања. Зашто је требало дотући немоћног човека на овако зверски и тежак начин? Зашто му просто нису забили нож или га угушили ужетом, у најгорем случају? Гнев, бес, мржња, освета?… Садизам?… Хинкус? Можда и Хинкус, мада је Хинкус наизглед слабашан… А можда онај ко ми је потурио цедуљу о Хинкусу?…

Не, тако нећу ништа урадити. Али зашто то није нека фалсификована лутријска срећка или преправљена књиговодствена књига? Тамо бих се брзо снашао… Ето шта треба да радим: да седнем у аутомобил и да јурим путем до самог места, а затим да покушам да пређем смет на скијама, да доспем до Мира и да се вратим са момцима из одсека за убиства. чак и устадох, али поново седох.

То би, наравно, било добро решење, али и веома лоше. Препустити овде све на милост и немилост судбине, дати убици времена и разне могућности… оставити ди Барнстокра, коме су претили… А и како ћу прећи преко смета? Можете ли замислити шта то значи: лавина у Боцином Грлићу.

Неко закуца на врата. Уђе власник, носећи на послужавнику чашу са топлом кафом и сендвиче.

«Сви су аутомобили тамо», саопшти стављајући испред мене послужавник. «Скије исто тако.

Хинкуса нисам нигде нашао. На крову леже бунда и шубара, али то сте ви, сигурно, видели.»

«Тачно, то сам ја видео», изговорих, срчући кафу. «А како је једноруки?»

«Спава», рече власник. чврсто стисну усне и опипа прстом наслаге скорапљеног лепка на столу.

«М-да… Ето, спава. чудан тип. Већ му се вратило руменило и изгледа сасвим добро. Тамо сам оставио Леља. Онако, за сваки случај.»

«Хвала, Алек», рекох. «Идите засад и нека све буде мирно. Нека сви спавају.»

Власник заврте главом.

«То се тешко да постићи. Мозес је већ устао, код њега гори светлост… Добро, идем. А Кајсу ћу затворити, глупача је она. Мада још ништа не зна.»

«И нека не зна», рекох.

Власник изиђе. Са задовољством попих кафу, одгурнух тањир са сендвичима и поново запалих цигарету. Кад сам видео Олафа последњи пут? Играо сам билијар, он је плесао са чедом. То је било пре него што су се разишли карташи. А они су се разишли кад је сат откуцао пола нечег. Одмах после тога Мозес је изјавио да му је време да спава. Али то време неће бити тешко утврдити. Али колико сам пре тог времена последњи пут видео Олафа? Па, можда нешто пре тога. Добро, то ћемо утврдити. Сада, пак: Кајсина огрлица, цедуља ди Барнстокра, да ли су Олафови суседи нешто чули — ди Барнстокр и Симоне…

Тек што сам почео да осећам да ми се јавља некакав план истраге, кад изненада зачух потмуло и прилично јако куцање у зид — из собе-музеја. чак тихо зајечах од срџбе. Скидох капут, засуках рукаве и опрезно, на врховима прстију, изађох у ходник. По фаци, по образима, летимично помислих. Добиће своје због шегачења, ма ко да је…

Широм отворих врата и као тане улетех у собу-музеј. Тамо је било мрачно и ја брзо упалих светлост. У соби није било никог, и куцање наједном престаде, али сам осећао да овде има неког.

Завирих у тоалет, у орман, иза завесе. Иза мене је неко пригушено мрмљао. Прискочих к столу и одгурну тешку фотељу.

«Излази!» бесно наредих.

У одговор се поново зачу пригушено мрмљање. чучнух и завирих испод стола. Тамо је, угуран из међу ладица, у страшно неудобном положају, обавијен ужетом и са зачепљеним устима, седео, мањи од маковог зрна, опасни гангстер, манијак и садист Хинкус и бечио на мене из сумрака сузне, мученичке очи. Извукох га на средину собе и ослободих му уста.

Као одговор, он поче да кашље. Кашљао је дуго, грчевито, сипљиво, пљувао је на све стране, јечао је и хроптао. Погледах у тоалет, узех бријач Погинулог Алпинисте и пресекох на Хинкусу ужад.

Јадник се тако укочио да није могао чак ни руку да подигне и обрише лице. Дадох му воду. Жудно је испи и, најзад, огласи се: тешко и простачки опсова. Помогох му да устане и сместих га у фотељу.

Мрмљајући псовке, жалосно намрштивши лице, поче да опипава свој врат, ручне зглобове, слабине.

«Шта се догодило са вама?» упитах. Гледајући га, осећао сам одређено олакшање: испоставља се да ме је помисао на то да се негде иза кулиса убиства крије невидљиви Хинкус веома забрињавала.

«Свашта се догодило…» промрмља. «Сами видите шта се догодило! Везали су ме као овна и гурнули испод стола…»

«Ко?»

«Откуд знам?» рече смркнуто и изненада се стресе целим телом. «Боже благи!» промрмља.

«Попио бих нешто… Имате ли нешто да се попије, инспекторе?»

«Не», рекох. «Али биће. чим одговорите на моја питања.»

Он с муком подиже леву руку и посуврати рукав.

«Ах, ђаво да га носи, сат ми је разбио, гад…» промрмља. «Колико је сада сати, инспекторе?»

«Један сат по поноћи», одговорих.

«Један сат по поноћи…» понови. «Један сат по поноћи…» Очи му засветлеше. «Не», рече и устаде. «Треба попити. Отићи ћу у бифе и попити.»

Лаким ударцем у груди поново га посадих у фотељу.

«Имате времена», рекох.

«Кажем вам да желим да нешто попијем!» рече повисујући глас и поново покуша да устане.

«Кажем вам да имате времена!» рекох и поново осујетих његов покушај.

«Ко сте ви да бисте ми наређивали?» издра се на сав глас.

«Не дерите се», наредих. «Ја сам полицијски инспектор. А ви сте осумњичени, Хинкусе.»

«Како сам још и осумњичен?» упита и одмах снизи тон.

«Сами знате», одговорих. Трудио сам се да добијем у времену да бих смислио како даље да поступим.

«Ништа ја не знам», осорно рече. «Што ме вучете за нос? Ништа не знам и не желим да знам.

А ви ћете одговарати због својих ујдурми, инспекторе.»

И ја сам предосећао да ћу морати да одговарам због својих ујдурми.

«чујте, Хинкусе», рекох. «У хотелу се догодило убиство, тако да је боље да одговарате на моја питања, јер, ако будете околишили, направићу од вас лепињу. Ја немам шта да изгубим, из ове се коже не може.»

Извесно време ме је гледао без речи, лако отворивши уста.

«Убиство…» понови некако разочарано. «Ето ти га сад! Шта ме се тиче? И мене умало нису уцмекали… А ко је убијен?»

«Шта ви мислите, ко је убијен?»

«Откуд могу да знам? Кад сам одлазио из трпезарије биће да су сви били живи. А затим…» Он ућута.

«Па?» рекох. «Шта је било затим?»

«Ништа није било. Седео сам на крову, дремао. Изненада осетих, гуше ме, млаве и више се ничег не сећам. Дошао сам к себи испод овог проклетог стола, умало нисам полудео, мислио сам да су ме живог сахранили. Почех да лупам. Лупао сам, лупао, нико није долазио. Затим сте ви дошли. И то је све.»

«Можете ли рећи приближно када сте им пали шака?»

Он се замисли и неко време је седео без речи. Затим обриса дланом уста, погледа прсте, поново се стресе и отре длан о ногавицу.

«Па?» рекох.

Он подиже према мени мутне очи.

«Шта?»

«Питам, кад су вас приближно…»

«Аха… Па нешто око девет. Последњи пут кад сам погледао на сат било је осам.»

«Дајте ми овамо ваш сат», рекох.

Он послушно откопча сат и пружи ми га. Приметих да му је ручни зглоб покривен гримизноцрвеним мрљама.

«Сломљен је», изјави.

Сат није био сломљен, био је згажен. Сатна казаљка је била одломљена, а минутна је показивала четрдесет три минута.

«Ко је то био?» поново упитах.

«Одакле могу да знам? Рекао сам да сам задремао.»

«И нисте се пробудили када су вас зграбили.»

«Зграбили су ме одостраг», рече мрзовољно. «Немам очи одостраг.»

«Хајде, подигните браду!»

Гледао ме је мрко и ја схватих да сам на правом путу. Ухватих га са два прста за вилицу и грубо му забацих главу. ђаво ће га знати шта су значиле ове модрице и огреботине на његовом мршавом мишићавом врату, али ја мирно рекох: «Престаните да лажете, Хинкусе. Гушили су вас спреда и ви сте то видели. Ко је то био?»

Тргнувши главу он се ослободи.

«Нек вас ђаво носи», прошишта. «До ђавола. Не смете тако грубо поступати. Ма кога да су овде уцмекали, ја са тиме немам везе, за остало ме баш брига… И ја морам да попијем нешто!»

издра се наједном. «Све ме боли, схватате ли ви то, полицијски звекане?»

Очито да је био у праву. Ма у шта да је био уплетен, у убиству није имао удела, бар не директног. Ипак, ни ја нисам имао права да одустанем.

«Како год хоћете», хладно рекох. «Тада ћу вас затворити у оставу и ви нећете добити ни бренди ни цигарете, док не кажете све што знате.»

«Али шта ви хоћете од мене?» простења. Видео сам да је спреман да бризне у плач. «Шта сте се наврзли на мене?»

«Ко вас је зграбио?»

«Д-до-ђавола!» прашишта од очајања. «Не желим о томе да говорим, можете ли ви то разумети?

Видео сам, да, видео сам ко је то био!» Он се поново стресе, лице му се одиста изобличи. «Ни своме непријатељу не желим да види тако шта!.. Ни вама, ђаво вас однео, не бих пожелео тако шта! Пресвисли бисте од страха!»

Није био при себи.

«Добро», рекох и устадох. «Идемо.»

«Куда?»

«Да попијемо нешто», рекох.

Изашли смо у ходник. Он се поводио и хватао се за мој рукав. Интересовало ме је да видим како ће реаговати кад угледа излепљене траке на Олафовим вратима, али он ништа није опазио, очигледно му није било до тога. Доведох га у салу за билијар, нађох на прозорској дасци пола боце брендија који је остао од синоћ и пружих му. Он похлепно зграби боцу и дуго је цевчио из грлића.

«Господе», рече промукло, бришући се. «Ала прија!»

Посматрао сам га. Могло се, наравно, претпоставити да се нагодио с убицом, да је све то смишљено да се замажу очи, тим пре што је допутовао заједно с Олафом; могло се чак претпоставити да је он убица и да су га саучесници везали да би имао алиби, али сам осећао да је то превише компликовано да би било истина. То јест, са њиме очигледно није нешто у реду: није он никакав туберкулозни болесник, нити заступник за преступе малолетника и остало је отворено питање због чега је дреждао на крову… Мени наједном сину! Ма шта да је радио на крову, то је неком сметало, вероватно је из неког разлога сметало да се докрајчи Олаф — и уклонили су га. Склонили су га, а онај ко га је склонио уливао је Хинкусу због нечег неиздрживи страх; дакле, није био хотелски гост, јер никог се у хотелу Хинкус, очигледно, није бојао. Нека глупост је посреди… И тада се сетих свих оних догађаја с тушем, с лулом, с тајанственим цедуљама и сетих се како је зелен и уплашен био Хинкус кад је по дану силазио с крова…

«чујте, Хинкусе», рекох благо. «Тог који вас је зграбио… да ли сте видели и раније, по дану?»

Он ме чудно погледа и поново принесе боцу устима.

«Тако значи», рекох. «Па, хајдемо. Затворићу вас у собу. Боцу можете понети са собом.»

«А ви?» промукло упита.

«Шта ја?»

«Отићи ћете?»

«Наравно», рекох.

«чујте», рече. «чујте, инспекторе…» Шарао је очима, није знао како да нешто каже. «Ви… Ја…

Ви… ви навратите до мене, је л» у реду? Можда ћу се сетити још нечег… Или, можда да пођем са вама?» Преклињуће ме је посматрао. «Нећу побећи и… ништа… кунем вам се…»

«Плашите се да останете сами у соби?» упитах.

«Да», одговори.

«Па ја ћу вас затворити», рекох. «И кључ ћу понети са собом.»

Обузет некаквим очајањем он одмахну руком. «То неће помоћи», промрмља.

«Де-де, Хинкусе», строго рекох. «Понашајте се као мушкарац! Што сте се распекмезили као нека бабетина?»

Он ништа не одговори и само нежно пригрли боцу обема рукама. Одведох га у собу и, још једном му обећавши да ћу навратити, закључах га. Кључ одиста извадих и ставих у џеп. Осећао сам да је Хинкус неисцрпни извор и да се њиме тек треба позабавити. Нисам отишао одмах. Постојао сам неколико минута крај врата, прислонивши ухо уз кључаоницу. чуло се како клокоће течност, затим зашкрипа кревет, затим се разлегоше учестани испрекидани звуци. Нисам се одмах досетио шта је то, а затим сам схватио: Хинкус је плакао.

Оставих га насамо са савешћу и кренух код ди Барнстокра. Старац ми одмах отвори. Био је страховито узбуђен. чак ми не понуди да седнем. Соба је била пуна дима од цигаре.

«Драги инспекторе!» одмах поче, изводећи фантастичне ствари са цигаром коју је држао са два прста у подигнутој руци. «Мој поштовани пријатељу! Осећам се крајње неугодно, али је дотерало цара до дувара. Морам вам признати да сам унеколико крив…»

«Што сте убили Олафа Андварафорса», смркнуто рекох сваљујући се у фотељу.

Он се трже и пљесну рукама.

«Ох боже! Не! Ја у животу нисам никог ни прстом дотакао! Кел иде! Не! Желим само искрено да признам да сам регуларно мистифицирао присутне у нашем хотелу…» Принесе руке уз груди, засипајући огртач пепелом од цигаре. «Верујте ми, схватите ме ваљано: то су биле само шале! Не богзна како укусне и духовите, али потпуно невине… То је код мене професионално, обожавам атмосферу тајанствености, мисификације, свеопште недоумице… Никакве зле намере у томе није било, јамчим вам! Никакве користи…»

«Какве шале, заправо, ви имате на уму?» упитах нељубазно. Био сам љут и разочаран. Нисам очекивао да се тиме бавио ди Барнстокр. О старцу сам имао најбоље мишљење.

«П-па… Све су то малене догодовштине поводом сени Погинулог Алпинисте. Као папуче које сам украо себи и завукао код њега испод кревета… Шале с тушем… Код вас сам мало мистификовао, сећате се, пепео из луле?… И томе слично, не сећам се свега…»

«Сто сте ми такође ви забрљали?» упитах.

«Сто?» Збуњено ме погледа, затим се осврте према свом властитом столу.

«Да, сто. Посули су га лепком, непоправљиво су покварили лепу ствар…»«Н-не», уплашено рече. «Лепком… сто… Не-не, то нисам учинио ја, кунем вам се!» Поново принесе руке грудима.

«Схватите, инспекторе, све што сам чинио било је потпуно невино, никоме нисам нанео ни најмању штету… чак ми се чинило да се то свима допада, а наш драги власник ме је тако дивно подржавао…»

«Власник и ви сте били у дослуху?»

«Не, шта вам пада на ум!» Замаха рукама према мени. «Хоћу да кажем да је он… да се њему то углавном допадало и сам је помало мистификатор, јесте ли приметили? Како говори, рецимо, тако карактеристичним гласом и оно његово чувено «допустите ми да се вратим у прошлост»…»

«Јасно ми је», рекох. «А трагови у ходницима?»

Ди Барнстокрово лице постаде усредсређено и озбиљно.

«Не-не», рече. «То нисам чинио ја. Али знам о чему говорите. Видео сам то једном. То је било пре вашег доласка. Влажни трагови босих ногу, полазили су од степенишнаг одморишта и водили, ма колико да је то глупо, у собу-музеј… И та шала, наравно, није моја…»

«Добро», рекох. «Оставимо то. Још једно питање. Цедуља која вам је тобож потурена, да ли је и то ваше масло, као што сматрам?»

«Ни то није моје», рече ди Барнстокр достојанствено. «Предајући вам ту цедуљу, испричао сам голу истину.»

«Тренутак», рекох. «Дакле, овако се одиграло. Олаф је изашао, ви сте остали да седите. Неко је закуцао на врата, ви сте се одазвали, затим сте погледали и опазили на поду крај врата цедуљу. Је ли тако?»

«Тако је.»

«Тренутак», понових. Осетих да ми се јавља нова мисао. «Дозволите, господине ди Барнстокр, а зашто сте, заправо, закључили да је ова претећа порука упућена управо вама.»

«Потпуно се слажем са вама», рече ди Барнстокр. «Одмах потом сам схватио, пошто сам је прочитао, да би цедуљу, да је упућена мени, сигурно, протурили испод мојих врата. Али тог тренутка сам, изгледа, реаговао некако подсвесно… Јер је тај, који је куцао, чуо мој глас, то јест знао је да сам овде… Да ли ме схватате? У сваком случају, кад се наш јадни Олаф вратио, одмах сам му показао ту цедуљу да би се заједно спрдали с њом…»

«Да», рекох. «И шта је учинио Олаф? Смејао се?»

«Н-не, није се смејао… Код њега, ето, осећање за хумор… Све у свему, прочитао ју је, слегао раменима и одмах смо наставили игру. Остао је потпуно миран, флегматичан и више се ниједном није сетио ове цедуље… А ја сам, као што знате, закључио да је то нечија мистификација и, искрено говорећи, мислим то и сада… Забога, у уском кругу гостију, код људи који желе да прекрате време, увек ће се наћи човек…»

«Знам», рекох.

«Претпостављате да је та цедуља одиста…»

«Све може да буде», одвратих. ћутали смо неко време. «А сада испричајте шта сте радили од тог тренутка када су Мозеси отишли да спавају.»

«Молим», рече ди Барнстокр. «Очекивао сам то питање и специјално сам оживео у сећању цео редослед својих поступака. Овако је било. Када су се сви разишли, а било је то око пола десет, извесно време сам…»

«Тренутак само», прекидох га. «То је било у пола десет, кажете?»

«Да, отприлике.»

«Добро. Тада ми реците најпре ово. Не можете ли се присетити ко се налазио у трпезарији између пола девет и пола десет?»

Ди Барнстокр обухвати чело дугим белим прстима.

«М-м-м… то ће бити теже. Сав сам се предао игри… Па, наравно, Мозес, власник… С времена на време карте је узимала госпођа Мозес… То је за нашим сточићем. Брин и Олаф су плесали, а затим… не, пардон, пре тога… плесали су госпођа Мозес и Брин… Али схватите, драги мој инспекторе, апсолутно нисам кадар да утврдим кад је то било — у пола девет, у девет… Ох! Сат је откуцао девет и ја сам, сећам се, обухватио погледом салу и помислио како је овде мало људи остало. Свирала је музика и дворана је била празна, само су плесали Брин и Олаф… Ето, то је, по свој прилици, једини јасан утисак који ми је остао у свести», заврши са жаљењем.

«Тако», рекох. «А да ли су власник и господин Мозес бар једном устали од стола?»

«Не», рече одлучно. «Обојица су били необично страствени играчи.»

«То јест, у девет сати у сали су била само три карташа, Брин и Олаф?»

«Баш тако. Тога се сећам потпуно јасно.»

«Добро», рекох. «Да се сад вратимо на вас. Дакле, пошто су се сви разишли, ви сте поседели још извесно време за карташким сточићем, изводећи трикове с картама.»

«Изводећи трикове? А, потпуно је могућно. Понекад, док размишљам, дајем пуну слободу својим прстима, то се збива несвесно. Да. Затим сам одлучио да запалим цигару и кренуо овамо, у своју собу. Попушио сам цигару, сео у ову фотељу и, искрено да кажем, задремао. Као да ме је пробудио некакав потрес — намах сам се сетио да сам у десет сати обећао реванш јадном Олафу.

Погледао сам на сат. Тачног времена се не сећам, али је било нешто после десет и с олакшањем сам закључио да не касним много. На брзу руку сам се дотерао пред огледалом, узео свежањ новчаница, цигаре и изашао у ходник. У ходнику, инспекторе, није било никог, тога се сећам. Закуцао сам Олафу на врата — нико се није одазвао. Покуцао сам по други пут, поново без икаквог успеха.

Схватио сам да је господин Олаф заборавио на реванш и да је заузет нечим интересантнијим. Али кад је реч о оваквим стварима, веома сам педантан. Написао сам цедуљу која вам је позната и закачио сам је патентом на врата. Затим сам опуштено чекао до једанаест, читајући ево ову књигу и у једанаест сам легао да спавам. А занимљиво је још и ово, инспекторе. Нешто пре тога кад сте ви и власник почели да дижете грају и да лупате у ходнику, пробудило ме је куцање на моја врата. Отворио сам, али није било никог. Поново сам легао и више нисам могао да заспим.»

«Аха», рекох. «Разумљиво. Дакле, од тог тренутка кад сте приболи цедуљу до једанаест сати кад сте легли да спавате није се догодило ништа битно… није било никакве буке, кретања?»

«Не», одговори ди Барнстокр. «Ничег.»

«А где сте ви били? Овде или у спаваћој соби?»

«Овде, седео сам у овој фотељи.»

«Аха», рекох. «И последње питање. Јуче до ручка ви нисте разговарали са Хинкусом?»

«Са Хинкусом?… Ах, то је онај мали, кукавни… чекајте, драги мој пријатељу… Да, наравно.

Ми смо сви скупа стајали крај туша, сећате се? Господин Хинкус је био љут због чекања и ја сам га умирио некаквим малим триком… Ах да, лизалице! Просто је било смешно колико се он тада запањио.

Обожавам такве мистификације.»

«А после тога ви с њим нисте разговарали?»

Ди Барнстокр замишљено напући усне као кокошија тртица.

«Нисам», рече. «Колико се сећам, нисам.»

«И нисте се пели на кров?»

«На кров? Нисам. Не-не. На кров се нисам пео.»

Устадох.

«Хвала вам, господине ди Барнстокр. Помогли сте истрази. Верујем да схватате колико би неумесне биле сада нове мистификације.» (Он ћутке замаха према мени рукама.) «Па, добро. Од срца вам саветујем да узмете таблету за спавање и да легнете. По мом мишљењу, то је најбоље што можете сада учинити.»

«Покушаћу», спремно рече ди Барнстокр. Зажелех му лаку ноћ и изађох. Кренух да пробудим чедо, али тада опазих како се на крају ходника брзо и нечујно залупише одшкринута врата Симонове собе. Не часећи часа, скренух тамо.

Уђох, не закуцавши, и одмах схватих да сам исправно поступио. Кроз отворена врата спаваће собе видео сам како велики физичар, скачући на једној нози, свлачи панталоне. То је било утолико глупље што је у обема собама горела светлост.

«И не покушавајте, Симоне», рекох осорно. «Ипак нећете успети да одвежете машну.»

Симоне немоћно клону на кревет. Вилица му је подрхтавала, исколачио је очи. Уђох у спаваћу собу и стадох пред њега, гурнух руке у џепове. ћутали смо неко време. Нисам више рекао ни речи, само сам га посматрао, дозвољавајући му да схвати да је надрљао. А он је под мојим погледом био све утученији, глава му је све дубље упадала у рамена, кукаст снужден нос постајао је све снужденији. Најзад не издржа.

«Говорићу само у присуству свог адвоката», изјави дрхтавим гласом.

«Прођите се, Симоне», рекох са одвратношћу. «А уз то сте физичар. Шта ће вам адвокат?»

Он ме ухвати за скут сакоа и, гледајући ме у очи с поштовањем, прошишта: «Мислите што хоћете, Петер, али вам се кунем: ја је нисам убио.»

Од изненађења само што се не сруших. Напипах иза себе столицу и седох.

«Размислите и сами, зашто бих то учинио?» плахо настави Симоне. «Морали би да постоје мотиви… Нико не убија тек тако… Наравно, постоје садисти, али они су лудаци… Тим пре таква бестијалност, такав кошмар… Кунем вам се! Била је већ потпуно хладна кад сам је загрлио!»

Неколико тренутака сам држао затворене очи. Тако дакле. У кући је био још један леш. Овог пута — жена.

«Ви одлично знате», грозничаво је мрмљао Симоне, «злочин се не врши тек онако. Истина, Андре Жид је писао… Али то је све онако, игра интелекта… Потребан је мотив… Ви ме знате, Петер!

Погледајте ме: зар личим на убицу?»

«Престаните!» рекох. «Ућутите за часак. Добро промислите и испричајте све по реду.»

Није се премишљао.

«Молим», рече спремно. «Али ми морате веровати, Петер. Све што ћу рећи, сушта је истина, и само истина. Овако је било. Још за време оног проклетог бала… Па она ми је и раније стављала до знања, само се нисам одлучивао… А тог пута сте ме наљоскали брендијем и одлучио сам се. Зашто и не бих? Та то није злочин, зар не? Па-а, око једанаест сати, кад су се сви примирили, изашао сам и полако сишао у приземље. Ви и власник сте блебетали неке глупости у салону с камином, нешто о природопису, обичне бесмислице… Полако сам прошао покрај салона са камином, био сам у чарапама, прикрао сам се до њене собе. Код старог није горела светлост, код ње исто тако. Њена врата, као што сам и очекивао, нису била закључана, то ми је одмах улило самопоуздање. Било је тамно, мркли мрак, али сам разазнао њену силуету. Седела је на отоману право наспрам врата. Тихо је позвах, није одговорила. Тада, јасно вам је, седох крај ње и јасно вам је, загрлих је… Бр-р-р-р!.. чак нисам успео ни да је пољубим! Била је апсолутно мртва. Лед! Скамењена, као дрво! И она искеженост… Не сећам се како сам излетео отуда. По мом мишљењу, сав сам намештај тамо поломио… Кунем вам се, Петер, верујте честитом човеку, кад сам је додирнуо била је већ посве мртва, хладна и укочена…

И затим, ја нисам звер…»

«Обуците панталоне», рекох с тихим очајањем. «Уредите се и пођите за мном.»

«Куда?» упита престрављено.

«У затвор!» издрах се. «У самицу. У кулу за мучење, идиоте!»

«Одмах», рече. «Овог часа. Просто вас нисам разумео, Петер.»

Сиђосмо у хол где нас сусрете власников упитни поглед. Власник је седео за сточићем са часописима, ставивши испред себе тешку винчестерку. Дадох му знак да остане где је и скренух у ходник у половину Мозесових. Лељ, који је лежао на прагу незнанчеве собе, прогунђа нешто нељубазно. Симоне је ситно корачао за мном, грчевито уздишући с времена на време.

Одлучно гурнух врата од собе госпође Мозес и пренеразих се. У соби је горела ружичаста торшел лампа, а на отоману право наспрам врата у пози мадам Рекамије лежала је у свиленој пижами заносна госпођа Мозес и читала књигу. Угледавши ме, изненађено подиже обрве, али се, ипак, одмах умиљато осмехну. Симоне иза мојих леђа испусти неки чудан звук, попут «а-ап!.»

«Извините, молим вас», једва покрећући језик проговорих и што је могуће хитрије затворих врата. Затим се окренух према Симону и полагано га, са уживањем, ухватих за машну.

«Кунем се!» само уснама рече Симоне. Само што се не онесвести. Пустих га.

«Погрешили сте, Симоне», рекох хладно. «Вратићемо се у вашу собу.»

Као што смо дошли, тако кренусмо назад. Ипак, путем се предомислих и поведох га у своју собу. Наједанпут ми паде на ум да моја соба није закључана, а да се код мене налази корпус деликти. Баш добро, ваљало би показати овај стварни доказ великом физичару.

Ушавши, Симоне се свали у моју фотељу, за часак заклони лице рукама, а затим поче да се удара песницама по глави, као шимпанзо који се радује.

«Спасен сам!» мрмљао је с идиотским осмехом. «Ура! Поново сам жив! Не кријем се, не склањам се! Ура!..»

Затим стави руке на ивицу стола, упре у мене зачуђене очи и рече шапатом: «Али она је била мртва, Петер! Кунем вам се. Била је убијена, и не само…»

«Трућање», рекох хладно. «Били сте пијани ко ћускија.»

«Не-не», успротиви се Симоне, вртећи главом. «Био сам пијан, то је истина, али ту нису чиста посла, ту нешто не одговара… Пре ће бити да је то био кошмар, бунило. Можда сам малко онако скренуо, Петер?»

«Можда», сложих се.

«Не знам, просто не знам… Ока нисам склопио све то време, час сам се свлачио, час облачио… хтео сам чак да бежим… поготову кад сам чуо како ви тамо ходате и разговарате пригушеним гИасовима…»

«Где сте се налазили у то време?»

«Налазио сам се… У које, заправо, време?»

«Док смо разговарали пригушеним гласовима.»

«У својој соби. Нисам излазио из собе.»

«У којој сте се просторији ваше хотелске собе заправо налазили?»

«час у једној, час у другој… Искрено говорећи, док сте испитивали Олафа, покушавао сам да прислушкујем и био сам у спаваћој соби…» Изненада поново избечи очи. «чекајте», рече. «Ако је она жива… чему онда све ово мување? Шта се догодило? Да се није неко разболео?»

«Одговарајте на моја питања», рекох. «Шта сте радили после мог одласка из сале за билијар?»

Извесно време је ћутао, посматрајући ме зачуђеним очима и гризући доњу усну.

«Јасно ми је», рече најзад. «Дакле, ипак се нешто догодило. Па добро… Шта сам радио после вашег одласка? Играо сам сам билијар и кренуо у своју собу. Било је већ око десет, а ја сам предвидео свој подухват за једанаест, требало се уредити, освежити, обријати, то је све… Тиме сам се бавио скоро до пола једанаест. А затим сам чекао, гледао у сат, гледао кроз прозор… Остало знате…

Ето…»

«Вратили сте се у собу око десет. У колико тачно? Спремали сте се за љубавни састанак и сигурно сте често гледали на сат.»

Симоне тихо звизну.

«Охо!» рече. «Изгледа да је ово истрага по свим правилима. Могли бисте ми, ипак, рећи шта се догодило?»

«Убијен је Олаф», рекох.

«Како убијен? Ви тек што сте били у његовој соби… Лично сам чуо како сте са њим тамо разговарали…»

«Нисам разговарао са њим», рекох. «Олаф је мртав. Зато се потрудите да се што тачније сетите свега о чему вас питам. Кад сте се вратили у своју собу?»

Симоне обриса знојем орошено чело. Лице му осенчи туга.

«Какво безумље», промрмља. «Делиријум… Најпре ово, сада оно…»

Прибегох старом опробаном методу. Упорно гледајући Симонеа рекох: «Престаните да околишите. Одговарајте на моја питања.»

Симоне у трену осети да је осумњичен и све његове емоције одмах нестадоше. Престао је да мисли на госпођу Мозес. Престао је да мисли на јадног Олафа. Сада је мислио само на себе.

«Шта желите тиме да кажете?» промрмља. «Шта то значи «престаните да околишите»?»

«То значи да чекам одговор», рекох. «Када сте се, тачно, вратили у своју собу?»

Симоне претерано увређено слеже раменима.

«Молим», рече. «Смешно је, наравно, и глупо, али… нека. Молим. Из сале за билијар сам изашао у десет до десет. Тачно плус-минус један минут. Погледао сам на сат и схватио да ми је време. Било је десет до десет.»«Шта сте урадили кад сте ушли у собу?»

«Молим. Отишао сам у спаваћу собу да се свучем…» Изненада застаде. «А знате, Петер…

Схватам шта вам је потребно. У то време Олаф је још био жив. Уосталом, одакле ја могу да знам, можда то више није био Олаф.»

«Причајте редом», наредих.

«Па ту нема шта да се прича редом… Иза зида спаваће собе су померали намештај. Гласова се не сећам. Нису се чули гласови. Али су тамо нешто померали. Сећам се, исплазио сам се зиду и помислио: ето, плавокоса битанго, ти ћеш да пајкиш, а ја ћу отићи код моје Олге… Или нешто у том духу.

То је било, дакле, око пет до десет. Плус-минус три минута.»

«Добро. Даље.»

«Даље… Даље сам отишао у тоалет. Брижљиво сам се обријао електричном машиницом.

Брижљиво сам се опрао до појаса. Брижљиво сам се избрисао фротиром…» У гласу потиштеног спадала било је све више заједљивости. Уосталом, он је одмах осетио да такав тон није уместан и тргао се.

«Кратко речено, следећи пут сам погледао на сат кад сам изашао из тоалета. Било је око пола једанаест. Без два-три минута.»

«Остали сте у спаваћој соби?»

«Да, облачио сам се у спаваћој соби. Али више ништа нисам чуо. А ако сам и чуо нисам обратио пажњу. Пошто сам се обукао отишао сам у гостинску собу и чекао. И под заклетвом тврдим да после седељке Олафа очима нисам видео.»

«Ви сте већ тврдили под заклетвом да је госпођа Мозес мртва», приметих.

«Па, то ја не знам… То ја не схватам. Уверавам вас, Петер…»

«Верујем вам», рекох. «Сада реците кад сте последњи пут разговарали са Хинкусом?»

«Хм… Па ја, богме, нисам уопште никада разговарао са њим. Ниједном. Не могу замислити о чему бих могао с њим да разговарам.»

«А кад сте га последњи пут видели?»

Симоне зажмири, присећајући се.

«Поред туша?» рече с упитном интонацијом. «Ма не, шта говорим! Он је ручао заједно са свима, ви сте га тада довели са крова. А затим… негде је испарио, шта ли… А шта се с њим догодило?»

«Ништа нарочито», нехајно рекох. «Још једно питање. Ко је, по вашем мишљењу, изводио оне ујдурме с тушем, са несталим папучама…»

«Разумем», рече Симоне. «По мом мишљењу, то је започео ди Барнстокр, а подржавали су га сви којима је било до шале. Власник на првом месту.»

«А ви?»

«И ја. Ја сам провиривао кроз прозор госпође Мозес. Обожавам такве шале…» Он зарза својим грозоморним смехом, али се трже и журно направи озбиљно лице.

«И више ништа?» упитах.

«Па, како ништа? Звао сам телефоном Кајсу из празних соба, и организовао «посете дављеника»…»

«Наиме?»

«Наиме, трчао сам по ходницима бос, с мокрим ногама: затим сам се спремао да направим омању авет, али се нисам наканио.»

«Имали сте среће», хладно рекох. «А Мозесов сат, је ли ваше дело?»

«Какав Мозесов сат? Онај златни? Старински, џепни, као лукац.»

Дошло ми да га ударим.

«Да», рекох. «Старински, џепни, као лукац. Ви сте га мазнули?»

«Шта ви мислите да сам ја?» плану Симоне. «На шта вам ја личим, на џепароша?»

«Не-не, не сматрам вас џепарошем», рекох, савлађујући се. «Ви сте га украли шале ради.

Организовали сте «посету Багдадског Лопова».»

«чујте, Петер», рече Симоне веома озбиљно. «Претпостављам да се са тим сатом исто тако нешто догодило. Али знајте, ја га нисам ни дотакао. Али сам га видео. А и сви су га, сигурно, видели.

Позамашан старински сат. Мозес га је једном приликом пред свима испустио у своју чашу…»«Добро», рекох. «Прођимо се тога. Сад имам једно питање за вас као стручњака.» Ставих испред њега Олафов кофер и одгурнух поклопац. «Шта ово може бити, шта ви мислите?»

Симоне брзо осмотри справу, опрезно је извади из кофера и, звиждућући кроз зубе поче да је разгледа са свих страна. Потом је одмери рукама и исто тако опрезно стави назад у кофер.

«Није моја струка. Судећи по томе како је то компактно и ваљано направљено, то је или нешто војно, или космичко. Не знам. чак не могу ни да наслутим. Где сте то нашли. Код Олафа?»

«Да», рекох.

«Замисли, молим те!» промрмља. «Код тог звекана… Уосталом, пардон. Ког ће ђавола овде вернијери? Па то су, вероватно, прикључци? Веома чудан агрегат…» Погледа ме. «Ако хоћете, Петер, ја могу овде да притиснем дирке и да окренем точкић и вијкове. Волим да ризикујем. Али имајте на уму, ово је веома опасан посао.»

«Не треба», рекох. «Дајте овамо.» Затворих кофер.

«Исправно», сложи се Симоне, заваливши се у фотељи. «То треба дати експертима. Ја чак знам коме… Уосталом… Зашто се ви бавите свим тим? Ви сте ентузијаст свог посла? Зашто не позовете стручњаке?»

Кратко му објасних о лавини.

«Све лепше од лепшег», сетно рече. «Могу ли да идем?»

«Да», рекох. «И будите у својој соби. Најбоље да легнете.»

Он оде. Узех кофер и потражих где га могу сакрити. Нисам имао где да га сакријем. Војна или космичка, помислих. Само ми је то недостајало. Политичко убиство, шпијунажа, диверзија… Фуј, глупости! Да су га убили због овог кофера, однели би кофер… где да га ставим? Тада се сетих власниковог сефа и, узевши кофер испод мишке, за сваки случај сиђох доле.

Власник се сместио за сточићем са папирима и рачунаром. Винчестерка му је била надохват руке — наслоњена крај њега уз зид.

«Шта има ново?» упитах.

Устаде и пође ми у сусрет.

«Па ничег особито доброг», одговори са лицем свесним кривице. «Морао сам објаснити Мозесу шта се догодило.»

«Због чега?»

«Помамно је похрлио код вас на спрат, сиктао је да ником неће допустити да усред ноћи упада код његове жене. Просто нисам знао како да га задржим и објаснио сам му шта је посреди.

Сматрао сам да ће тако бити мање вике.»

«Нисте добро поступили», рекох. «Али ја сам крив. А шта је он рекао на то?»

«Па ништа. Избечио је на мене своје очурде, поћутао пола минута, отпио из чаше, а затим почео да се дере — кога сам ја населио на његовој територији, и како сам се усудио… Једва сам га се отарасио.»

«Добро», рекох. «Знате, Алек. Дајте ми кључ од вашег сефа, склоните овај кофер, а кључ ћу, извињавам се, задржати. Друго, морам саслушати Кајсу. Доведите је у вашу канцеларију. А треће, пије ми се кафа.»

«Хајдемо», рече власник хотела.

9

Попио сам Ионче кафе и саслушао Кајсу. Кафа је била изврсна. Али од Кајсе нисам дознао готово ништа. Прво, она је непрестано тонула у сан на столици, а кад бих је будио одмах је питала: «Шта се догађа?» Друго, она, чини се, уопште није била у стању да говори о Олафу. Сваки пут кад бих изговорио то име, обливала ју је румен, почињала је да се кикоће, да жустро миче раменима и да се заклања дланом. Стекао сам утисак да је Олафу пошло за руком да је преврне и да се то збило готово одмах после ручка кад је Кајса однела посуђе доле и прала. «А огрлицу су ми узели», причала је Кајса, кикоћући се. «Сувенир, веле, за успомену наиме. Спадала су они…» Није било друге, послах је да спава, а сам изађох у хол и позабавих се власником хотела.

«Шта ви о свему овом мислите, Алек», упитах. Он као да је једва чекао, одмаче рачунар и исправи снажна рамена која запуцкеташе.

«Мислим, Петер, да ћу у најскорије време морати да дам хотелу друго име.»

«Какво?» упитах. «А како ће то име бити?»

«Још не знам», одговори власник. «И то ме мало забрињава. Кроз неколико дана у мојој долини ће врвети од репортера, и дотле морам бити начисто. Наравно, много ће зависити од тога до каквих ће закључака доћи званична истрага, али штампа не може да се оглуши о приватно мишљење власника…»

«А власник већ има приватно мишљење?» изненадих се.

«Па, можда није сасвим исправно називати то мишљењем… Али, у сваком случају, имам извесно предосећање које ви, рекао бих, за сада немате. Али ће оно доћи, Петер. Оно ће се обавезно појавити и код вас, када дубље уђете у ову ствар. Ја и ви смо формирани на различите начине. Ја сам ипак механичар-самоук, зато се код мене предосећања јављају уместо закључака. А ви сте полицијски инспектор. Код вас се предосећања јављају на основу закључака, кад вас закључци не задовољавају. Кад вас обесхрабрују. Тако је то, Петер… А сад поставите ваша питања.»

Неочекивано за себе — већ сам изгубио наду и посустао — испричах му о Хинкусу. Слушао је климајући ћелавом главом.

«Да», рече кад заврших. «Ето видите и Хинкус…»

Процедивши ову тајанствену опаску, он подробно и без икаквог присиљавања исприча шта је радио после картања. Међутим, знао је веома мало. Олафа је последњи пут видео приближно онда кад и ја. У пола десет сишао је у приземље заједно са Мозесима, нахранио је Леља, пустио га да прошета, избрусио Кајсу због спорости, а онда сам се појавио ја. Пало ми је на ум да поседимо крај камина са врућим портоом. Наредио је Кајси да га припреми и кренуо у трпезарију да тамо искључи музику и светлост.

«…Наравно, могао сам тад да навратим до Олафа и да му заврнем врат, мада нисам уверен да би ми Олаф допустио да то урадим. Али то нисам ни покушавао, већ сам једноставно кренуо доле и погасио светлост у холу. Колико се сећам све је било у реду. Сва врата на горњем спрату била су затворена и била је тишина. Вратио сам се у бифе, сипао порто у чаше, и тог часа сручила се лавина. Ако се сећате донео сам вам порто, а сам сам помислио: отићи ћу и позвати телефоном Мир. Већ тада се код мене појавио осећај да нам се лоше пише. Позвао сам телефоном, вратио се у салон са камином и више се нисмо раздвајали.»

Посматрао сам га кроз полуспуштене капке. Да, он је био веома јак човек. И вероватно би имао довољно снаге да заврне Олафу врат, особито ако су Олафа претходно отровали. И он, власник хотела, више него било ко други имао је могућности да отрује сваког од нас. Шта више, могао је имати резервни кључ од Олафове собе. Трећи кључ… Све је то могао. Али понешто није могао. Није могао изаћи из собе кроз врата и закључати их изнутра. Није моогао искочити кроз прозор, не оставивши трагове на прозорској дасци, не оставивши трагове на опшивници и не оставивши трагове — веома дубоке и јасно уочљиве трагове — доле испод прозора… Уосталом, то нико не би могао урадити. Преостајало је да се претпостави да постоји потајни пролаз који води из Олафове собе у собу у којој је сада смештен једноруки. Али тада злочин постаје до у танчине компликован, то би значило да су га испланирали одавно и из потпуно непознатих разлога… И к врагу, ја сам својим ушима чуо како је он, пошто је искључио музику сишао низ степенице и корио Леља. Минут после тога сручила се лавина, а затим…

«Допустите ми да испољим радозналост», рече власник, «зашто сте ви и Симоне одлазили код госпође Мозес?»

«Ех, глупости», рекох. «Велики физичар је попио више него што треба и причинило му се ђаво ће га знати шта…»

«Нећете ми рећи шта заправо?»

«Ма будалаштина!» рекох јетко, покушавајући да пратим занимљиву мисао која ми је пролетела кроз свест неколико часака пре тога. «Прекинули сте ми ток мисли, Алек. Али добро, сетићу се касније…

Сада у вези са Хинкусом. Покушајте да се сетите ко је излишао из трпезарије између пола девет и девет.»

«Наравно, могу покушати», предусретљиво рече власник, «али ви сте ми само скренули пажњу на чињеницу да је Хинкуса смртно уплашило то, да тако кажем, биће, које га је везало.»Упих се погледом у њега. «Па, шта ви о томе мислите?»

«А ви?» упита. «На вашем месту ја бих о томе ваљано размислио.»

«Да се ви то не шалите?» рекох љутито. «Не могу се сада бавити мистиком, фантастиком и другом филозофијом. Једноставно сам склон да верујем да је Хинкус то…» Куцнух се по темену.

«Не могу да замислим да се у хотелу може крити неко кога не знамо.»

«Па, добро, добро», сложи се власник помирљиво. «Нећемо се расправљати око тога. Дакле, ко је изишао из дворане између пола девет и девет? Прво, Кајса. Она је долазила и одлазила. Друго, Олаф.

Он је исто тако долазио и одлазио. Треће, дете ди Барнстокра… Уосталом, не. Дете је нестало касније, заједно са Олафом…»

«Кад је то било?» брзо упитах.

«Времена се тачно, наравно, не сећам, али се добро сећам да смо ми тада играли и наставили да играмо још извесно време после њиховог одласка.»

«То је веома интересантно», рекох. «Али о томе после. Да. Ко је још излазио?»

«Па, заправо, остаје само госпођа Мозес… Хм…» Он се јако почеша ноктима по позамашном образу. «Не», рече одлучно. «Не сећам се. Ја сам као домаћин махом водио рачуна о гостима и зато се, као што видите, понечег сећам прилично добро. Али знате, у једном тренутку карте су ме ђаволски служиле. Али то није дуго трајало, свега две-три туре, али шта је било кад ми је срећа ишла на руку…» Власник рашири руке. «Добро се сећам да је госпођа Мозес плесала са дететом, и добро се сећам да нам се затим придружила и чак играла карте. Али да ли је излазила… Не, нисам видео. На жалост.»

«Не мари, хвала и на овом», рекох расејано. Већ сам размишљао о нечем другом. «А дете је, дакле, отишло са Олафом, и више се нису враћали, је ли тако?»

«Тако је.»

«И то је било пре пола десет, када сте престали да играте карте.»

«Управо тако.»

«Хвала», рекох и устадох. «Идем. Да, још једно питање. Да ли сте видели Хинкуса после ручка?»

«После ручка? Не.»

«Ах да, ви сте играли карте… А пре ручка?»

«Пре ручка сам га видео неколико пута. Видео сам га ујутру када је доручковао, затим напољу када смо се сви забављали и веселили… Затим је он из моје канцеларије слао телеграм у Мир, затим… Да! Затим ме је питао како се иде на кров, и рекао да ће се сунчати… И то је све, чини ми се.

Не, још једаред сам га видео у току дана у бифеу, проводио се с боцом брендија. Више га по дану нисам видео.»

Тада ми се учини да сам ухватио мисао која ми је побегла.

«чујте, Алек, потпуно сам заборавио», рекох. «Како се Олаф пријавио код вас?»

«Да вам донесем књигу?» упита власник. «Или да кажем?»

«Кажите.»

«Олаф Андварафорс, државни службеник, на одмору десет дана, сам.»

Не, то није била та мисао.

«Хвала, Алек», рекох и поново седох. «Сада се позабавите својим пословима, а ја ћу седети и размишљати.»

Обухватих главу рукама и почех да размишљам. Шта имам? Мало, необично мало. Сазнао сам да је Олаф отишао из трпезарије између девет и пола десет и да се више у дворану није враћао. А сада ово. Показало се да је заједно с Олафом отишло и оно дете. Према томе, колико се може за сада закључити, чедо је последњи човек који је видео Олафа живог. Ако се не рачуна убица, наравно. И ако се рачуна да сви саслушани говоре истину. Дакле, Олаф је убијен негде између десет и одмах после поноћи. Није лоше — интервалчић. Уосталом, Симоне тврди да се наводно у пет до десет у Олафовој соби чуло некакво комешање, а око једанаест и десет нико се у соби није одазвао кад је ди Барнстокр куцао. Али то још ништа не значи, Олаф је могао у то време изаћи. Од срџбе цимнух себе за косу. Олафа уопште нису морали убити у соби… Не, рано је, рано да изводим закључке. Преостаје ми још Брин у вези с Олафом и госпођа Мозес у вези са Хинкусом… Али шта ми она може рећи? Ето, изашла је на кров, ето, видела је Хинкуса… Тренутак, а због чега је она одлазила на кров? Сама, без мужа, у деколтираној хаљини… Добро. Питање је: од кога да почнем? Пошто је убијен Олаф, а не Хинкус, и пошто је господа Мозес сигурно сазнала за убиство од супруга, почећемо од чеда.

Буновни људи понекад говоре интересантне ствари. Узгред ћу можда успети да одредим којег је оно пола, помислих устајући.

Морао сам снажно да лупам на врата чедове собе. Затим иза врата зашљапкаше босе ноге и љутито пискутави глас запита: ког матрака тражите?

«Отворите, Брин, то сам ја, Глепски», рекох.

Уследи кратко ћутање. Затим глас уплашено упита: «Јесте ли сишли с ума? Три сата је по поноћи!»

«Отворите, кад вам кажем», подвикнух јој.

«О чему је реч?»

«Вашем стрицу је лоше», рекох насумице.

«Тако?… Причекајте, само да обучем панталоне…»

Шљапкање босих ногу се удаљи. чекао сам. Затим се кључ у кључаоници окрену, врата се широм отворише, и чедо крочи преко прага.

«Не хитајте толико», рекох, придржавајући га за раме. «Дела да свратимо у собу…»

чедо се очигледно још није сасвим расанило и зато не показа неку посебну хировитост. Оно се помирљиво врати у собу и седе на испретуран кревет. Ја седох у фотељу наспрам њега. Неколико часака чедо ме је посматрало кроз своје велике црне наочаре и намах његове једре ружичасте усне задрхташе.

«Толико му је лоше?» шапатом упита. «Немојте ћутати, реците најзад нешто!»

С извесним чуђењем сам био приморан да признам да ово необуздано биће, очигледно, воли свога стрица и стрепи за њега. лзвадих цигарету и рекох, припаљујући: «Не, ваш стриц је жив и здрав. Разговараћемо о нечем другом.»

«Али ви сте рекли…»

«Ништа ја нисам рекао, ви сте то сањали. чујте: брзо и сместа реците. Кад сте се растали са Олафом? Дела, хитро!»

«С којим Олафом? Шта хоћете од мене?»

«Кад сте ви последњи пут видели Олафа?»

чедо заврте главом.

«Ништа не схватам. Какве ту везе има Олаф? Шта је са стрицом?»

«Стриц спава. Стриц је жив и здрав. Када сте и где сте последњи пут видели Олафа?»

«Ма шта сте запуцали једно те исто?» узруја се чедо. Постепено је долазило к себи. «И зашто сте уопште упали код мене усред ноћи?»

«Ја вас питам…»

«Брига мене за вас! Губите се одавде, иначе ћу позвати стрица! Пајканчино проклета!»

«Ви сте плесали са Олафом, а затим сте отишли. Куда? Због чега?»

«А шта се то вас тиче? Љубоморни сте на вереницу?»

«Престаните да лупате, гадуро!» издрах се. «Олаф је убијен! Знам да си ти последња која га је видела живог! Кад је то било? Где? Хитро! Дела?»

Зацело сам био страшан. чедо устукну и, као да се брани, испружи најзад руке са подигнутим длановима.

«Не!» прошапта оно. «Јесте ли при себи! Шта вам пада на памет?»

«Одговарајте», рекох мирно. «Изашли сте са њиме из трпезарије и кренули… Куда?»

«Н-никуда… једноставно смо изашли у ходник…»

«А затим?»

чедо је ћутало. Нисам видео његове очи. На то нисам био навикао и нисам се осећао у свом елементу.

«А затим?» понових.

«Позовите стрица» рече чедо одлучно. «Желим да стриц буде овде присутан.»

«Стриц вам неће помоћи», успротивих се. «Помоћи ће вам само једно, истина. Говорите истину.»

чедо је ћутало. Седело је, згрчивши се, на кревету испод великог руком писаног плаката «Бићемо окрутни!» и ћутало. Затим испод црних наочара потекоше сузе.

«Ни сузе неће помоћи», рекох хладно. «Говорите истину. Ако будете лагали и врдали», гурнух руку у џеп, «ставићу вам лисице и послати вас у Мир. Тамо ће разговарати са вама потпуно непознатим људи. Реч је о убиству, схватате ли?»

«Схватам…» једва чујно промрси чедо. «Рећи ћу…»

«Одлука је на свом месту», сложих се. «Дакле, ви и Олаф сте изашли у ходник. Шта је даље било?»

«Изашли смо у ходник…» понови чедо механички. «А даље… даље. Лоше памтим, памћење ми не вреди ни пет пара… Нешто је рекао, а ја… Нешто је рекао и отишао, а ја… ето…»

«Не иде», рекох, завртевши главом. «Покушајте поново.»

чедо шмрчући обриса нос и гурну руку под јастук. Да узме марамицу.

«Дакле?» рекох.

«То је… срамота», прошапта чедо. «И огавно. А Олаф је мртав.»

«Полиција је као и медицина», рекох поучно, осећајући веома велику нелагодност, «не признаје такве појмове као што је «срамота».»

«Па добро», рече чедо наједном, охоло подигавши главу. «Овако је било. Најпре шале: младожења или млада, дечак или девојчица… па, онако као што сте ви разговарали са мном… Он исто тако, по свој прилици, није могао да одреди шта сам… А затим, кад смо изашли, почео је да ме дрпа.

Било ми је одвратно, и морао је добити по њушци… по фаци…»

«Па?» рекох, не гледајући га.

«Па, увредио се, изгрдио ме и отишао. Можда сам ја, наравно, без потребе, можда и није требало да га ошајдарим, али он је то заслужио…»

«Куда је отишао?»

«Откуда могу да знам? Зар је требало да гледам куда и зашто… Отишао је низ ходник…»

чедо одмахну руком. «Не знам куда.»

«А ви?»

«А ја… А шта ја? Цело расположење ми је било упропашћено, било ми је одвратно, обузела ме чамотиња… Преостајало је само једно, отићи у собу, затворити се и нарољати се на мртво име…»

«И нарољали сте се?» упитах, опрезно шмрчући и неприметно прелазећи погледом по соби. Неред у соби био је неописив, све је било разбацано, повлачило се на све стране, а сто је био претрпан дугачким тракама хартије — паролама, колико сам схватио. Вешати на вратима полицијских чиновника…

Заиста се осећао мирис алкохола, а на поду крај узглавља постеље приметих боцу.

«Па, наравно, кад вам кажем!»

Сагох се и узех боцу. Боца је била солидно начета.

«Батина плаче за вама, младићу», рекох стављајући боцу на сто, право на паролу «Доле уопштавања! Живео тренутак!» «Затим сте све време провели овде?»

«Јесам. Шта бих иначе?» чедо је као и раније, очигледно по старој навици, брижљиво избегавало наставке за род.

«А кад сте легли?»

«Не сећам се.»

«Па добро, рецимо да је тако»; рекох. «А сада подробно опишите шта сте све радили од оног тренутка кад сте устали од стола па до оног тренутка кад сте ви и Олаф отишли у ходник.»

«Подробно?» упита чедо.

«Да, са свим појединостима.»

«Добро», пристаде чедо, показавши ситне, оштре, блиставо беле зубе. «Дакле, завршавам са десертом. Тада седа поред мене пијани полицијски инспектор и почиње да изводи како му се допадам и предлаже да се сместа веримо. При том ме једнако својом ручердом ћушка у раме пропраћајући речима: «А ти иди, иди, нисам са тобом, већ са твојом сестром»…»

Прогутао сам ову тираду, не трепнувши. Верујем да ми је лице било довољно камено.»Тада на моју срећу», настави чедо јетко, «долепрша Мозесиха и грамзиво одвлачи инспектора да плеше. Они плешу, а ја посматрам, и све ми то личи на лучку крчму у Хамбургу. А затим обоје нестају иза застора и ја гледам тај застор. И било ми је жао инспектора јер је он, у суштини, пристојан човечуљак, само не зна да пије, а стари Мозес исто тако грамзиво баца поглед на тај застор. Тада устајем и позивам Мозесиху да плешемо, при том је инспектор срећан-пресрећан — очигледно, отрезнио се иза застора…»

«Ко је тада био у дворани?» нељубазно упитах.

«Сви су били. Олаф није био, Кајса није била, а Симон је помамно играо билијар. Од туге што му је инспектор дао корпу.»

«Дела, наставите», рекох.

«Па, плешем ја са Мозесихом, она се насртљиво прибија уз мене — њој је свеједно ко је, само да није Мозес — и тада јој нешто пуца у тоалети. Ах, вели она, пардон, десила ми се незгода. А мене баш брига, она са својом незгодом испловљава у ходник, а на мене налеће Олаф…»

«чекајте, кад је то било?»

«Па, знате шта! Нисам хајала за време.»

«Дакле, господа Мозес је отишла у ходник?»

«Па, не знам да ли у ходник или је кренула у своју собу, или у празну собу — тамо су једна до друге две празне собе… Да причам даље?»

«Да.»

«Плешемо ја и Олаф, обасипа ме разним комплиментима — стас, вели, држање, вели, ход… а затим рече: хај» мо, показаћу вам нешто интересантно. Зашто да не? Молим, могу и поћи… Тим пре што у дворани не видим ничег интересантног…»

«А јесте ли госпођу Мозес видели тада у дворани?»

«Не, она је у својој соби на сувом доку, шупери рупе… Па, излазимо у ходник… а даље сам већ све испричала.»

«И госпођу Мозес више нисте ни видели?»

И ту је уследила пауза. Веома кратка пауза, али сам ја то запазио.

«Н-не», рече чедо. «Откуд? Није ми било до тога. Преостајало ми је само да од туге љуштим ракију.»

Веома, веома су ми сметале црне наочаре и чврсто сам одлучио да приликом другог саслушања скинем ове наочаре. Макар силом.

«Шта сте преко дана радили на крову?» упитах оштро.

«На каквом крову?»

«На крову хотела.» Упрех прст у таваницу. «И не лажите, видео сам вас тамо.»

«Носите се, знате ли куда?» накостреши се чедо. «Мислите ли ви да сам ја месечар, па да јурим по крову?»

«Дакле, то нисте били ви», прихватих помирљиво. «Па, добро. Сада у вези са Хинкусом. Сећате се онај малени, ви сте га у почетку побркали са Олафом…»

«Па, сећам се», рече чедо.

«Кад сте га видели последњи пут?»

«Последњи?… Последњи пут је то било, можда, у ходнику, када смо Олаф и ја изашли из трпезарије.»

Просто поскочих.

«Када?» упитах.

чедо се узнемири.

«А што?» упита оно. «Ништа се није десило… Само смо изашли из дворане, гледам, Хинкус скреће према степеништу…»

Грозничаво почех да упоређујем. Изашли су из трпезарије тек после девет, у девет су још плесали, њих се сећа ди Барнстокр. Али у осам и четрдесет три минута Хинкусу су згазили сат, и значи, у девет је већ лежао везан испод стола…

«Јесте ли сигурни да је то био Хинкус?» чедо слеже раменима.

«Учинило ми се да је Хинкус… Истина, он је одмах скренуо налево, према степенишном одморишту… али ипак је то био Хинкус, ко би други могао бити? С Кајсом или са Мозесихом га не можеш помешати… а ни са било ким другим. Веома мален, погурен…»

«Стоп!» рекох. «Да ли је био у бунди?»

«Да… у оној својој недотупавој бунди до пета, и на ногама је имао нешто бело… А шта заправо?» чедо поче да шапуће. «То је он убио, зар не? Хинкус?»

«Није, није», рекох. Зар је Хинкус лагао? Зар је све то ипак инсценирано? Сат су згазили, пошто су померили сказаљке уназад… а Хинкус је седео испод стола и кикотао се, а затим ме је вешто намагарчио и сада се кикоће у својој соби… а његов саучесник се кикоће негде на другом месту.

Скочих.

«Седите ту», наредих. «Не смете излазити из собе. Имајте на уму да још нисам завршио са вама.» Кренух према излазу, затим се вратих и узех боцу са стола.

«Ово конфискујем. Нису ми потребни пијани сведоци.»

«А могу ли отићи код стрица?» упита чедо дршћућим гласом.

Поколебах се, затим одмахнух руком.

«Идите. Можда ће вас он убедити да треба говорити истину.»

Пошто изађох у ходник кренух према Хинкусовој соби, откључах врата и упадох унутра.

Свуда је горела светлост: у предсобљу, у тоалету, у спаваћој соби. Хинкус је искежен, мокар, чучао иза кревета. Насред собе лежала је сломљена столица, и Хинкус је у руци грчевито држао једну њену ногу.

«То сте ви?» рече прозукло и устаде.

«Да!» рекох. Његов изглед и некакав безуман израз закрвављених очију поново поколеба моју увереност да он лаже и да се претвара. Морао би бити велики глумац да тако глуми своју улогу.

Али ја ипак гневно рекох: «Дозлогрдило ми је да слушам лажи, Хинкусе! Ви сте ме слагали! Рекли сте ми да су вас ухватили у осам и четрдесет минута. Али су вас видели у ходнику после девет! Хоћете ли ми рећи истину или нећете?»

На лицу му се указа збуњеност. «Мене? После девет?»

«Да! Ишли сте ходником и скренули према степенишном одморишту.»

«Ја?» Он се наједном грчевито исцери. «Ја ишао ходником?» Поново се исцери, и још једном, и још једном, и наједном поче сав да се тресе од продорног кикота. «Ја? Мене? Баш је то оно, инспекторе! Баш је то оно!» проговори гушећи се. «Мене су видели у ходнику… И ја сам видео себе… И ја сам ухватио себе… и ја сам везао себе… и ја сам зазидао себе у зид! Ја, себе… Схватате ли инспекторе? Ја, себе?»

10

Кад сиђох у хол, смркнуто рекох власнику хотела: «Хинкус је потпуно шенуо. Имате ли неко јаче средство за смирење?»

«Ја све имам», одговори власник нимало се не зачудивши.

«Знате ли да дате инјекцију?»

«Све знам.»

«Хајде, постарајте се», рекох, пружајући му кључ.

У глави ми је бучало. Било је пет минута до четири. Уморио сам се, пао у ватру, а што је најважније, нисам осећао никакву ловачку страст. Одвећ јасно сам схватио да нисам дорастао овоме. Ни најмањег зрачка, чак напротив — што даље идем то је горе. Можда се у хотелу неко крије, налик на Хинкуса? Можда Хинкус одиста има двојника — опасног гангстера, манијака и садисту? То би понешто објаснило… убиство, Хинкусов страх, његов хистерични напад… Али у томе случају морало би се решити питање како је доспео овамо, где и како успева да се сакрије. Овде ми ипак немамо ни Лувр, ни Зимски дворац — ми овде имамо малени удобни хотел са дванаест соба: гарантује се прави приватни живот и савршени домаћи комфор… Добро, позабавићу се и Мозесима.

Стари Мозес ми није допустио да уђем у његову собу. Изашао је, кад сам куцао, у веома великом источњачком огртачу, са обавезном чашом у руци и буквално ме је изгурао у ходник својим дебелим трбухом.

«Имате намеру да разговарате овде?» уморно упитах.

«Да, имам намеру», изазовно одговори, обилно ми издахнувши у лице разноврсну и загонетну мешавину мириса, «управо овде. Полиција нема шта да тражи код Мозеса у дому.»

«Онда је боље да одемо у канцеларијуа», предложих.

«Дела-дела… У канцеларију.» Он отпи из чаше. «У канцеларију, у реду. Мада не видим о чему ја и ви имамо да разговарамо. Да не сумњичите мене за убиство, мене, Мозеса?»

«Не», рекох. «Боже сачувај. Али ваша сведочења могу да пруже неоцењиву помоћ истрази.»

«Истрази!» Он презриво фркну и поново отпи из чаше. «Па, добро, хајдемо…» Док смо ишли, зановетао је: «Сат ми нисте могли наћи, обичан украдени сат, а трпа се где му није место, убиство, истрага…»

У канцеларији га сместих у фотељу а сам седох за сто.

«Дакле, ваш сат нисте нашли?» упитах.

С огорчењем упре поглед у мене.

«А ви сте се, господине полицајцу, надали да ће се он сам некако наћи?»

«Гајио сам такву наду», признадох. «Али кад се није нашао ништа се ту не може.»

«Не допада ми се наша полиција», изјави Мозес, гледајући ме нетремице. «Не допада ми се овај хотел. Некаква убиства, некакви усови… пси, лопови, граја усред ноћи… Кога сте сместили у мојој соби? Јасно сам рекао: цео тај ходник је мој, изузев салона с камином. Салон с камином ми није потребан. Како сте се усудили да прекршите погодбу? Какав се то пробисвет настанио код мене у соби број три?»

«На њега се обрушила лавина», рекох. «Обогаљен је, промрзао. Било би окрутно потезати га горе.»

«Али ја сам вам платио и за собу број три! Били сте дужни да тражите пристанак од мене!»

Нисам био у стању да се препирем са њим, нисам имао снаге да му то објашњавам да ме је у пијаном стању заменио са власником. Зато једноставно рекох: «Администрација хотела вам се извињава, господине Мозес, и обавезује се да ће већ сутра успоставити статус кво.»

«Досадни просјаци!» издра се господин Мозес и лати се чаше. «Али да ли је тај пробисвет из собе број три бар пристојан човек? Или је и он лопов?»

«То је сасвим пристојан човек», умирујуће рекох.

«Зашто га у том случају чува ваш огавни пас?»

«То је пука случајност», одговорих склапајући очи. «Сутра ће све бити враћено у нормално стање, јамчим вам.»

«Можда ће и покојник васкрснути?» заједљиво запита рђа од старца. «Можда ћете ми и то обећати? Ја сам Мозес, господине! Алберт Мозес! Нисам навикао на све те покојнике, псе, бескућнике, лавине…»

Седео сам склопљених очију и чекао.

«Нисам навикао да неко упада у собу моје жене усред ноћи», настави Мозес. «Нисам навикао да губим три стотине круна за ноћ играјући са некаквим дошљаком мађионичарем, који се издаје за аристократу… Тај Барл… Брадл… Он је ординарна варалица! Мозес не седа за сто с варалицама! Мозес је Мозес, господине!»

Још дуго је гунђао, зврндао, шумно отпијао, подригивао и бректао, а ја сам за цео живот утувио да је Мозес Мозес, да је то Алберт Мозес, господине, да он није навикао на то и то, то и то и проклети снег, и да је он навикао на то и то, то и то и на четинарске купке, господине… Седео сам склопљених очију и да бих се ослободио свега тога, трудио сам се да га замислим како леже у постељу, не испуштајући из руку своју чашу, како је, хрчући и звиждећи, брижљиво држи испред себе и с времена на време отпија, не будећи се… Затим настаде тишина.

«Ето тако је то, инспекторе», рече и устаде. «Запамтите добро што сам вам сада рекао и нека вам то буде поука за цео живот. То ће вас многоме научити, господине. Лаку ноћ.»

«Тренутак само», рекох. «Два тричава питања.»

Обузет срџбом он отвори уста, али сам ја био на опрезу и нисам му допустио да говори.»Кад сте отприлике напустили дворану, господине Мозес?»

«Отприлике», загрокта. «И на тај начин очекујете да расветлите злочин? Отприлике! Могу вам дати најтачније податке. Мозес ништа не ради отприлике, иначе он не би био Мозес… Можда ћете ми ипак допустити да седнем?» добаци заједљиво.

«У праву сте, извините, изволите.»

«Најлепше вам хвала, инспекторе», рече још јеткије и седе. «Дакле, ја и госпођа Мозес, у чију сте собу на тако недоличан начин упали синоћ, немајући на то никаквог права, и уз то нисте били сами, и уз то без куцања, ја чак и не помињем писмени налог или нешто слично, ја, наравно, немам права да очекујем од савремене полиције да се придржава таквих финеса закона, као што је брижљив однос према праву сваког поштеног човека да борави у свом дому, као у својој тврђави, и нарочито, господине, ако је реч о жени, о супрузи, господине, о супрузи Мозеса, Алберта Мозеса, инспекторе!»

«Да-да, то је било брзоплето», рекох. «Најискреније се извињавам и вама и госпођи Мозес.»

«Не могу да прихватим ваша извињења, инспекторе, све дотле док не будем потпуно начисто са тим каквог сте човека уселили у собу број три, која припада мени, на основу чега је смештен у просторији која се налази тик уз спаваћу собу моје супруге, и зашто га чува пас.»

«Ми још ни сами нисмо потпуно начисто са тим ко је тај човек», рекох поново склапајући очи.

«Доживео је удес с колима, богаљ је, без руке, сада спава. чим будемо сазнали ко је он сместа ћемо вас известити, господине Мозес.» Отворих очи. «А сада да се вратимо на онај тренутак кад сте ви и госпођа Мозес напустили трпезарију. Кад је то тачно било?»

Он принесе чашу уснама и сурово ме погледа.

«Задовољила су ме ваша објашњења», изјави. «Изражавам наду да ћете одржати ваше обећање и да ћете ме сместа известити.» Отпи. «Дакле, ја и госпођа Мозес смо устали од стола и напустили дворану отприлике…» Зажмири с крајњом заједљивошћу и понови: «Отприлике, инспекторе, у двадесет један сат и тридесет три минута са секундима по локалном времену. Да ли сте задовољни тиме?

Одлично. Пређите на ваше друго и, надам се, последње питање.»

«Ми још нисмо сасвим завршили са првим», приметих. «Дакле, изашли сте из дворане у двадесет један и тридесет три. А даље?»

«Шта даље?» злурадо упита Мозес. «Шта желите тиме да кажете, младићу? Да не желите да знате чиме сам се бавио кад сам се вратио у своју собу?»

«Истрага би вам била захвална, господине», рекох срдачно.

«Истрага? Није ми стало до захвалности ваше истраге! Уосталом, немам шта да кријем. Вративши се у своју собу одмах сам се скинуо и легао да спавам. И спавао сам све дотле док се није подигла она одвратна бука и трчкарање у соби број три која ми припада. Само природна уздржаност и свест о томе да сам ја Мозес, нису ми допустили да истог часа рупим и отерам сав тај шљам на челу са полицијом. Али водите рачуна да моја уздржаност има граница, никаквим дангубама нећу допустити…»

«Да-да, и бићете потпуно у праву», рекох журно. «Још једно, последње питање, господине Мозес.»

«Последње!» рече, претећи машући кажипрстом.

«Нисте ли опазили у које је време отприлике госпођа Мозес напуштала трпезарију?»

Наступи мучна пауза. Мозес ме је, помодревши, гледао исколаченим мутним очима.

«Рекло би се да се усуђујете да претпостављате да је Мозесова супруга умешана у убиство?»

рече пригушеним гласом.

Очајно завртех главом, али то није помогло. «И ви се, рекло би се, усуђујете да рачунате на то да ће вам Мозес у таквој ситуацијима шта посведочити? Или ви, можда, претпостављате да немате посла с Мозесом, господине? Можда сте дозволили себи да замислите да тобоже имате посла с некаквим једноруким пробисветом, који ми је украо драгоцени златни сат? Или, можда…»

Склопих очи. У току следећих пет минута чуо сам масу најчуднијих претпоставки поводом својих намера и својих замисли, усмерених против части, достојанства, иметка, а исто тако и физичке безбедности Мозеса, господине, а не некаквог пса који очигледно служи да преноси буве, већ Мозеса, Алберта Мозеса, господине, јесте ли кадри да то схватите или нисте? При крају ове тираде нисам се више ни надао да ћу добити било какав разуман одговор. Мислио сам, обузет очајањем, да више никада нећу доспети до госпође Мозес. Али се догодило друкчије. Мозес наједном стаде, причека да отворим очи, и рече с неизрецивим презиром: «Уосталом, смешно је приписивати тако плиткој особи тако оштроумне замисли. Смешно је и недостојно Мозеса. Наравно, ми овде имамо посла с елементарном чиновничко-полицијском нетактичношћу, условљеном ниским степеном културног и умног развитка. Примам ваша извињавања, господине, и част ми је да се опростим од вас. И не само то. Оценивши све околности…

Схватам да ви не ћете бити тако племенити да оставите на миру моју жену и избавите је од ваших глупавих питања. Зато вам дозвољавам да поставите та питања — али само два питања, господине! — у мом присуству. Овог часа. Подите за мном.»

Тријумфујући у себи кренух за њим. Он закуца на врата госпође Мозес и, када се она одазва, пискаво загугута: «Је ли слободно, драга? Нисам сам.»

Код драге је било слободно. Драга је у ранијој пози лешкарила испод торшер лампе, сада потпуно обучена. Дочекала нас је својим дражесним осмехом. Матори кеша отцупка до ње и пољуби јој руку — тада се ја из неког разлога сетих како је власник тврдио да је он тобож лема корбачем.

«То је инспектор, драга», шиштаво рече Мозес, опруживши се у фотељи. «Сећате ли се инспектора?»

«Па како бих могла да заборавим нашег драгог господина Глепског?» одазва се лепотица.

«Седите, инспекторе, будите тако љубазни. чудна ноћ, зар не? Колико поезије!»

Седох на столицу.

«Инспектор нам указује част, драга», саопшти Мозес, «сумњичи нас за убиство оног Олафа.

Сећате се Олафа? Дакле, убили су га.»

«Да, чула сам већ о томе», рече госпођа Мозес. «То је страшно. Драги Глепски, зар нас ви одиста сумњичите за овај кошмарни злочин?»

Мени је све то дозлогрдило. Доста је, помислих. Нек иде до ђавола.

«Госпођо», рекох хладно. «Истрага је утврдила да сте јуче отприлике у пола девет напустили трпезарију. Да ли ви, наравно, потврђујете ово?»

Старац се љутито узврпољи у фотељи, али га госпођа Мозес предухитри.

«Па, разуме се, потврђујем», рече она. «Зашто бих то порицала? Морала сам изаћи и изашла сам.»

«Колико схватам», наставих, «сишли сте овамо, у вашу собу, а нешто после девет поново сте се вратили у трпезарију. Је л» тако?»

«Да, наравно. Истина, нисам сасвим сигурна што се тиче времена, нисам гледала на сат… Али највероватније да је то било баш тако.»

«Желео бих да се сетите, госпођо, да ли сте видели неког на путу из трпезарије и натраг у трпезарију.»

«Да… чини ми се», рече госпођа Мозес. Намршти малено чело, а ја напрегох пажњу. «Па наравно!» узвикну. «Кад сам се враћала, угледала сам у ходнику пар…»

«Где?» брзо упитах.

«Па… одмах лево од степеништног одморишта. То је био наш јадни Олаф и оно смешно стварење… не знам да ли је младић или девојка… Ко је то, Мозес?»

«Тренутак», рекох. «Јесте ли сигурни да су стајали лево од степеништног одморишта?»

«Потпуно сам сигурна. Стајали су држећи се за руке и веома срдачно разговарали. Ја сам се, наравно, направила да ништа нисам приметила…»

Ето оне паузе код Брина, помислих. чедо се сетило да су их могли видети испред Олафове собе, и није успело ништа да смисли, а затим је стало да лаже, надајући се да ће ми то прамаћи.

«Ја сам жена, инспекторе», настави гаспођа Мозес, «и ја се никада не уплићем у ствари оних око мене. У другим околностима ви не бисте чули од мене ни речи, али сада, чини ми се, морам, принуђена сам да будем потпуно искрена… Зар не, Мозес?»

Мозес у фотељи промрмља нешто неодређено.

«И још нешто», настави госпођа Мозес. «Али то, сигурно, нема нарочитог значаја… Када сам силазила низ степениште, у сусрет ми је долазио онај мали јадни човек…»

«Хинкус», прошиштах и накашљах се. Нешто ми је застало у грлу.

«Да, Финкус… њега, чини ми се, тако зову… Ви знате, инспекторе, он болује од туберкулозе.

А човек никада не би рекао, зар не?»

«Извините», рекох. «Кад сте га срели он се пео уз стапениште из хола?»

«чак и полицајцу мора бити јасно», љутито се издра Мозес. «Моја жена вам је јасно рекла да је срела тог Финкуса кад је силазила низ степениште. Према то ме он јој је долазио у сусрет…»

«Не љутите се, Мозес», нежно рече госпођа Мозес. «Инспектор се просто интересује за детаље.

Сигурно је то важно за њега… Да, инспекторе, долазио ми је у сусрет и, по свој прилици, баш из хола.

Ишао је без журбе и, чини се, дубоко се замисливши, јер уопште није обратио на мене пажњу. Мимоишли смо се а свако је отишао на своју страну.»

«Како је био одевен?»

«Ужасно! Некаква грозна бунда… како се то зове… опаклија! Од њега је чак, извините, заударало… на мокру вуну, псећу длаку… Не знам шта ви мислите, инспекторе, али ја мислим: ако човек нема средстава да се долично облачи, треба да седи код куће и да проналази та средства, а не да се појављује на местима где се налази долично друштво.»

«Ја бих многима посаветавао овде», раздра се Мозес преко чаше, «да седе код куће и да се не појављују на местима где има доличног друштва. Па, инспекторе, јесте ли, најзад, завршили?»

«Не, не сасвим», рекох полако. «Још једно питање… Вративши се у собу после завршетка бала ви сте, госпођо, сигурно легли да спавате и чврсто заспали?»

«чврсто сам заспала… Па како да вам кажем… Онако, одспавала сам мало, била сам вероватно узбуђена, попила сам мало више него што је требало…»

«Али вас је, вероватно, нешто пробудило?» рекох. «Јер кад сам касније тако неумесно упао у вашу собу, од свег срца вам се извињавам, нисте спавали…»

«Ах, ви дакле о томе… Нисам спавала… Да, одиста нисам спавала, али не могу рећи да ме је нешто пробудило. Једноставно сам осећала да данас нећу моћи ваљано заспати, и одлучила сам да мало читам. И ево, као што видите, читам све до сада… Уосталом, ако желите да знате, да ли сам чула по ноћи некакав сумњиви шум, могу поуздано да кажем: не, нисам чула.»

«Никакав шум?» изненадих се.

Гледала је Мозеса, како ми се учинило, некако збуњено.

Нисам скидао поглед са ње.

«По мом мишљењу, никакав», реће она неуверено. «А ви, Мозес?»

«Апсолутно никакав», одлучно рече Мозес. «Ако не рачунате одвратно трчкарање оне госпође око оног досадног просјака…»

«И нико од вас није чуо чак ни тутањ лавине? Потрес?»

«Какве лавине?» изненади се госпођа Мозес.

«Не узбуђујте се, драга», рече Мозес. «Није ништа страшно. Недалеко у планинама обрушила се лавина, испричаћу вам после о томе… Па, инспекторе? Сада је, по свој прилици, довољно?»

«Да», рекох. «Сада је довољно.» Устадох. «Још једно, последње питање.»

Господин Мозес зарежа баш као Лељ, али госпођа Мозес благонаклоно климну главом.

«Изволите, инспекторе.»

«Данас сте се, нешто пре ручка, пели на кров, госпођо Мозес…»

Она се масмеја и прекиде ме: «Не, нисам се пела на кров. Пела сам се из хола на први спрат и из расејаности, замисливши се, кренула сам даље тим грозним таванским степеницама. Осетила сам се веома глупо кад сам угледала наједном испред себе врата, даске… чак нисам одмах ни схватила куда сам доспела…»

Било ми је на врх језика да је питам зашто се пела на први спрат. Нисам имао појма шта је могла тражити на првом спрату, мада се могло претпостављати да су у питању били љубавни састанци са Симонеом, у које сам се случајно уплео. Али сам тада погледао старца и све ми је испарило из главе.

Јер је у Мозесовом крилу стајао бич — злокобни црни корбач с дебелом дршком и с многобројним уплетеним реповима у којима је светлуцао метал. Ужаснух се и скренух поглед.

«Захваљујем вам, госпођо», промрмљах. «Указали сте велику помоћ истрази, госпођо.»Осећајући бескрајни умор, довукох се до хола и седох да одахнем крај власника. Стравични призор корбача и даље ми је лебдео пред очима, и, завртевши главом, с напором га одагнах. То није моја брига. То је породична ствар, мене се то не тиче… Очи су ме пекле као да су пуне песка. Нема ми друге, требало би да одспавам — макар пар сати. Требало је да још испитам непознатог и да по други пут испитам чедо, и да по други пут испитам Кајсу, за све то ми је потребна снага и зато морам да одспавам. Али сам осећао да сада не могу да заспим. Хотелом тумарају Хинкусови двојници.

чедо ди Барнстокра лаже. А и са госпођом Мазес исто тако није све у реду. Или је она спавала мртвачким сном, и тада је несхватљиво зашто се пробудила и зашто лаже да готово није спавала. Или она није спавала, и тада је несхватљиво зашто није чула лавину и трчкарање у суседној соби. И потпуно је непознато шта се то заправо догодило са Симонеом… Превише је много лудих у овом случају, помислих апатично. И уопште узев, ја, по свој прилици, не поступам исправно. Како би поступио Згут на мом месту? Он би одмах издвојио све који би имали довољно снаге да заврну врат двометарском викингу и усредсредио се само на њих. А ја се бакћем са овим слабашним чедом, са кржљавим схизофреником Хинкусом, са старим алкохоличарем Мозесом… Али проблем није у томе.

Па, наћи ћу убицу. А даље? То је типичан случај убиства у затвореној соби. Никада нећу моћи да докажем, како је убица ушао тамо и како је отуда изашао… Ех, лоше ми се пише. Да ли да попијем кафу?

Погледах власника. Власник је марљиво притискао дирке рачунара и нешто записивао у рачуноводствену књигу.

«чујте, Алек», рекох. «Може ли се у вашем хотелу сакрити, непримећен, Хинкусов двојник?»

Власник подиже главу и погледа ме.

«Баш Хинкусов двојник?» разборито упита. «И нико други?»

«Јесте. Баш Хинкусов двојник, Алек. У вашем хотелу живи Хинкусов двојник. Не плаћа за боравак, Алек. Он, вероватно, поткрада намирнице, размислите о томе, Алек!»

Власник се замисли.

«Не знам», рече. «Тако шта нисам приметио. Осећам само једно, Петер. Ви сте у заблуди.

Идете најприродњим путем, и управо сте због тога у великој заблуди. Истражујете алиби, скупљате доказе, тражите мотиве. А мени је синуло да и у овом случају уобичајени принципи вашег позива губе свој смисао, као схватање времена при брзинама бржим од светлости…»

«Ви имате такав осећај?» горко упитах.

«На шта мислите?»

«На целу ту вашу филозофиију у вези с алибијем при брзинама бржим од светлости. Мени пуца глава, а ви лупате ђаво ће га знати шта. Донесите боље кафу.»

Власник устаде.

«Ви ипак још нисте сазрели, Петер», рече. «А ја чекам када ћете, најзад, сазрети.»

«Шта ће вам то? Већ сам презрео, убрзо ћу опасти.»

«Нећете опасти!» умири ме власник. «И далеко сте ви од зрелости. А кад сазрите, кад видим да сте вољни, тада ћу вам понешто испричати.»

«Испричајте сада», замолих апатично.

«Сада је бесмислено причати. Нећете то озбиљно схватити и заборавићете. А ја хоћу да дочекам време кад ће вам моје речи изгледати као једини кључ да схватите све ово.»

«Господе боже,» промрмљах. «Могу замислити шта ћете ми рећи!»

Власник се покровитељски осмехну и крену према кухињи. На прагу застаде и предложи: «Ако хоћете, испричаћу вам шта се управо причинило нашем великом физичару?»

«Дела, покушајте», рекох.

«Наш велики физичар се увукао у пастељу код госпође Мозес и открио тамо уместо живе жене мртву манекенку. Лутку, Петер, хладну лутку.»

11

Стајао је на прагу и гледао ме, иронично се смешкајући.

«Дедер, дођите овамо», рекох. «Причајте.»

«А кафа?»«Нек иде бестрага кафа! Видим да ви штошта знате. Немојте ме вући за нос, испричајте све што је било.»

Он се врати до сточића, али не седе.

«Не знам како је све било», рече. «Могу само понешто претпоставити.»

«Откуда ви знате шта је открио Симоне?»

«Аха, значи, погодио сам…» Седе и угодно се завали. «Уосталом, то је било јасно по вашем отупелом изгледу, Петер. Признајте, извео сам то прилично ефектно…»

«чујте, Алек», рекох. «Нећу крити: допадате ми се.»

«И ви мени», рече.

«Умукните. Допадате ми се. Али то још ништа не значи. Не сумњичим вас, Алек. Немам никаквих основа да вас сумњичим. Али се ни ви у том погледу не можете изузети од осталих… Ја никог не сумњичим. А већ би требало, време је да неког осумњичим…»

«Уздржавајте се и даље!» рече власник подигавши дебели прст.

«Рекао сам вам: умукните. Јер, ако покушате да ме вучете за нос, онда ћу почети да вас сумњичим. Имаћете непријатности, Алек. Нимало нисам искусан у овој врсти послова, и зато можете имати веома велике непријатности. Не можете ни замислити колико непријатности може нанети добром грађанину неискусан полицајац.»

«Па, кад је тако», рече, «онда свакако. Дакле, откуда знам шта је господин Симоне видео у спаваћој соби госпође Мозес…»

«Да», рекох. «Откуда?»

Седео је у својој фотељи, крупан, набијен, ведар, неподношљиво задовољан собом.

«Дакле тако. Почећемо од теорије. Врачи и видари неких слабопроучених племена Централне Африке од давнина поседују умеће да враћају привидност живота својим умрлим саплеменицима…»

Јаукнух а власник повиси тон: «Таква појава реалног света, мртав човек који је по спољашњем изгледу жив и који на први поглед обавља свесне и самосталне радње, назива се зомби. Строго узев, зомби није мртвац…»

«чујте, Алек», уморно рекох. «Мене све то не интересује. Све је јасно: ви увежбавате свој говор пред новинарима. Али мене све то не интересује! Обећали сте да ћете ми испричати нешто у вези са госпођом Мозес и Симонеом. Дела причајте!»

Извесно време ме је тужно посматрао.

«Да», рече најзад са жаљењем. «Тако сам и мислио. Још нисте сазрели… Па, добро.» Уздахну.

«Нека буду само факта без теорије. Пре шест дана када су мој хотел обрадовали посетом господин и госпођа Мозес, догодио ми се овакав случај. Пошто сам уписао све што је било потребно у исправе наведане госпође, упутио сам се у собу господина Мозеса с циљем да му вратим ове исправе.

Закуцао сам. Био сам нешто расејан па сам, не сачекавши допуштење, отворио врата. Истог часа сам кажњен због нарушавања елементарних норми пристојности. Видео сам у фотељи насред собе оно што се, уколико се жели, може назвати госпођа Мозес. Али то није била госпођа Мозес. То је била велика, у природној велићини, лепа лутка, веома налик на госпођу Мозес а обучена потпуно исто као она. Сада ћете ме питати зашто сам уверен да је то била лутка, а не госпођа Мозес. У одговор бих вам могао навести неке конкретности: неприродност позе, укочен поглед, апсолутна непомичност црта и тако даље. Али за то, по моме мишљењу, нема никакве потребе. Сваки нормалан човек, како ми се чини, кадар је да у току неколико тренутака схвати шта се налази пред њиме: манекенка или манекен. Тих неколико тренутака сам и ја имао. А затим ме је неко грубо ухватио за раме и избацио у ходник.

Овај груби, али потпуно оправдан поступак применио је према мени господин Мозес, који је у то време, по свој прилици, разгледао апартман своје супруге и насрнуо на мене страга…»

«Лутка», рекох замишљено.

«Зомби», благо ме исправи власник.

«Лутка…» понових, не обраћајући пажњу на њега. «Какав он има пртљаг?»

«Неколико обичних кофера», рече власник. «И џиновски, гвождем окован старински путнички ковчег.»

Довезао је са собом четворо носача, и несрећници су се намучили вукући тај ковчег у кућу.

Развалили су ми сав довратак…»Тако, дакле», рекох промисливши. «На крају крајева, то је његова лична ствар. Слушао сам о милионеру који је свуда вукао са собом колекцију нокшира… Ако се човеку допада да има лутку у лику своје супруге у природној величини… што да не, новца има напретек, очигледно не зна шта ће с њим… уосталом, потпуно је могућно да је наслутио намеру нашег Симонеа, све схватио и потурио му уместо жене ту исту лутку… Нек га ђаво носи, можда он носи са собом ту лутку управо због таквих случајева! Судећи према понашању госпође Мозес…» Замислих себе у кожи Симонеа и стресох се. «Богами, колосална шала», рекох.

«Па, ето ви сте све објаснили», рече власник.

Његов тон ми се није допао. Извесно време смо посматрали један другог. Још ми је био симпатичан. Али нек га ђаво носи, шта му треба да ми пуни главу свом том афричком глупошћу? Ја ипак нисам репортер, и реклами овог хотела, на уштрб сопствене репутације, немам намеру да доприносим… Не, сит сам свега. Више са господином Алеком Сневаром о овим темама нећу разговарати. Ако он и има намеру да ме омете, то му неће поћи за руком. Само ће погоршати свој сопствени положај. Не би требало да скреће на себе превише пажње…

«Знате шта», рекох. «Сметате ми, Алек. Седите овде, а ја ћу отићи у салон са камином. Морам ваљано да промислим.»

«Већ је четврт до пет», подсети ме власник.

«Па шта? Данас од спавања нема ништа. Рачунајте с тим, Алек, ја уопште немам утисак да су се догађаји завршили. Зато останите овде у холу и будите приправни.»

«Добро, ако треба да останем остаћу», рече власник.

Одох у салон с камином (Лељ поново зарежа на мене), узех жарач и почех да џарам ватру која је тихо горела. Дакле, оно што се Симонеу догодило, више или мање се разјаснило и на то могу заборавити. Или, напротив, не би то требало заборавити, ни у ком случају, јер, ако је у једанаест увече у соби госпође Мозес била лутка, где је онда била госпођа Мозес? Шала је, наравно, изванредна… али има у њој нечег несувислог… Је ли то шала? Можда покушај да се прибави алиби?… Ма не, какав до врага алиби — ноћ, мрак, тај алиби се може засновати само на основу пипања, а пипањем се не ствара алиби, него шала. Можда се рачунало са тим да ће несрећног Симона издати нерви, да ће од ужаса дрекнути, подићи све на ноге, избиће скандал, настаће тарапана, паника… а шта даље? И што је најважније, шта ће овде лутка? Све би се то могло постићи без икакве лутке… Заправо, шта ме ту збуњује? Само једно: Симонеова соба се налази поред Олафове собе. Може се претпоставити, на пример, следеће: Мозесима је било потребно да Симонеова соба почевши од једанаест сати и током извесног времена буде празна. Ето шта ме збуњује. Али да би се одстранио Симоне уопште није била потребна лутка. Наравно, расуђујући хипотетично, лутка би могла проузроковати да Симоне упадне у дубоку и дугу несвестицу, али да би се одстранио Симоне била је довољна сама гаспођа Мозес. То би био најприроднији и најсигурнији начин. И ако већ прибегавају таквом неприродном и непоузданом начину, као што је лутка, значи, требало је да госпођа Мозес буде негде другде. Госпођа Мозес…

крхка, размажена, до кретенизма отмена госпођа Мозес… Не, све ме то не води никуда. Коначно, не треба сметнути с ума колосалну шалу, али се корист од тог догађаја за сада не може видети…

То је изузетно одвратна ситуација: све нити никуда не воде. Прво, нема ниједног осумњиченог. Друго, апсолутно је несхватљиво како се догодио злочин! Несхватљиво је најглавније. Објасните ми како је убио! Како? Прозор је отворен али нема никаквих трагова на прозорској дасци, никаквих трагова у снегу, на опшивници. Ни доИе, ни здесна, ни слева није се могло прићи прозору. Преостаје једино одозго. С крова низ уже. Али би тада постојали трагови на рубу крова.

Могу, наравно, отићи и поново погледати, али се тачно сећам: снег је изрован само поред Хинкусове столице за лежање. Сада више ништа друго не преостаје осим Карлсона са пропелером. Долетео је, заврнуо сународнику врат и одлетео… Тако да у резерви имам само две ништавне претпоставћице.

Прво — то су свакакви тајни пролази, замаскирана вратанца и двоструки зидови. А друго — некакав геније је пронашао нови термички уређај који омогућава да се кључ окрене извана, не оставивши на њему никакве трагове.

Обе претпоставке указују директно на власника куће и механичара проналазача. Да. Па добро, а како стоји с алибијем тог човека? До пола десет седи, не излазећи, за карташким столом.

Почињући отприлике од пет до десет па до тренутка када је пронађен леш, он је фактички надомак мојих очију, или негде одакле се могао чути. Преостаје му за убиство око двадесет иИи двадесет и пет минута, кад га нико не види, или га види само Кајса, коју он, према његовим речима, риба. Дакле теоретски он може бити убица, уколико зна тајни пролаз или поседује даљински управљач који окреће кључ, не остављајући трагове. Нејасни су мотиви (ако није у пииању реклама!), психолошки је потпуно неоправдано целокупно његово држање, али, понављам, теоретски је он могао убити. Запамтићемо то и кренути даље.

Ди Барнстокр. Алиби нема. Али он је онемоћали старац, једноставно нема снаге да човеку заврне врат. Симоне. Алиби нема. Врат би могао заврнути — снажан је човек, а уз то је мало откачен.

Несхватљиво је како је доспео у Олафову собу. А ако је доспео, несхватљиво је онда како је изишао. Теоретски, наравно, могао је случајно открити фамозна тајна врата. Нејасни су мотиви, несхватљиво је његово понашање после убиства. Нема ничег несхватљивог. Хинкус… Хинкусов двојник… Добро би било да попијем још кафе. Добро би било да дигнем руке од свега и да легнем да спавам…

Брин. Да, то је једина нит која се за сада није прекинула. То дете ме је слагало. Дете је видело госпођу Мозес, али је рекло да је није видело. Дете је ашиковало с Олафом крај врата његове собе, али је рекло да му је распалило шамар крај врата трпезарије… И тада се изненада сетих. Седео сам управо овде, у овој фотељи. Под је задрхтао, чуо се тутањ лавине. Погледао сам на сат, било је десет и два минута и тада су горе снажно треснула врата. Управо горе. Неко је снажно треснуо врата. Ко?

Симоне се у то време бријао. Ди Барнстакр је спавао и, вероватно, пробудио управо од тог треска.

Хинкус је лежао везан испод стола. Власник и Кајса били су у кухињи. Мозеси су били у својим собама.

Значи, вратима су могли треснути или Олаф или Брин, или убица. На пример, Хинкусов двојник… Бацих жарач и отрчах горе.

У соби чеда није било никог и ја закуцах код ди Барнстокра. чедо, подбочивши песницама образе, потиштено је седело за столом. Ди Барнстокр, завивши се у шкотски плед, куњао је у фотељи крај прозора. Обоје скочише на ноге кад уђох.

«Скините наочаре!» оштро наредих чеду, и чедо се истог часа повинова.

Да, била је то девојка. И необично лепа, мада су јој очи биле подбуле и црвене од суза.

Пригушивши уздах олакшања седох наспрам ње и ракох: «Знате шта, Брин. Престаните да одбијате да кажете истину. Вама лично не прети никаква опасност. Не сматрам вас убицом, тако да не морате лагати. У девет сати и десет минута госпођа Мозес вас је видела с Олафам овде… у ходнику, крај врата његове собе. Нисте ми рекли истину. Ви се нисте растали од Олафа крај врата трпезарије. Где сте се растали са њим? Где, када и при каквим околностима?»

Извесно време ме је проматрала, усне су јој дрхтале, зацрвенеле очи су се поново напуниле сузама. Затим је заклонила лице длановима.

«Били смо у његовој соби», рече.

Ди Барнстокр жалосно зајеча.

«Немаш због чега да јечиш, стриче!» рече Брин, планувши истог часа. «Ништа се непоправиво није догодило. Љубили смо се и било је прилично весело, само хладно, јер је код њега све време био отворен прозор. Не сећам се колико је времена све то трајало. Сећам се, извадио је из џепа нешто налик на огрлицу, некакве перле и једнако је покушавао да ми их стави око врата, али се тада разлегао тутањ, и ја сам рекла: «чујте — лавина!» И он ме изненада пусти и ухвати се за главу, као да се нечега сетио… Знате како се људи хватају за главу кад се нечега сете, нечег важног… То је буквално трајало неколико секунди. Полетео је према прозору, али се одмах вратио, ухватио ме је за рамена и буквално избацио у ходник. Умало нисам пала, а он је одмах снажно треснуо вратима за мном. При том ништа није рекао, само је шапатом опсовао, и још се сећам да је окренуо кључ у брави. Више га нисам видела, ужасно сам се наљутила, јер је поступио као грубијан, и још ме је опсовао, и зато сам одмах отишла у своју собу и напила се…»

Ди Барнстокр поново зајеча.

«Тако дакле», рекох. «Ухватио се за главу, као да се нечег сетио, а полетео према прозору…

Можда га је неко позвао?» Брин заврте главом.

«Не. Ништа нисам чула, само хуку лавине.»

«И одмах сте отишли? Нисте се задржали крај врата ни часка?»

«Одмах. Ужасно сам се наљутила.»

«Шта се догађало кад сте ви и он изашли из трпезарије? Поновите још једном.»

«Рекао је да хоће нешто да ми покаже», отпоче она, оборивши главу. «Изашли смо у ходник, и он ме је повео према својој соби. Ја сам се, наравно, одупирала… али, уопште узев, лудирали смо се.

Затим, кад смо већ стајали крај његових врата…»

«Стоп. Прошли пут сте ми рекли да сте видели Хинкуса.»

«Да, видели смо. Одмах чим смо изашли у ходник. Он је управо тог тренутка скретао из ходника према степеништу.»

«Да. Наставите.»

«Када смо стајали крај Олафових врата, појавила се та Мозесиха. Она се, наравно, направила да нас није приметила, али мени је било непријатно. Мрско ми је када се врзмају около а пиље у тебе.

Те-е смо… ушли у Олафову собу.»

«Јасно.» Погледах Барнстокра попреко. Старац је седео, подижући поглед к небу. Тако му и треба. Вечито ти стричеви замишљају како под њиховим окриљем нарастају анђелчићи. А ти анђелчићи за то време фалсификују менице. «Па, добро. Јесте ли шта пили код Олафа?»

«Ја?»

«Интересује ме да ли је Олаф нешто пио.»

«Не. Ни он ни ја нисмо пили.»

«Сада пак… хм… Нисте приметили… х-м… Нисте ли приметили некакав чудни мирис?»

«Не. Тамо је био веома чист, свеж ваздух.»

«Не мислим на собу. До ђавола, кад сто се љубили, нисте приметили ништа чудно? чудан мирис, имам на уму…»

«Ништа слично нисам приметила», рече Брин љутито.

Извесно време сам покушавао да што деликатније формулишем следеће питање, затим се одважих и рекох без увијања.

«Постоји претпоставка да су Олафа пре убиства отровали отровом који полако делује. Нисте приметили ништа што би потврђивало ову претпоставку?»

«А шта сам могла приметити?»

«Обично се примећује кад се човек не осећа добро», појасних. «Особито се то примећује кад се он пред вашим очима осећа све лошије.»

«Ничег сличног није било», одлучно рече Брин. «Осећао се изванредно.»

«Светлост нисте палили?»

«Нисмо.»

«А од тога што је говорио не сећате се ничег чудног?»

«Уопште се ничега не сећам», одговори Брин тихо. «То је било обично ћаскање. Шале, вицеви, смејурије… О мотоциклу смо он и ја разговарали, о скијама. По мом мишљењу он је био добар механичар. Разумевао се у све моторе…»

«И није вам показао ништа интересантно? Имао је намеру да вам нешто покаже…»

«Ма није, наравно. Шта вам је, зар не схватате? То је било тек онако речено…»

«Кад се сурвала лавина, јесте ли седели или стајали?»

«Стајали смо.»

«Где?»

«Крај самих врата. Већ ми је постало досадно и спремала сам се да одем. И тада је почео да ми навлачи ону огрлицу…»

«Јесте ли сигурни да је полетео од вас према прозору?»

«Па, како да вам кажем… Ухватио се за главу, окренуо се леђима према мени, крочио корак или два према прозору… у правцу прозора… па, не знам, како да вам кажем, можда и не према прозору, наравно, али ја једноставно ништа више у соби нисам видела, осим прозора…»

«Не чини ли вам се да је осим вас у соби могао бити још неко? Можда ћете се ви сад сетити некаквог шума, необичних звукова, на које онда нисте обратили пажњу…»

Она се замисли.

«Ма не, било је тихо… Некакав једва чујан звук чуо се иза зида. Олаф се још нашалио да се то Симоне у својој соби пентра уз зидове… А више ничег није било.»

«А шум се заиста чуо са Симонеове стране?»

«Да», убеђено рече Брин. «Ми смо тада стајали и шум је долазио с леве стране. Али, најобичнији шум. Кораци, вода из чесме…»

«Да ли је Олаф у вашем присуству премештао некакав намештај?»

«Намештај?… Ах, да, јесте. Изјавио је да ме неће пустити и привукао је фотељу уз врата…

Затим ју је, наравно, померио.»

Устадох.

«За данас је то све», рекох. «Идите да спавате. Данас вас више нећу узмемиравати.»

Ди Барнстокр такође устаде и крену према мени с испруженим рукама.

«Драги инспекторе! Ви, наравно, схватате, да нисам имао појма…»

«Да, ди Барнстокр», рекох. «Деца расту, ди Барнстокр. Сва деца. Убудуће јој немојте никада допуштати да носи црне наочаре ди Барнстокр. Очи су огледало душе.»

Оставих их да поразмисле о овим драгуљима полицијске мудрости, а сам сиђох у хол.

«Ви сте рехабилитовани, Алек», саопштих власнику.

«Зар сам био осуђен?» изненади се подигавши поглед са рачунара.

«Хоћу да кажем да скидам са вас све сумње. Сада имате стопроцентни алиби. Али се не заносите да вам то даје право да ми пуните главу зомбизмом-момбизмом… Не прекидајте ме.

Сада ћете остати ту и седећете док вам не допустим да устанете. Имајте на уму да с тим једноруким човеком морам први ја да разговарам.»

«А ако се пробуди пре вас?»

«Немам намеру да спавам», рокох. «Хоћу да претражим кућу. Ако се тај несрећник пробуди и позове неког, макар и маму, одмах пошаљите по мене.»

«Разумем», рече власник. «Једно питање. Распоред у хотелу остаје као и раније?»

Замислих се: «Да, нека буде. У девет сати је доручак. А потом ћемо видети… Узгред, Алек, по вашем мишљемју, кад се овде може очекивати да дође неко из Мира?»

«Тешко је рећи. Лавину могу они, можда, отпочети да откопавају чак и сутра. Сећам се случајева такве оперативности… Али истовремено они одлично знају да нам овде ништа не прети…

Можда ће, кроз пар дана долетети хеликоптером Цвирек, наш инспектор за рудна блага… ако је на другим местима код њега све у реду. Највећа невоља је у томе што они најпре треба да сазнају за лавину. Кратко речено, за сутра не бих рачунао…»

«То јест, за данас?»

«Да, за данас… Али сутра неко може долетети.»

«Немате предајник?»

«Ма откуд? И пре свега шта ће ми? То ми се не исплати, Петер.»

«Схватам» рекох. «Дакле сутра…»

«Ни сутра не јамчим», примети власник.

«Једном речи у наредна два-три дана… Добро. Знате шта још, Алек. Претпоставимо да вам је потребно да се сакријете у овој кући. На дуже време, на неколико дана и ноћи. Где бисте се сакрили?»

«Хм…» рече власник сумњичаво. «Ви ипак мислите да у кући пребива уљез?»

«Где бисте се сакрили?» понових.

Власник заврте главом.

«Обмањују вас», рече. «часна реч, обмањују. Овде се човек нема где сакрити. Дванаест је соба, од њих су само две празне, али их Кајса поспрема сваког дана, она би приметила. човек оставља за собом свакојако смеће, а она просто пати од чистоће… Подрум ми је затворен споља катанцем… Таван не постоји, у простору између крова и таванице једва се може протурити рука…

Службене просторије се све затварају споља, и, осим тога, ми се тамо целог дана вртимо, или ја, или Кајса. То је, заправо све.»

«А купатило с тушем на спрату?» упитах.

«Умесно. У купатилу с тушем на спрату могло би, тамо ми одавно нисмо завиривали. И још, можда, треба погледати у просторији где је генератар — и тамо ретко навраћам. Погледајте, Петер, потражите…»

«Дајте кључеве», рекох.

Погледао сам и потражио. Претражио сам подрум, завирио у купатило с тушем, прегледао гаражу, котларницу, просторију са генератором, силазио чак у подземно складиште — нигде ништа нисам открио. Наравно, нисам ни очекивао да ишта откријем, то би било одвећ једноставно, али проклета чиновничка ревност ми није дозволила да ма шта оставим неиспитано. Двадесет година беспрекорне службе је двадесет година беспрекорне службе: у очима претпостављених, а и у очима подређених исто тако, увек је боље изгледати савестан тикван него блистави таленат који се не уноси у оно што ради. И ја сам претраживао, пузао, прљао се, удисао прашину и ђубре, сажаљевао себе и псовао глупаву судбину.

Кад сам бесан и прљав изашао из подземног складишта већ је свитало. Месец је био блед и клонио се према западу. Сиве громаде литица прекрила је измаглица боје јоргована. И некакав свеж, слатки, студени ваздух испуњавао је долину! Бестрага му глава!..

Већ сам се приближавао кући када се врата широм отворише и на трем изађе власник.

«Аха», рече угледавши ме. «А ја сам управо пошао по вас. Онај несрећник се пробудио и зове маму.»

«Идем», рекох отресајући капут.

«Заправо не зове маму», рече власник, «зове Олафа Андварафорса.»

12

Када ме угледа, непознати се хитро наже напред и упита: «Ви сте Олаф Андварафорс?»

Нисам очекивао такво питање. Уопште нисам очекивао. Потражих очима столицу, примакох је уз кревет, без журбе седох и тек тада погледах непознатог. Био сам у великом искушењу да одговорим потврдно и да видим шта ће из тога изаћи. Али ја нисам контраобавештајац и нисам полицијски агент. Ја сам честити полицијски чиновник. Зато одговорих: «Не. Ја нисам Олаф Андварафорс. Ја сам инспектор полиције, и зовем се Петер Глепски.»

«Да?» рече изненађено, али нимало узнемирено. «Али где је Олаф Андварафорс?»

По свој прилици се потпуно опоравио после оног што се догодило јуче. Његово мршаво лице је поруменело, врх дугог носа, који је јуче био веома бео, сада је био црвен. Седео је на кревету, покривши се до паса ћебетом, Алекова спаваћица му је очигледно била велика, оковратник му је висио као хам и откривао шиљате кључне кости и бледу кожу на грудима, на којима није било длака. И лице му је било ћосаво — само неколико длачица на месту где су обрве и ретке беличасте трепавице. Седео је, нагнувши се напред, и одсутно обавијао око леве руке празан рукав десне.

«Извините» рекох, «али вам претходно морам поставити неколико питања.»

На те моје речи непознати ништа не одговори. Његово лице поприми чудан израз — до те мере чудан да нисам одмах схватио шта је посреди. Он је једно око упро у мене, а друго откотрљао под чело, тако да се готово није ни видело. ћутали смо неко време.

«Дакле», рекох. «Пре свега хтео бих да знам ко сте ви и како се зовете.»

«Луарвик», рече брзо.

«Луарвик… А име?»

«Име? Луарвик.»

«Господин Луарвик Луарвик?»

Поново је заћутао. Савлађивао сам нелагодност коју човек увек осећа кад разговара са јако разроким људима.

«Отприлике тако», рече најзад.

«У ком смислу отприлике?»

«Луарвик Луарвик.»

«Добро. Рецимо. Ко сте ви?»«Луарвик», рече. «Ја сам Луарвик.» Поћута мало. «Луарвик Луарвик. Луарвик Л. Луарвик.»

Изгледао је прилично здрав и потпуно озбиљан, и то је највише изненађивало. Уосталом, ја нисам лекар.

«Хоћу да знам чиме се бавите.»

«Ја сам механичар», рече. «Механичар-шофер.»

«Шофер чега?» упитах.

Тада упре у мене оба ока. Очигледно није схватио питање.

«Добро, пустимо то», журно рекох. «Ви сте странац?»

«Веома», рече. «У великој мери.»

«Вероватно сте Швеђанин?»

«Вероватно. У великој мери сам Швеђанин.»

Шта то ради, да се не спрда са мном? — помислих. Не би се рекло. Пре личи на човека којег су притерали уза зид.

«Зашто сте допутовали овамо?» упитах.

«Овде је Олаф Андварафорс. Он ће вам све рећи. Ја не могу.»

«Путовали сте код Олафа Андварафорса?»

«Да.»

«На вас се сручила лавина?»

«Да.»

«Путовали сте аутомобилом?»

Замисли се.

«Колима», рече.

«Због чега вам је потребан Андварафорс?»

«Имам посла са њим.»

«Каквог заправо?»

«Имам посла са њим», понови. «Са њим. Он ће рећи.»

Врата иза мојих леђа зашкрипаше. Освртох се. На прагу, држећи чашу у руци испруженој у страну, стајао је Мозес.

«Овамо се не може», рекох одсечно.

Мозес је испод косматих обрва проматрао непознатог. На мене није обратио никакву пажњу. Скочих и кренух грудима према њему.

«Молим вас да одмах изађете, господине Мозес!»

«Не дерите се на мене», неочекивано мирољубиво предложи Мозес. «Могу испољити радозналост, кога сте уселили у моју одају.»

«Не сада, касније…» Постепено али упорно сам затварао врата.

«Молим, молим…» мрмијао је Мозес, изгуран у ходник. «Ја бих, наравно, могао да протестујем…»

Затворих врата и поново се окренух према Луарвику Л. Луарвику.

«Је ли то био Олаф Андварафорс?» упита Луарвик.

«Не», рекох. «Олаф Андварафорс је синоћ убијен.»

«Убијен», понови Луарвик. У његовом гласу није било никаквих емоција. Ни чуђења, ни страха, ни туге. Као да сам му саопштио да је Олаф за тренутак изашао и да ће се одмах вратити.

«Мртав? Олаф Андварафорс?»

«Да.»

«Не», рече Луарвик. «Ви не знате тачно.»

«Знам потпуно тачно. Видео сам га мртвог. Лично.»

«Желим да погледам.»

«Шта ће вам то? Схватио сам да га ви не знате лично.»

«Имам посла са њим», рече Луарвик.

«Али кажем вам: убијен је. Умро је. Убили су га.»

«Добро. Хоћу да видим.»

Мени наједном проради кликер — сетих се кофера. «Требало је да вам преда нешто?»«Не», одговори равнодушно. «Требало је да разговарамо. Ја и он.»

«О чему?»

«Ја и он. И он.»

«чујте, господине Луарвик», рекох. «Олаф Андварафорс је мртав. Убили су га. Ја водим истрагу о убиству. Тражим убицу. Схватате ли? Треба да сазнам што је могуће више о Олафу Андварафорсу.

Молим вас да будете искрени. Пре или касније ви ћете морати све да испричате. Боље раније него касније.»

Он се неочекивано завуче испод ћебета све до носа. Очи су му поново гледале на разне стране.

«Ништа вам не могу рећи», неразговетно проговори кроз ћебе.

«Зашто?»

«Могу да кажем само Олафу Андварафорсу.»

«Одакле сте допутовали?» упитах.

ћутао је.

«Где живите?»

ћутање. Тихо бректање. Једно око гледа у мене, друго у таваницу.

«Ви извршавате нечији налог?»

«Да.»

«чији заправо?»

«Зашто желите то да знате?» упита. «Ја немам посла са вама. Ви немате посла са нама.»

«Молим вас да схватите», рекох срдачно. «Ако сазнамо макар штогод о Олафу сазнаћемо ко га је убио. Па добро. Ви, очигледно, не познајете Олафа. Али ти који су вас послали код њега могу нешто да знају.»

«Ни они не знају Олафа», рече.

«Како то?»

«Они не знају Олафа. Због чега?»

Протрљах образе обрасле чекињом.

«Вас човек не може да ухвати ни за главу ни за реп», рекох осорно. «Људи који не знају Олафа шаљу вас који исто тако не знате Олафа, с некаквом поруком за Олафа. Како то може бити?»

«То може бити. То је тако.»

«Ко су ти људи?»

ћутање.

«Где се они налазе?»

ћутање.

«Господине Луарвик, можете имати велике непријатности.»

«Због чега?» упита.

«Приликом истраге о убиству сваки честит грађанин дужан је да да полицији тражене исказе», рекох строго. «Одбијање се може узети као саучесништво.»

Луарвик Л. Луарвик није реаговао.

«Није искључено да ћу вас морати ухапсити», додадох. То је очигледно била противзаконита претња, и пожурих да се исправим: «У сваком случају, због вашег упорног порицања имаћате велике непријатности за време суђења.»

«Желим да се обучем», намах рече Луарвик. «Не желим да лежим. Хоћу да видим Олафа Андварафорса.»

«Зашто?» упитах.

«Хоћу да га видим.»

«Али ви га не знате лично.»

«Не треба ми његово лице», рече Луарвик.

«А шта вам је потребно?»

Луарвик се извуче испод ћебета и поново седе.

«Желим да видим Олафа Андварафорса!» рече веома гласно. Његово десно око се трзало и вртело се. «чему питања? чему питања? Веома много питања. Зашто не видим Олафа Андварафорса?»

И ја такође изгубих стрпљење.

«Желите да идентификујете леш? Ако вас схватам?»

«Да идентификујем… Да га препознам?»

«Да! Да препознате!»

«Хоћу. Хоћу да видим.»

«Како можете да га препознате», рекох, «ако га не знате лично?»

«Какво лице?» издра се Луарвик.

«Зашто лице? Хоћу да видим да то није Олаф Андварафорс, да је то неко други!»

«Зашто мислите да је то други?» брзо упитах.

«Зашто ви мислите да је то Олаф Андварафорс?» примети он.

Упресмо погледе један у другог. Био сам принуђен да признам да је тај чудан човек у извесном смислу у праву. Не бих се могао заклети да је викинг са заврнутим вратом на спрату баш Олаф Андварафорс, кога тражи Луарвик Л. Луарвик. То не би морао бити тај Олаф Андварафорс, и то не би морао уопште бити Олаф Андварафорс. С друге стране, нисам схватао, каквог смисла има показивати леш човеку који не познаје Олафа лично. Лично… И заиста, због чега обавезно лично? Можда је требало да га препозна по одећи, или по некаквом прстену… или, рецимо, по тетовираној шари…

Зачу се куцање на вратима и Кајсин глас пискутљиво рече: «Изволите се обући…»

Отворих врата и узех од Кајсе осушено и испеглано одело непознатог.

«Обуците се», рекох, ставивши одело на постељу.

Затим стадох према прозору и почех да посматрам назупчену литицу Погинулог Алпинисте која је већ била обасјана ружичастом светлошћу излазећег сунца, бледу мрљу месеца, чисто тамно плаветнило неба. Иза мојих леђа чуло се шиштање, шушкање, нејасно мрмљање, ради нечег је гурао столицу: очигледно, није нимало лако облачити се једном руком и уз толику разрокост при том. Два пута ме је нешто вукло да се окренем и понудим помоћ, али се уздржах. Затим Луарвик рече: «Обукао сам се.» Окренух се. Зачудих се. Веома се зачудих, али се сетих шта је овај човек преживео по ноћи, и престадох се чудити. Приђох му, поправих му и закопчах крагну, поново му прикопчах дугмета на капуту и гурнух му ногом власникове патике. Док сам све то радио, покорно је стајао, одмакавши једину руку. Празан десни рукав гурнух му у џеп. Погледао је патике и рекао сумњичаво: «Ово није моје. Моје нису такве.»

«Ваше ципеле се још нису осушиле», рекох. «Обуците то и идемо.»

Могло се помислити да он никада у животу није облачио патике. Два пута је из све снаге покушао да угура у патике ноге и два пута није успео, сваки пут је губио при том равнотежу. Није стајао понајбоље с равнотежом — очигледно, јуче је извукао дебљи крај, и још уопште није дошао к себи. Добро сам га схватао: и мени се то дешавало…

Вероватно се све то време некакав механизам нечујно окретао у мојој подсвести, јер ме је изнедада заслепила за тренутак чудновата мисао: шта ако Олаф није Олаф, већ Хинкус… А Хинкус није Хинкус, већ Олаф и да је он послао телеграм да позове ето овог чудног човечуљка. Али од замене имена ништа у крајњем исходу није било јасније, и одагнах ту мисао из главе.

Држећи се под руку изашли смо у хол и кренули на први спрат. Власник је као и раније седео на свом радном месту, испратио нас је замишљеним погледом. Луарвик уопште не обрати пажњу на власника. Сву своју пажњу усредсредио је на степенице степеништа. За сваки случај придржавао сам га за лакат.

Застадосмо пред вратима Олафове собе. Пажљиво сам погледао своје излепљене траке — све је било у реду. Тада узех кључ и широм отворих врата. Оштар непријатан смрад удари ми у нос — веома чудан смрад, налик на смрад од дезинфекције. Задржах се на прагу, позлило ми је. Уосталом, у соби се ништа није изменило. Само ми се лице мртваца чинило тамнијим него синоћ, можда због светлости, и мрље модрица се сада готово нису ни виделе. Луарвик ме прилично јако муну у слабине. Крочих у предсобље и уклоних се, пропустивши га да погледа. Могло се помислити да он није механичар-шофер, већ чувар мртвачнице. Са потпуно равнодушним изгледом застаде изнад леша и дубоко се наже, забацивши једину руку иза леђа. Ни гађења, ни страха, ни пијетета — рутински преглед. И утолико необичније су ми се учиниле његове речи.

«Изненађен сам», рече потпуно безбојним гласом. «Ово је заиста Олаф Андварафорс. Не схватам.»

«Како сте га препознали?» одмах упитах.

Он се исправи, окрену главу и погледа ме једним оком. Стајао је, нагнувши се, раширивши ноге, гледао ме испитивачки и ћутао. То је трајало толико дуго да ме је заболео врат. Како може да остане у тако незграпној пози? Стегло га је у крстима, не?… Најзад рече: «Сетио сам се. Видео сам га раније. Тада нисам знао да је то Олаф Андварафорс.»

«А где сте га раније видели?» упитах.

«Тамо.» Не исправљајући се махну руком некуд испред прозора. «Али то није најважније.»

Наједном се исправи и зашепа по соби, смешно вртећи главом. Ја се сав скупих, не скидајући очи с њега. Очигледно је тражио нешто, и ја сам се већ досећао — шта заправо.

«Олаф Андварафорс није умро овде?» упита, заставши испред мене.

«Зашто тако мислите?» упитах.

«Не мислим. Питам.»

«Тражите нешто?»

«Олаф Андварафорс је имао предмет», рече. «Где је?»

«Ви тражите кофер» рекох. «Ви сте по њега дошли?»

«Где је он?» понови Луарвик.

«кофер је код мене», рекох.

«То је добро», похвали. «Хоћу да га имам овде. Донесите.»

Направих се да не чујем његов тон и рекох: «Могао бих вам дати кофер, али најпре морате да одговорите на моја питања.»

«Због чега?» с веома великим чуђењем упита. «Због чега питања?»

«Зато», стрпљиво одговорих, «што ћете ви добити кофер само у том случају ако из ваших одговора буде јасно да ви имате право на њега.»

«Не схватам», рече.

«Не знам да ли је то ваш кофер или није. Ако је ваш, ако га је Олаф донео за вас, докажите то.

Тада ћу вам га дати.»

Очи му побегоше на разне стране и поново се саставише крај преконоснице.

«Не треба», рече. «Нећу. Уморан сам. Идемо.»

Помало сметен изашао сам за њим из собе. Ваздух у ходнику био је изванредно свеж и чист.

Откуда у соби овај апотекарски смрад? Можда је тамо и раније било нешто просуто, само се при отвореном прозору није осећало? Закључах врата. Док сам отишао у своју собу по лепак и хартију и бавио се печаћењем, Луарвик је стајао на свом месту, утонуо, рекло би се, у дубоку замишљеност.

«Па шта је?» упитах. «Хоћете ли одговарати на питања?»

«Не», одлучно одговори. «Нећу питања. Хоћу да лежим. Где могу да лежим?»

«Идите у своју собу», рекох безвољно. Обузела ме је апатија. Намах ме је дивљачки заболела глава. Нешто ме је вукло да легнем, да се опустим, да затворим очи. Све је то апсурдно, ни на шта не наличи, наказно-бесмислена ствар као да се отелотворила у апсурдном наказно— бесмисленом Луарвику Л. Луарвику, који ни на кога није био налик.

Сиђосмо у хол и он одгега у своју собу, а ја седох у фотељу, опружих се и, најзад, затворих очи. Негде је шумело море, свирала гласна неразговетна музика, допловљавале и отпловљавале некакве магловите мрље. У устима сам имао такав осећај као да сам много сати узастопно жвакао пресну вату. Затим ми неко оњуши ухо мокрим носом и тешка глава Леља пријатељски се приби уз моје колено.

13

По свој прилици ми је ипак пошло за руком да одремам петнаестак минута, а Лељ ми није дао више. Облизивао ми је уши и образе, цимао ме за ногавице, ћушкао и најзад ме лако ујео за руку. Тада нисам издржао и поскочио сам, спреман да га згромим, најнемогућије клетве и јадиковања навирали су ми у грлу, али мој поглед паде на сточић и запањих се. На блиставој лакираној површини сточића, крај власникових папира и рачуна стајао је јако велики црни револвер.

Био је то лугер калибра 0,45 са дугачком ручицом. Лежао је у локвици воде и грудвице неотопљеног снега су га још прекривале; и док сам забезекнуто гледао, једна грудвица склизну са ороза и паде на сто. Тада обухватих погледом хол. У холу није било никог, само је Лељ стајао крај сточића и, нагнувши главу у страну, озбиљно-упитно ме посматрао. Из кухиње је допирало звецкање шерпи, чуо се тихи власников бас и ширио се мирис кафе.

«То си донео?» упитах Леља шапатом.

Он спусти главу на другу страну једнако гледајући у мене. На шапама му је био снег, са косматог трбуха сливала се вода. Опрезно узех пиштољ.

То је било право гангстерско оружје. Даљина нишанског гађања — двеста метара, уређај за оптичко нишањење, лежиште за додатни кундак, полугица за превођење на аутоматску паљбу и сличне погодности. Цев је била набијена снегом. Пиштољ је био хладан, тежак, ребраста ручка просто је приањала за шаку. Из неког разлога паде ми на ум да нисам претресао Хинкуса. Пртљаг сам му претресао, бунду сам му претресао, а њега самог сам заборавио. Вероватно зато што ми се чинило да је жртва.

Извадих из ручке шаржер, био је пун. Повукох затварач и на сто испаде метак. Узех га да бих га вратио у шаржер, и наједном обратих пажњу на чудну боју метка. Он није био жут нити тамносив, као обично. Блистао је као никлован, само то није био никл, већ највероватније сребро. Никада у животу нисам видео такве метке. Почех журно, један за другим да избацујем метке из шаржера. Сви су били исти сребрни меци. Облизах осушене усне и поново погледах Леља.

«Одакле ти то, матори?» упитах.

Лељ живахно махну главом и укосо скочи према вратима.

«Разумем», рекох. «Разумем. Сачекај часак.»

Вратих метке у шаржер, гурнух шаржер у ручку и, у ходу ћушкајући пиштољ у бочни џеп, кренух према излазу. Испред врата Лељ се смандрља с трема и, упадајући у снег, појури дуж прочеља. Готово сам био уверен да ће стати испред Олафовог прозора, али не стаде. Зађе иза куће, нестаде за тренутак и поново се појави, нестрпљиво провирујући иза угла. Зграбих прве скије на које наиђох, наврат-нанос их причврстих на ноге и појурих за њим.

Обиђосмо хотел, а затим се Лељ упути даље од куће и застаде на педесетак метара. Стигох до њега и освртох се. Све је то било некако чудно. Видех јамицу у снегу, одакле је Лељ ископао пиштољ, видех траг својих скија иза себе, видех бразде које је оставио Лељ, скачући преко сметова, а свуда унаоколо снежни покривач био је нетакнут. То је могло да значи једно: пиштољ су завитлали овамо или с пута, или из хотела. И то је био добар хитац. Нисам био уверен да бих успео да овако тешку и незгодну ствар бацим толико далеко. Затим схватих. Пиштољ су бацили с крова. Пиштољ су одузели Хинкусу и бацили га што су могли даље. Можда га је, штавише, и Хинкус лично бацио што је могао даље.

Можда се плашио да ће га из заседе уцмекати тим пиштољем. А можда то, наравно, није учинио Хинкус, већ неко други… али готово засигурно — с крова. С пута би такав хитац могао да постигне само добар бомбаш, а кроз прозор неке собе то не би било могућно постићи.

«Па, Лељ», рекох бернардинцу, «сила си ти. А ја нисам. Хинкуса је требало добро протрести, онако како то чини стари Згут. Зар не? Срећом, још није касно да се то учини.»

И не сачекавши Лељов одговор, појурих назад. Лељ је, разбацујући снег, упадајући у њега и млатарајући ушима, јурио упоредо са мном.

Имао сам намеру да одмах одем до Хинкуса, да пробудим овог кучкиног сина и да му утерам страх у кости, чак и по цену укора у службеничком листу. Сада ми је потпуно јасно да су Олафов и Хинкусов случај били међусобно повезани на најнепосреднији начин, да Олаф и Хинкус уопште нису случајно допутовали овамо заједно, да је Хинкус седео на крову, наоружан далекометним пиштољем, само с једним циљем: да држи на нишану најближу околину и да не да неком да оде из хотела; да је то управо он упозоравао неког цедуљом која је потписана са «С» (ту је он, истина, направио грешку, и цедуља очигледно није доспела оном коме је намењена — ди Барнстокр не изазива ни најмање сумње); да је он неком овде ужасно сметао и, вероватно, настављао да смета, и нек сам проклет, ако сад не истерам ствар на чистац — коме и зашто. У тој верзији постојало је, наравно, мноштво противречности. Ако је Хинкус, рецимо, био Олафов телохранитељ и сметао његовом убици, зашто су се према њему, Хинкусу, понели тако благо? Зашто и њему нису заврнули шију? Зашто се његов противник служио искључиво хуманим средствима борбе — достава, заробљавање?… Уосталом, то баш не би било тешко објаснити: Хинкус је, очигледно, плаћеник, и њиме једноставно нису хтели да прљају руке… Да! И треба утврдити коме је послао телеграм. Непрестано то испуштам из вида…

Власник ме позва из бифеа и без и једне речи понуди ми шољу топле кафе и необично велики свеж сендвич с шунком. То је било баш оно што ми је било потребно. Док сам жвакао посматрао ме је жмиркавим очима и најзад упита: «Има ли шта ново?»

Потврдно климнух главом.

«Да. Пиштољ. Само то није моје дело, већ Леља. А ја сам идиот.»

«Хм… Да. Лељ је интелигентан пас. А какав је пиштољ?»

«Интересантан пиштољ», рекох. «Професионални… Уосталом, да ли сте икад чули да се пиштољи пуне сребрним мецима?»

Извесно време је власник ћутао истурене вилице.

«Тај ваш пиштољ је напуњен сребрним мецима?» полако рече.

Потврдно климнух главом.

«М-да, читао сам о томе… Оружје се пуни сребрним мецима кад човек намерава да пуца у сабласти.»

«Поново зомбизам-момбизам», прогунђах.

«Да, поново. Вампира не можеш убити обичним метком. Вукодлак… лисица-кицуне… жабља принцеза… Упозорио сам вас, Петер!» Подиже дебели прст. «Већ одавно очекујем тако шта. А сада не само ја…»

Сажваках сендвич и испих кафу. Не може се рећи да ме власникове речи нису нимало погодиле.

Из неког разлога се непрестано догађало да се власникова верзија — једина и бесмислена — непрестано потврђивала, а све моје верзије — многобројне и реалистичке — нису… Вампири, авети, сабласти… Ту је сва невоља била у томе што бих тада морао да положим оружје: као што је рекао један писац: загробни живот спада у надлежност цркве а не полиције…

«Јесте ли сазнали чији је то пиштољ?» упита власник.

«Па постоји овде код нас један ловац на вампире, Хинкус се презива», рекох и изађох.

Усред хола, сав некако незграпан и неприродан, дреждао је као искривљено страшило господин Луарвик Л. Луарвик. Једним оком је посматрао мене, а другим степениште. Капут му је стајао некако особито нахерено, панталоне су му спале, празан рукав се клатарио и изгледао је тако као да су га жвакале краве. Климнух му главом у знак поздрава и хтедох да прођем мимо њега, али ми он брзо, гегајући се, крену у сусрет и препречи ми пут.

«Да?» рекох заставши.

«Кратак али важан разговор», изјави.

«Заузет сам. Хајде кроз пола сата.»

Он ме ухвати за лакат.

«Најлепше вас молим да ми посветите. Одмах.»

«Не схватам. Шта да посветим?»

«Да ми посветите неколико минута. То је важно за мене.»

«То је важно за вас…» понових наставивши да идем према степеништу. «Ако је то важно само за вас онда је то за мене потпуно неважно.»

Вукао се за мном као да је привезан некако чудно истурајући ноге — једну вршком споља, другу — вршком унутра.

«За вас је исто тако важно» рече. «Бићете зад вољни. Добићете све што желите.»

Већ смо се пели степеништем.

«У чему је, заправо, ствар?» упитах.»Тиче се кофера.»

«Јесте ли спремни да одговарате на питања?»

«Хајде да станемо и поразговарамо», замоли. «Ноге ми иду слабо.»

Аха, гори му под ногама, помислих. То је добро, то ми се допада.

«Кроз пола сата,» рекох. «И пустите ме, молим вас, сметате ми.»

«Да,» сложи се. «Сметам. Хоћу да сметам. Мој разговор је хитан.»

«Ма каква хитност,» приметих. «Стићи ћемо. Кроз пола сата. Или, рецимо, кроз сат.»

«Не-не, најлепше вас молим одмах. Много зависи. И то брзо. Ја — вама, ви — мени. И готово.»

Већ смо били у ходнику првог спрата и ја се сажалих.

«Добро, хајдемо код мене. Само хајдете брже.»

«Да-да, то ће бити брзо.»

Доведох га у своју собу и, пошто седох на ивицу стола, рекох: «Причајте редом.»

Али он не поче одмах. Најпре се осврте, очекујући вероватно да се кофер налази ту негде, пред очима.

«кофер није овде», рекох. «Хајдете брже.»

«Онда ћу сести» рече и седе у моју фотељу. «Неопходан ми је кофер. Шта тражите за њега?»

«Ништа не тражим. Докажите да имате право на њега и он је ваш.»

Луарвик Л. Луарвик заврте главом и рече: «Не. Нећу доказивати. кофер није мој. Најпре нисам ништа схватао. Сада сам дуго мислио и све схватио. Олаф је украо кофер. Било ми је наређено да нађем Олафа и да му кажем: «Врати то што си узео. Командант две стотине двадесет четири». Не знам шта то значи. Не знам шта је он узео. И затим ви све време говорите кофер. То ме је заварало. Није кофер. Футрола. Унутра је апарат. Раније нисам знао. Кад сам видео Олафа, досетио сам се. Сада знам: Олаф није убијен. Олаф је умро. Од апарата.

Апарат је веома опасан. Опасност постоји за све. Сви ће бити као Олаф, или можда експлозија. Тада ће све бити још горе. Схватате зашто треба радити брзо? Олаф је, будала, умро је. Ми смо паметни, нећемо умрети. Дајте брзо кофер.»

Све је то истртљао својим безбојним гласом, гледајући ме наизменично час десним, час левим оком и немилосрдно трзајући празан рукав. Лице му је било непомично, само су се с времена на време подизале и спуштале ретке обрве. Гледао сам га и мислио да су му манири и граматика остали као и раније, али се фонд речи знатно повећао. Распричао се Луарвик.

«Ко сте ви?» упитах.

«Ја сам емигрант, страни стручњак. Прогнаник. Жртва политике.»

Па, распричао се Луарвик. Шта је разлог томе!

«Емигрант одакле?» упитах.

«Таква питања нису потребна. Не могу речи. част. Ништа нећу наудити вашој земљи.»

«Али ви сте већ рекли да сте Швеђанин.»

«Швеђанин? Нисам рекао. Емигрант сам, политички прогнаник.»

«Извините» рекох. «Пре једног сата сте ми рекли да сте Швеђанин. Да сте чак у великој мери Швеђанин. А сада поричете?»

«Не знам… не сећам се», промрмља. «Лоше ми је. Плашим се. Потребан ми је што пре кофер.»

Што ме је више пожуривао, то сам мање био склон да журим. Све ми је било јасно: лагао је и лагао је необично невешто.

«Где живите?» упитах.

«Не могу рећи.»

«чиме сте допутовали овамо?»

«Кола.»

«Које марке?»

«Марке… Црна, велика.»

«Не знате марку вашег аутомобила?»

«Не знам, није мој.»

«Али ви сте механичар», рекох злурадо. «Какав сте до ђавола механичар, уз то и шофер, ако се не разумете у аутомобиле?»

«Дајте ми кофер, иначе ће бити несреће.»

«А шта ћете радити са тим кофером?»

«Брзо ћу га одвести.»

«Куда? Та ви знате, лавина је затрпала пут.»

«Ништа не мари. Одвешћу што даље. Покушаћу да демонтирам. Ако не будем умео, побећи ћу. Нека остане тамо.»

«Добро», рекох и скочих са стола. «Идемо.»

«Како?»

«Мојим колима. Ја имам добра кола марке «Москвич». Узећемо кофер, одвешћемо се подаље, погледаћемо.»

Не маче се с места.

«Ви не треба да идете. Веома је опасно.»

«Не мари. Изложићу се ризику. Важи.»

Седео је непомично и ћутао.

«Зашто седите?» упитах. «Ако је опасно, треба чим пре отићи.»

«Не одговара ми», рече најзад. «Покушаћемо на други начин. Нећете да дате кофер, онда ми продајте кофер. А?»

«Наиме?» рекох поново седајући на ивицу стола.

«Даћу новац, много новца. Ви ми дајте кофер. Нико ништа неће сазнати, сви ће бити задовољни.

Ви сте нашли кофер, а ја сам га купио. Квит.»

«И колико ћете ми дати?» упитах.

«Много. Колико хоћете. Ево.»

Гурну руку под мишку и извуче дебео свежањ новчаница. У стварности сам видео такве свежњеве само једном приликом — у Државној банци, кад сам тамо водио истрагу о фалсификовању новца.

«Колико има овде?» упитах.

«Мало вам је? Онда ево још.»

Гурну руку у бочни џеп и извади отуда још један толики свежањ и баци га на сто крај мене.

«Колико овде има новца?» упитах.

«Зар је то важно?» изненади се. «Све је ваше.»

«Веома је важно. Ви знате колико овде има новца?»

ћутао је, очи су му час бежале, час се враћале.

«Тако. Не знате. А откуда сте га узели!»

«Мој је.»

«Прођите се, Луарвик. Ко вам га је дао? Дошли сте овамо са празним џеповима. Мозес, нико други. Зар не?»

«Нећете новац?»

«Знате шта», рекох. «Овај новац ћу конфисковати, а вас хапсим због покушаја подмићивања службеног лица. Увалили сте се у веома неславан подухват, Луарвик. Преостаје вам једно: говорите праву истину. Ко сте ви?»

«Ви сте узели новац?» упита Луарвик.

«Конфисковао сам.»

«Конфисковао… Добро», рече. «А где је кофер?»

«Ви не разумете шта значи «конфисковати»?» упитах. «Питајте Мозеса… Дакле, ко сте ви?»

Не говорећи ни речи устаде и пође према вратима. Зграбих новац и кренух за њим. Ишли смо ходником и почели да силазимо низ степенице.

«Без разлога не враћате кофер», рече Луарвик. «То неће бити корисно по вас.»

«Немојте да претите», упозорих.

«Бићете узрок велике несреће.»

«Престаните да лажете», рекох. «Нећете да говорите истину, ваша ствар. Али сте се већ углибили до ушију, Луарвик, и повукли са собом Мозеса. Сада се нећете лако искобељати. Сваког часа овамо ће доћи полиција, и ви ћете ипак морати да испричате истину… Стоп! Не тамо. Идите за мном.»

Ухватих га за празан рукав и одведох у канцеларију. Затим позвах власника и у његовом присуству избројах новац и написах акт. Власник исто тако преброја новац — новца је било више од осамдесет хиљада, моја плата за десет година беспрекорне службе — и потписа акт.

Све то време Луарвик је стајао подаље, незграпно се премештајући с ноге на ногу, као човек који жели да оде што је могуће пре.

«Потпишите», рекох, пружајући му држаљу.

Он узе држаљу, пажљиво је погледа и опрезно је спусти на сто.

«Не», рече. «Идем.»

«Како хоћете. То неће променити вашу ситуацију.»

Он се одмах окрете и изађе очешавши се раменом о довратак. Власник и ја се згледасмо.

«Због чега је хтео да вас подмити?» упита власник. «Шта му је било потребно?»

«кофер», рекох.

«Какав кофер?»

«Олафов кофер који се налази код вас у сефу…» Извадих кључ и отворих сеф. «Ево овај.»

«Он вреди осамдесет хиљада?» упита власник с поштовањем.

«Он вреди, по свој прилици, много више. Са њиме је у вези некаква сумњива работа, Алек.»

Стрпах новац у сеф и затворих тешка вратанца, а акт ставих у џеп.

«Ко је тај Луарвик?» замишљено рече власник. «Откуда му толико новца?»

«Луарвик није имао ни пребијеног гроша. Новац му је дао Мозес, нико други.»

Власник подиже дебели прст спремајући се да нешто каже, али се предомисли. Уместо тога енергично протрља гојазну браду, гракну: «Кајса!» и изађе. Остадох да седим иза писаћег пулта.

Почех се присећати. Брижљиво сам тражио у сећању најситније појединости, најбезначајније догађаје чији сам сведок био у овом хотелу. Показало се да сам запамтио много штошта.

Очигледно, запамтио сам да је приликом првог нашег сусрета Симоне носио сиво одело, а на јучерашњој седељци имао је на себи тамноцрвено, и дугмад на манжетни са жутим каменчићима.

Сећао сам се да је, када је Брин била жицу код свог стрица за цигарету, он увек вадио иза десног уха.

Сећао сам се да Кајса има малени црни младеж на десној ноздрви; да ди Барнстокр служећи се виљушком увек држи одмакнут мали прст; да кључ моје собе личи на кључ Олафове собе; и још много сличних бесмислица. У свему том смећу открио сам два бисера. Прво, сетио сам се како је синоћ Олаф, сав засут снегом, стајао насред хола са својим црним кофером и освртао се, као да је очекивао да ће га дочекати, и како је погледао мимо мене у портијеру навучену на улаз у половину Мозесових, и како ми се учинило да се портијера њише — по свему судећи, од промаје. Друго, сетио сам се да су, кад сам стајао у реду за туш, са спрата сишли држећи се под руку Олаф и Мозес…

Све ме је то упорно наводило на мисао да се Олаф, Мозес, а сада и Луарвик — сви једна дружина, али да ова дружина нема намеру да удара у сва звона да су они — једна дружина. И ако се сетим да сам пронашао Мозеса у соби-музеју која је поред моје собе пет минута пре него што сам нашао код себе на убрљаном столу цедуљу у вези с гангстером и манијаком; и ако се сетим да је Мозесов сат био потурен — очигледно потурен а затим поново уклоњен — у Хинкусову путну корпу…

ако се сетим да је госпођа Мозес била једини човек, не рачунајући, можда, Кајсу, који је био одсутан из салона управо онда кад су Хинкусу утерали страх у кости и гурнули га под сто… ако се сетим свега тога онда се добија необично занимљива слика.

У ту слику се веома добро смешта и Хинкусова изјава о томе да се један од његових кофера преобратио у лажни пртљаг, и та околност да је госпођа Мозес била једини човек који је лично видео Хинкусовог двојника. Али се за Брин уопште не може рећи да је видела Хинкусовог двојника: она је видела само Хинкусову бунду, а ко је био у тој бунди не зна се.

Наравно, на слици је остало још много неиспитаних и потпуно несхватљивих празнина. Али је сада бар био јасан распоред снага: Хинкус, с једне стране, а Мозеси, Олаф и Луарвик — с друге.

Уосталом, судећи према потпуно бесмисленим Луарвиковим поступцима и тој отворености с којом га је Мозес снабдео новцем, ствар се приближавала некаквом преломном тренутку… И тада ми паде на ум да ја, богме, узалудно држим Хинкуса затвореног. У обрачуну који постоји не би било лоше стећи савезника, па макар он био сумњив и очигледно криминални тип, као што је Хинкус. Тако ћу и поступити, помислих. Натуткаћу на њих гангстера и манијака. Мозес, сигурно, сматра да Хинкус још лежи под столом. Видећемо како ће се понашати кад се Хинкус изненада појави у трпезарији за време доручка. О томе, како је и ко је везао Хинкуса, о томе, ко је и како убио Олафа, одлучио сам да за сада не мислим. Згужвао сам своје забелешке, ставио их у пепељару и запалио.

«Изволите на доручак…» пропишта негде на спрату Кајса. «Изволите на доручак.»

14

Хинкус је већ устао. Стајао је насред собе са спуштеним нараменицама и брисао лице великим убрусом.

«Добро јутро», рекох. «Како сте?»

Опрезно ме погледа попреко, лице му је било мало подбуло али је углавном изгледао сасвим пристојно. Ништа на њему није остало од оног до безумља измрцвареног хајком твора, каквог сам га видео пре неколико сати.

«Како се узме», прогунђа. «Зашто сте ме овде затворили?»

«Имали сте нервни напад», објасних.

Лице му се мало искриви. «Ништа нарочито. Власник вам је дао инјекцију и затворио вас како вас нико не би узнемиравао. Хоћете ли поћи на доручак?»

«Поћи ћу», рече. «Доручковаћу и изгубићу се одавде у бестрагију. И аконтацију ћу узети. И јес» ми неки одмор у планинама…» Згужвао је и бацио убрус. «Још један такав одмор и неповратно ћеш пошашавети. И без туберкулозе… Да не знате где је моја бунда? И шубара…»

«По свој прилици на крову», рекох.

«На крову…» промрмља, подижући нараменице. «На крову…»

«Да», рекох. «Нисте имали среће. Могу само саосећати са вама… Али ћемо још поразговарати о томе.»

Окренух се и пођох према вратима.

«Немамо шта о томе да разговарамо!» љутито довикну за мном.

У трпезарији још никог није било. Кајса је размештала тањире са сендвичима. Јавих јој се и изабрах за себе ново место — леђима окренут према бифеу а лицем према вратима, поред столице ди Барнстокра. Тек што сам сео уђе Симоне — у дебелом шареном свитеру, свеже обријан, са црвеним подбулим очима.

«И није нека ноћ, инспекторе», рече. «Ни пет сати нисам спавао. Нерви су ми попустили. Све време ми се чинило да се осећа смрад стрвине. Апотекарски смрад, знате, попут формалина…» Седе, узе сендвич, затим ме погледа. «Јесте ли нашли?» упита.

«Зависи шта» одговорих.

«Аха», рече и сумњичаво се осмехну. «Не изгледате богзна како.»

«Свако изгледа онако како му доликује», узвратих, и тог часа уђоше Барнстокри. Били су као краставци. Стриц се шепурио са лепом катом у петљи, грациозне седе коврџе су му се паперјасто сребриле око ћелавог темена, а Брин је била као и раније са наочарима, и нос јој је био као и раније дрско надмен. Стриц, трљајући руке крену према свом месту, улагивачки бацајући погледе према мени.

«Добро јутро, инспекторе», умилно пропева. «Каква стравична ноћ! Добро јутро, господине Симоне. Зар не?»

«Здраво», промрмља чедо.

«Хтео бих попити коњака», рече Симоне с некаквом тугом. «Али није на свом месту, не? Или не мари ништа?»

«Не знам одиста» рече ди Барнстокр. «Ја не бих ризиковао.»

«А инспектор?» рече Симоне.

Ја завртех главом и сркнух кафу коју Кајса стави испред мене.

«Штета», рече Симоне. «А ја бих попио.»

«Како ствари стоје, драги инспекторе?» упита ди Барнстокр.

«Истрага је наишла на траг», саопштих. «Полиција у рукама има кључ. Много кључева. Цео свежањ.»

Симоне се поново закикота и намах се уозбиљи.

«По свој прилици ћемо морати провести цео дан у кући», рече ди Барнстокр. «Неће нам бити допуштено, вероватно, да излазимо…»

«Због чега?» приметих. «Колико год хоћете. И што више тим боље.»

«Побећи се ипак не може», додаде Симоне. «Лавина. Ми смо овде затворени и то за дуго.

Идеална ситуација за полицију. Ја бих наравно, могао побећи преко литица…»

«Зар?» упитах.

«Прво, због овог снега не могу доспети до литица. Друго, шта ћу тамо радити?… чујте, господо», рече. «Хајде да се прошетамо путем, погледаћемо како је тамо у Боцином грлићу…»

«Немате ништа против, инспекторе?» упита ди Барнстокр.

«Не», рекох ја, и тада уђоше Мозеси. И они су били као краставци… То јест, мадам је била као краставац… као бресква… као светло сунашце. Што се Мозеса тиче, та стара бела репа је и остала стара бела репа. Отпијајући при ходу из чаше и не поздрављајући никог дође до свога стола, свали се у седиште и строго погледа сендвиче испред себе.

«Добро јутро, господо!» кристалним гласом рече госпођа Мозес.

Кришом погледах Симонеа. Симоне је кришом гледао госпођу Мозес. У његовим очима била је некаква неверица. Затим грчевито стресе раменима и узе кафу.

«Јутро је дивно», настави госпођа Мозес. «Тако је топло, сунчано! Јадни Олаф, није дачекао ово јутро!»

«Сви ћемо тамо доспети», свечано изјави наједном Мозес прозуклим гласом.

«Амин», учтиво узврати ди Барнстокр.

Кришом погледах Брин. Девојка је седела накострешена забивши нос у шољицу. Врата се поново отворише и појави се Луарвик Л. Луарвик у пратњи власника. Власник се тужно осмехивао.

«Добро јутро, господо», рече. «Дозволите да вам представим господина Луарвика Луарвика који је стигао код нас синоћ. На путу је имао удес и ми му, наравно, нећемо ускратити гостопримство.»

Судећи по изгледу господина Луарвика Луарвика, удес је био страховит и њему је гостопримство било преко потребно. Власник га је морао ухватити за лакат и буквално угурати на моје старо место поред Симонеа.

«Веома ми је драго, Луарвик!» промукло рече господин Мозес. «Овде су сви блиски, Луарвик, осећајте се као код куће.»

«Да», рече Луарвик гледајући једним оком мене, а другим Симонеа. «Дивно је време. Права зима…»

«Све су то глупости, Луарвик», рече Мозес. «Што мање разговарајте а једите што више.

Изгледате изнурени… Симоне, подсетите ме шта је оно било са оним шефом сале? Изгледа да је појео нечији филе…»

И тада се, најзад, појави Хинкус. Ушао је и одмах застао. Симоне пође поново да прича о шефу сале, и док је објашњавао да поменути шеф сале није појео никакав филе, већ да је све било супротно, Хинкус је стајао на прагу и ја сам га посматрао, трудећи се при том да не испуштам из вида и Мозесове. Посматрао сам и ништа нисам схватао. Госпођа Мозес је јела павлаку с бисквитом и одушевљено слушала потиштено спадало. Господин Мозес је истина попреко гледао Хинкуса, али потпуно равнодушно и одмах се поново латио своје чаше. Али Хинкус није успео да влада својим лицем.

У почетку му је израз лица изгледао потпуно тупав, као да га је неко млатнуо мочугом по глави. Затим му се на лицу јасно указа радост, некако помамна, чак се и засмеја наједном детињим смехом. А затим се злурадо искези и крену напред, стежући песнице. Али није, на моје велико изненађење, гледао Мозеса, гледао је Барнстокре: најпре потпуно бенасто, затим са олакшањем и радошћу, а затим са срџбом и некаквом злурадошћу. Тада сусрете мој поглед, посустаде и, оборивши главу, крену на своје место.

«Како сте, господине Хинкусе?» саосећајно се нагавши напред, запита ди Барнстокр.

«Овдашњи ваздух…»Хинкус упре у њега јаросне жуте очи.

«Добро сам, него шта», одговори он седајући. «А како сте ви?»

Ди Барнстокр се од изненађења завали у наслон столице.

«Ја? Хвала…» Он погледа најпре мене, затим Брин. «Можда сам вас увредио, погодио… У том случају, молим вас…»

«Није вам упалио кец!» настави Хинкус, бесно гурајући салвету за оковратник. «Изјаловило се, а матори?»

Ди Барнстокр је био потпуно збуњен. Разговори за столом престадоше, сви су посматрали њега и Хинкуса.

«Збиља, плашим се…» Стари мађионичар није знао како да се понаша. «Имао сам на уму искључиво то како се осећате, ништа више…»

«У реду, у реду, прекинућемо да би било јасније», одговори Хинкус.

Он обема рукама узе велики сендвич, гурну један крај у уста, одгризе и, никога не гледајући, свом снагом поче да меље вилицама.

«Било би пожељно да се не понашате геачки!» рече наједном Брин.

Хинкус је летимично погледа и одмах скрену поглед.

«Брин, дете моје…» рече ди Барнстокр.

«Р-распомамио се!» рече Брин, куцкајући ножем о тањир. «Требало би мање шљемати…»

«Господо, господо!» рече домаћин. «Све су то ситнице!»

«Не узнемиравајте се, Сневар», журно упаде ди Барнстокр. «То је некакав мали неспоразум…

Нервна напетост… Догађаји ове ноћи…»

«Да ли вам је јасно шта кажем?» претећи упита Брин, уперивши у Хинкуса црна сочива.

«Господо!» одлучно се умеша власник. «Господо, молим вас да ме саслушате! Нећу говорити о трагичним догађајима ове ноћи. Схватам, да су свима нерви напети. Али с једне стране, истрага о судбини несрећног Олафа Андварафорса налази се сад у поузданим рукама инспектора Глепског, који се срећним стицајем прилика задесио у нашој средини. С друге стране, не треба уопште да нас превише нервира та околност што смо се привремено нашли одсечени од спољног света…»

Хинкус престаде да жваће и подиже главу.

«Наши подруми су пуни, господо!» ликујући настави власник. «Све замисливе и чак неке незамисливе залихе стоје вам на располагању. И ја сам уверен да ће нас, када се кроз неколико дана спасилачка екипа пробије до нас кроз лавину, затећи…»

«Какву то лавину помињете?» гласно упита Хинкус, обухватајући све зачуђеним погледом.

«Каква је то будалаштина?»

«Па, извините», рече власник, приносећи длан челу. «Потпуно сам заборавио да неки гости можда не знају о овом догађају. Јуче је у десет сати навече снежна лавина затрпала Боцин Грлић и прекинула телефонску везу.»

За столом завлада тајац. Сви су жвакали, гледајући у тањире. Хинкус је седео опустивши доњу усну — израз лица му је опет био запрепашћен. Луарвик Л. Луарвик је меланхолично жвакао лимун, гризући га заједно са кором. Низ његову узану браду цурио му је на капут жућкасти сок. Мени се стегоше вилице, сркнух кафу и саопштих: «Имам да објавим следеће. Две омање банде некаквих ниткова су изабрале овај хотел као место за свођење својих личних рачуна. Као незванично лице, могу предузети само извесне мере.

На пример, могу сакупити материјал за званичног представника мирске полиције. Такав материјал је углавном већ скупљен, мада бих ја био веома захвалан сваком грађанину који саопшти истрази некакве нове податке. Даље хоћу да упознам све поштене грађане с тим да се могу осећати потпуно безбедним и да се слободно понашају како им се прохте. Што се тиче особа које припадају наведеним бандама позивам их да обуставе сваку делатност, како не би погоршавали и без тога свој безнадежан положај. Упозоравам да је наша одсеченост од спољашњег света само релативна.

Понеко од присутних већ зна да сам пре два сата искористио љубазност господина Сневара и послао по голубу писмоноши извештај у Мир. Сада сваког часа очекујем полицијски авион, а затим подсећам особе које су умешане у злочин, да благовремено признају и кајањем знатно побољшају своју судбину. Захваљујем на пажњи, господо.»

«Величанствено!» усхићено узвикну госпођа Мозес. «Дакле, међу нама има бандита? Ах, инспекторе, макар натукните? Схватићемо.»

Погледах искоса домаћина. Алек Сневар је, окренувши гостима широка леђа, брижљиво брисао чашице које су стајале на бифеу.

Разговор се не обнови. Тихо су звецкале кашичице у чашама, и шумно је бректао изнад своје чаше господин Мозес, пажљиво одмеравајући сваког редом. Нико се није одавао, али су сви, којима је било време да поразмисле о својој судбини, размишљали. Пустио сам у овај кокошарник доброг твора, и сада је требало очекивати догађаје.

Први устаде ди Барнстокр.

«Даме и господо!» рече. «Позивам све честите грађане да ставе скије и крену у краћу шетњу.

Сунце, свеж ваздух, снег и чиста савест биће нам потпора и умирење. Брин, дете моје, идемо.»

Помакоше се столице, гости су један за другим устајали од стола и напуштали дворану. Симоне понуди руку госпођи Мозес — очигледно, сви његови ноћни утисци су се распршили под дејством сунчаног јутра и жудњом за путеним задовољствима. Господин Мозес извуче од стола Луарвика Л.

Луарвика, постави га на ноге и овај се, меланхолично дожвакавајући лимун, одвуче за њим, саплићући се ципелама.

За столом је остао само Хинкус. Усредсређено је јео, као да је намеравао да се опскрби за дуже време, да обезбеди залиху. Кајса је скупљала посуђе, власник јој је помагао.

«Па, Хинкусе?» рекох. «Хоћемо ли поразговарати?»

«О чему?» мргодно промрмља, једући јаје с бибером.

«О свему», рекох. «Као што видите неће вам поћи за руком да клиснете. И на крову немате више због чега да дреждите. Зар не?»

«Немамо о чему да разговарамо», рече Хинкус смркнуто. «Ништа о томе не знам.»

«О чему?» упитах.

«О убиству! О чему још…»

«Постоји још Хинкусов случај», рекох. «Јесте ли завршили? Онда пођимо. Ево овамо у салу за билијар. Тамо је сада сунашце, и нико нам неће сметати.»

Он не одговори ништа. Сажвака јаје, прогута, обриса се салветом и устаде.

«Алек», рекох власнику. «Будите тако добри, сиђите доле и поседите у холу где сте јуче седели, разумете ли ме?»

«Разумем», рече власник. «Урадићу то.»

Он журно обриса руке убрусом и изађе. Ја широм отворих врата од сале за билијар и пропустих Хинкуса напред. Он уђе и застаде, гурнувши руке у џепове, жваћући шибицу. Узех крај зида једну столицу, поставих је насред круга сунчеве светлости и рекох: «Седите.» Хинкус је оклевао за тренутак, затим седе и истог часа зажмуре — сунце му је било у лице.

«Полицијске смицалице…» промрмља с горчином.

«Таква је служба», рекох и седох испред њега на ивицу билијарског стола у сенци. «Па, Хинкусе, шта се то збило између вас и Барнстокра?»

«Каквог Барнстокра? Шта се може догодити између нас? Ништа се међу нама није догодило.»

«Писали сте му претећу цедуљу?»

«Никакве цедуље нисам писао. Али ћу жалбу написати. Због кињења болесног човека…»

«чујте, Хинкусе. Кроз сат-два долетеће полиција. Долетеће експерти. Ваша цедуља је код мене у џепу. Не представља никакву тешкоћу да се установи да сте је ви написали. Зашто не признате своју кривицу?»

Брзим покретом пребаци ижвакану шибицу из једног краја устију у други. У дворани су звецкаИи тањири. Кајса је певушила нешто високим, фалш гласићем.

«Ништа не знам о цедуљи», рече најзад Хинкус.

«Престаните да лажете, Совуљаго!» издрах се. «Све знам о теби! Долијао си, Совуљаго. И ако желиш да се извучеш по седамдесет и другом, сецуј на тачку «ц». Искрено признање пре почетка истраге… Дакле?» Он испљуну ижвакану шибицу, претражи по џеповима и извади згњечену кутију цигарета. Затим принесе кутију устима, уснама извуче цигарету и замисли се.

«Дакле?» повиках.

«Ви неке ствари бркате», одговори Хинкус. «Каква Совуљага. Ја нисам Совуљага, ја сам Хинкус.»

Скачих са билијара и тутнух му под нос пиштољ.

«А познајеш ли то? Аха? Је ли твој аутомат? Казуј!»

«Ништа не знам», смркнуто рече. «Зашто сте се окомили на мене?»

Вратих се на сто, спустих пиштољ крај себе на чоју и запалих.

«Размишљај, размишљај», рекох. «Брже размишљај, иначе ће бити касно. Ти си потурио Барнстокру цедуљу, а он ју је дао мени — то ти, наравно, ниси очекивао. Пиштољ су ти одузели, а ја сам га нашао. Својој братији си послао телеграм, а она нису стигла јер нас је затрпала лавина. А полиција ће стићи највише кроз два сата. Јеси ли схватио шта ти се пише?»

На вратима се помоли Кајса и пропишта: «Да донесем штогод? Је л» по вољи?»

«Идите, идите, Кајса», рекох. «Одлазите.»

Хинкус је ћутао, усредсређено претражујући џеп затим извади кутију шибица и, запали. Сунце је пекло. Лице му проби зној.

«Направио си грешку, Совуљаго», рекох. «Узео си здраво за готово. Зашто си се окомио на Барнстокра? Утерао си страх у кости јадном старцу… Зар су ти наредили да на њега мотриш? Мозеса!

На Мозеса је требало мотрити! Ти си преиспољна будала ја те не бих узео ни за пазикућу а камоли да ти поверим овакав налог… И твоја багра ти то неће заборавити. Дела сада, Совуљаго…»

Није ми допустио да завршим наук. Седео сам на ивици билијара, обесивши једну ногу, а другом се опирући о под, ту и тамо фућкао и при том, мамлаз божији, самозадовољно разгледао млазиће дима у сунчевом зраку. А Хинкус је седео на столици на два корака од мене, и изненада се нагну напред, ухвати ме за ногу која је висила, из све снаге ме трже према себи и нагло окрену.

Потценио сам ја Хинкуса, искрено кажем, потценио. Свалио сам се са билијара и са свих својих деведесет килограма, пљоштимице, њокалицом, трбухом, коленима треснуо о под.

О том шта се догодило даље могу само да претпостављам. Кратко речено, приближно кроз минут сам се коначно освестио и установио да седим на поду, ослањајући се о билијар, брада ми је разбијена, два зуба ми се клате, са чела ми се на очи слива крв, а десно раме ме неподношљиво жига.

Хинкус је лежао недалеко од мене, згрчивши се и обухвативши рукама главу, а више њега, као ђорђе Победоносац над прободеном Аждајом, стајао је смејући се развученим уснама храбри Симоне, држећи у руци одломак најдужег и најтежег така. Обрисах крв са чела и устадох. Поводио сам се. Хтео сам да легнем у хладовину и да одремам. Симоне се саже, подиже са пода пиштољ и пружи ми га.

«Имали сте среће, инспекторе», рече сав озарен. «Само тренутак и он би вам разбио главу. Где вас је погодио? У раме?»

Потврдно климнух главом. Изгубио сам дах и нисам могао да говорим.

«Сачекајте», рече Симоне и отрча у трпезарију, бацивши на билијар одломак така.

Обиђох око стола и седох у хладовину тако да бих могао да видим Хинкуса. И даље је лежао непомично. Невероватан препредењак, а кад га по гледаш — шака јада… Да, џентлмени, то је прави гамен са најбољим чикашким традицијама. И одакле они само доспевају у нашу честиту земљу? И замислите само, Згут има исто толику плату као ја. Требало би га позлатити!.. Извадих из џепа марамицу и опрезно обрисах рану на глави.

Хинкус зајеча, промешкољи се и покуша да устане. Непрестано се држао за главу. Симоне се врати са стакленком воде. Узех стакленку од њега, некако се довукох до Хинкуса и сипах му на лице. Хинкус рикну и отрже једну руку са темена. Фаца му је поново била земљаста, али сада је то било услед природних узрока. Симоне чучну крај њега.

«Надам се да нисам био претерано ревностан?» забринуто рече. «Сами схватате да нисам имао времена да размишљам.»

«Не мари, стари мој, све ће бити у реду…» Подигох руку да га потапшем по рамену и зајауках од боли. «Сад ћу га ја пропустити кроз своје шаке.»

«Да одем?» упита Симоне.

«Немојте, боље останите. Да он ипак не би мене пропустио кроз своје. Донесите још воде…

за сваки случај… ако се онесвести…»

«И бренди!» с ентузијазмом рече Симоне.

«Сасвим на свом месту», рекох. «Ми ћемо га научити памети. Само никоме не говорите шта се догодило.»

Симоне донесе још воде и боцу коњака. Ја рашчепих Хинкусу уста и усух му пола чаше алкохола. Преостало пола чаше коњака попих ја. Симоне, који се опскрбио трећом чашом попи с нама друштва ради. Затим одвукосмо Хинкуса уза зид, прислонисмо га леђима, ја га поново полих из стакленке и два пута ударих по образима. Он отвори очи и поче да брекће.

«Хоћеш ли још коњака?» упитах.

«Да…» прозукло хукну.

Дадох му још коњака. Он облиза усне и одлучно рече: «Шта сте оно говорили о седамдесет другом «ц»?»

«Све у своје време», рекох.

Он заврте главом и намршти се.

«Не, ни говора. Мени доживотна не гине.»

«Вонтид енд листид?» рекох.

«Тако и никако друкчије. Мене сада само једно интересује: да ме мимоиђе омча. И кад је већ о томе, имам све шансе, са Олафом немам везе, сами знате, а шта онда остаје? Незаконито ношење оружја? Глупост, то треба још доказати да сам га носио…»

«А напад на инспектора полиције?»

«О томе је баш и реч» рече Хинкус, опрезно се пипајући за теме. «По мом мишљењу није ни било никаквог напада, већ је било само потпуно искрено признање пре почетка званичне истраге. Шта ви мислите, шефе?»

«Признања за сада још није било», подсетих.

«Сада ће бити», рече Хинкус. «Али у присуству овог физичара-хемичара, обећајте, шефе?

Седамдесет други «ц» — обећајте?»

«Добро», рекох. «За почетак ћемо сматрати да је дошло до туче из личних разлога у пијаном стању. То јест, то си ти био у пијаном стању, а ја сам те уразумљивао.»

Симон зарежа.

«А шта сам ја радио?» упита.

«Ви сте ми помогли да изађем на крај… Добро, доста је блебетања. Причај, Совуљаго. И пази, ако слажеш само једну реч. Два зуба си ми расклатио, ниткове!»

«Дакле, овако», отпоче Хинкус. «Мене је послао овамо Шампион. чули сте за Шампиона?

Наравно да сте чули… Баш претпрошлог месеца нагазио је Шампион негде једног типа. Где га је нагазио, како га је уценио не знам, ни право име му не знам. Код нас су га звали Велзевул. Тачно су га звали, грозан тип… Извео је за нас само две акције, али те две акције обичан човек уопште не би могао да обави, и урадио је при том савршено, узорно… а ви и сами знате. Друга Национална банка, једна, блиндирана кола са златним полугама, друга. Познате су вам те акције? И те како! Те акције нисте расветлили, а оне које сте ухапсили, њих сте на правди бога ухапсили, то је свима вама добро познато. Међутим, урадио нам је те две ствари и наједном је одлучио да нам удари јадац. Зашто, то је посебно питање, али је наш Велзевул замео свој траг и нас су послали на све стране да му препречимо пут. Напипати га, држати на оку и дојавити Шампиону… А у крајњем случају било је наређено убити Велзевула на месту. И ја сам га напипао, и то је цело моје искрено признање.»

«Тако», рекох. «А ко је овде у хотелу Велзевул?»

«Ту сам ја, као што сте ви исправно рекли, направио грешку, шефе. Ви сте ми отворили очи, а ја сам подозревао тог мађионичара, Барнстокра. Прво, видим чаробњачке вештине, разни трикови. А друго, помислио сам: ако Велзевул зажели да се маскира у неког, у кога ће се маскирати? Да би без непотребне буке… Јасно, у мађионичара!»

«Нешто ти овде бркаш», рекох. «Трикови, у реду. Али Барнстокр и Мозес су као небо и земља. Један је жгољав, висок, други дебео, здепаст…»

Хинкус одмахну руком.

«Видео сам га различитог изгледа, и дебелог и сувоњавог. Нико не зна како он стварно изгледа… То бисте ви морали да схватите, шефе. Велзевул није обичан човек. чаробњак је, вампир. Он поседује моћ над злим дусима…»

«Трућаш, трућаш», рекох упозоравајући га.

«У праву сте», сложи се Хинкус. «Наравно, нико неће поверовати ко лично није видео… А ето, на пример, та жена, с којом он путује, ко је то, по вашем мишљењу, шефе? Властитим очима сам видео како је она сеф тежак две тоне окренула тумбе и носила дуж опшивнице. Испод мишке га је носила. Била је она тада малена, кржљава, право дете, шипарица, као ова Барнстокрова девојчица… а ручерде — око два метра… ма шта је мени — око три метра дуге…»

«Совуљаго», рекох строго. «Престани да лажеш»

Хинкус поново одмахну руком и обеси нос, али ипак одмах живахну.

«Па, добро», рече. «Нека ја лажем. Али ја сам вас, извињавам се, голим рукама оборио, шефе, а ви сте крупан човек, вичан… Онда сами размислите, ко ме је могао свезати као одојче и ћушнути под сто?»

«Ко?» упитах.

«Она! Сада сам укапирао како се све то догодило. Препознао ме је, запамтио. И кад је видео да седим на крову и да га живог нећу пустити да изађе из хотела, послао ми је своју жену. На моје очи ју је послао…» У Хинкусове очи навре преживљена страва. «Мајко божија, седим ја тамо, а оно стоји испред мене, то јест, а сам стојим, го, мртвац, и очи су ми исцуриле… Како тамо нисам цркао од страха, како нисам полудео, не схватам. Пијем а не опијам се, сипам као у земљу… По свој прилици је прокљувио, дакле, да код мене у тинтари није све у реду, то је кад мене остало наследно, остало ми је од татице. Уз то, свашта ми се причињавало, како ће зграбити оружје, како ће почети да пуца… И Велзевул је одлучио: или да ме доведе до лудила, или да ми тако утера страх у кости да ухватим маглу. А кад је видео да му не полази за руком, нема се куд, прибегао је сили…»

«А зашто те није једноставно смакао?» упитах.

Хинкус заврте главом.

«Не, то он не може. Хоћете ли да кажем истину зашто ме је везао? Кад смо дизали блиндирана кола знате и сами, чуваре смо морали уцмекати. Наши момци су се ражестили, а испада као да су њему, Велзевулу, крваве руке. А он би чаробњачку моћ могао да изгуби, ако убије човека.

Шампион нам је тако рекао. А зар би се неко усудио да крене у потеру за њим? Боже сачувај!»

«Па, рецимо да је тако», рекох неуверено. Поново ништа нисам схватао. Хинкус је, као што је и сам признавао, био, несумњиво, психопата. Али је његова неурачунљивост имала своју логику. У оквирима те неурачунљивости све је имало свој почетак и крај, чак су и сребрни меци нашли своје место у општој слици. И све се то некако чудно преплитало са стварношћу. Сеф из Друге Националне је збиља нестао на најзагонетнији начин, «испарио у ваздуху», како су говорили, ширећи руке, експерти, и једини трагови који су водили из трезора водили су на опшивницу. А сведоци пљачке блиндираних кола, као по договору, упорно су тврдили под заклетвом да је тобож све почело тиме што је некакав човек ухватио блиндирана кола одоздо и претурио ту грдосију на бок… ђаво ће га знати како све то човек да схвати.

«А сребрни меци?» за сваки случај упитах. «Зашто је пиштољ напуњен сребрним мецима?»

«Зато је напуњен», предусретљиво надмено објасни Хинкус. «Оловним мецима не можеш погодити вампира. Шампион је још у самом почетку припремио сребрне метке, припремио и показао Велзевулу: ето, вели, то ће ти донети смрт, води рачуна, вели, не иди ко ждребе пред руду.»

«А зашто су они остали у хотелу?» упитах. «Тебе су везали, а они су остали…»

«То ја не знам», признаде Хинкус. «То ни сам не схватам. Када сам јутрос опазио Барнстокра, буквално сам пошашавио. Мислио сам да од њих одавно нема ни трага ни гласа… Фуј, не Барнстакра, наравно… Али ја сам мислио онда да је Барнстакр. Међутим, Велзевул је овде, а због чега је он овде остао, то ја не знам. Можда исто тако не може да пређе преко лавине… Мада је чарабњак, али није господ бог. Да лети, на пример, не може, то се тачно зна. Кроз зидове да прође, исто тако… Истина, ако човек поразмисли, ова његова жена, или ма ко да је она, сваку лавину би могла раскрчити у трен ока. Прикачио би јој он уместо руку лопатице, као код екскаватора, и квит посла…»

Окренух се према Симонеу.

«Па», рекох, «шта каже у вези с овим наука?»

Симоново лице ме изненади. Физичар је био веома озбиљан.

«У расуђивањима господина Хинкуса», рече он, «постоји бар једна веома интересантна појединост. Велзевул код њега није свемогућ. Уочавате ли, инспекторе? То је веома важно. И веома чудно. Рекло би се да у фантазији ових затуцаних, неуких људи не постоје уопште никакви закони и ограничења. Али они постоје… А како је, заправо, убијен Олаф?»

«То ја не знам», одлучно рече Хинкус. «О Олафу ама баш ништа не знам, шефе. Искрено говорим.» Он принесе руку срцу «Могу само рећи да Олаф није наш, и ако је њега одиста убио Велзевул, онда не схватам због чега. Онда ипак испада да Олаф није човек, већ некаква гнусоба као што је и сам Велзевул… Кажем вам да Велзевул не сме да убија људе. Зар је он непријатељ самом себи, не?»

«Да — да — да», рече Симоне. «А како је ипак убијен Олаф, инспекторе?»

Ја му кратко изнесох чињенице: о изнутра закључаним вратима, о заврнутом врату, о мрљи на лицу, о апотекарском смраду. Причајући, нисам скидао очи са Хинкуса. Хинкус је слушао, јежио се, очи су му лутале на све стране и, најзад, вапијући замоли још један гутљај. БиИо ми је јасмо да је све то за њега необично, и плаши га толико да га хвата страва. А Симоне се натушти. Поглед му је био одсутан, указали су се жућкасти широки зуби. Саслушавши то, тихо опсова. Више ништа није рекао.

Отпих кањак и почастих Хинкуса — обојица се нисмо осећали богзна како. Не знам како сам изгледао ја, али Хинкус је био потпуно зелен и с времена на време опрезно је опипавао главу. Затим оставих физичара да размишља и поново се пазабавих Хинкусом.

«А како си му ти, Савуљаго, ушао у траг? Ти ниси пре тога знао у каквом ће се он обличју…»

Упркос свом зеленкастом лицу, Хинкус се само задовољно осмехну.

«То ми исто тако знамо», рече. «Нимало горе од вас, шефе. Прво, Велзевул је иако је чаробњак, ипак будала. Свуда са собом вуче свој оковани сандук. Такав на целом свету више нико нема. Преостајало ми је једино да се пропитам куда је овај сандук отпутовао. Друго, пара има као плеве… Колико извади из џепа толико плати. Такви људи, сами схватате, не срећу се често. Где год је прошао само се о њему и прича. Није трик. Међутим, ушао сам му у траг, ја свој посао знам… А што сам направио промашај са Барнстокром, шта да се ради: бацио ми је прашину у очи матори кеша, нека га ђаво носи. Тај његов праклети лилихип… А затим, улазим у хол, седи он тамо сам, мисли да га нико не види, и у рукама држи некакву дрвену луткицу. Ма шта је он са том луткицом радио, боже благи! Да, преварио сам се, наравно…»

«И уз то је непрестано са том женом», рекох замишљено.

«Не», рече Хинкус. «Жена, то, шефе, није обавезно. Она није увек уз њега. Када треба да иде у акцију, он се однекуд домогне ње. Али она уопште није жена, пре би се рекло да је вампир. Куда одлази кад је нема, то нико не зна.»

Тада ухватих себе у том да ја, искусни полицајац у годинама, седим овде и с крајњом озбиљношћу разматрам са сулудим бандитом свакојаке бајке о вампирима, вешцима и чаробњацима.

Као кривац осврнух се према Симонеу и опазих да је физичар ишчезао, а уместо њега у вратима, ослонивши се на довратак, стоји власник са винчестерком испод мишке, и ја се сетих свих његових натукивања, свих његових разговора о зомбијима и његовог дебелог кажипрста, којим је правио веома значајне покрете. Још више се постидевши запалих цигарету и необично строго рекох: «Тако. Доста о томе. Јеси ли видео икада раније овог једноруког?»

«Којег?»

«Седео си крај њега за столом.»

«А онај који је ждрао лимун… Не, први пут. Због чега?»

«Онако», ракох. «Кад је требало да дође Шампион?»

«Синоћ сам га чекао. Није дошао. Сада ми је јасно, лавина.»

«Шта си то, будало, смерао када си ме напао?»

«А куда да идем?» тужно рече Хинкус. «Сами просудите, шефе. Полицију нисам смео да чекам. Познат сам, доживотна ми не гине. И ја сам одлучио: отећу пиштољ, уцмекаћу ког треба, а сам ћу кренути према лавини… или ћу се сам некако пребацити; или ће ме прихватити Шампион. Јер Шампион сада исто тако не спава. Авионе нема само полици ја…»

«Колико људи треба да стигне са Шампионом?»

«Не знам. Најмање тројица. Али, наравно, све бољи од бољега…»

«Добро, устани», рекох и са доста муке устадох и сам. «Идемо, затворићу те.»

Хинкус, стењући и јечећи, такође устаде. Власник и ја га поведосмо у приземље, низ споредно степениште; да се не би ни са ким срео. У кухињи ипак сусретосмо Кајсу која кад ме угледа, врисну и сакри се иза штедњака.

«Не вришти, будало», строго рече власник. «Припреми топлу воду, завоје, јод… Овамо, Петер, ставићемо га у оставу.»

Погледах оставу и она ми се допаде. Врата су се споља затварала катанцем и била су чврста, сигурна. Других излаза нити пак прозора у остави није било.

«Седећеш овде», рекох Хинкусу на растанку, «док полиција не долети. И не покушавај да предузимаш било шта, убићу те на месту.»

«Није него!» стаде да јадикује Хинкус. «Совуљагу у ћорку, а онај шета на слободи, баш га брига… Није у реду, шефе. Неправично испада… И рањен сам, тиква ме боли…»

Не упуштајући се у разговор са њим, затворих врата и гурнух кључ у џеп. Хрпа кључева скупила ми се у џепу. Још неколико сати, помислих, и све кључеве, који су преостали у хотелу, мораћу да вучем са собом.

Затим одосмо у канцеларију. Кајса је донела воду и завоје, и власник поче да ме доводи у ред.

«Какво оружје постоји у хотелу?» упитах га.

«Винчестерка, две ловачке сачмарице. Пиштољ. Оружја имамо, али ко ће пуцати из њега.»

«Д-да», рекох. «Биће повуци потегни.»

Сачмарице против митраљеза. Ди Барнстокр против овејаних бандита. А и неће се они бавити пушкарањем, знам ја тог Шампиона — бациће из авиона некакву запаљиву гадост и изрешетаће нас све на широком пољу као јаребице…

«Док сте ви били на спрату», саопшти власник вешто ми перући чело око ране, «код мене је овамо бануо Мозес. Ставио је на сто врећу са новцем, управо врећу, не претерујем, Петер, и захтевао да све то ставим у његовом присуству у сеф. Он, знате, сматра, да се у овим условима његов иметак налази у озбиљној опасности.»

«А ви?» упитах.

«Ту сам се мало излануо», признаде власник. «Нисам се снашао и омакло ми се да су кључеви од сефа код вас.»

«Хвала, Алек», рекох с горчином. «Сада ће отпочети лов на полицијског инспектора…»

ћутали смо неко време. Власник ме је обавијао завојима, балело ме је, било ми је мука од бола. Мора да ми је овај гад сломио кључњачу. Радио-апарат је крчао и праштао, давали су локалне вести. О лавини у Боцином Грлићу није било ни речи. Затим власник крочи корак уназад и критички осмотри дело својих руку.

«Овако ће бити сасвим пристојно», рече.

«Хвала», рекох.

Он узе зделу и предузимљиво упита: «Кога да вам пошаљем?»

«До ђавола», рекох. «Хоћу да спавам. Узмите винчестерку, седите у хол и пуцајте у сваког ко приђе овим вратима. Морам макар мало да одспавам, иначе ћу овог часа пасти. Проклети вампири. Смрдљиви вукодлаци.»

«Ја немам сребрних метака», бојажљиво ме подсети власник.

«Пуцајте оловним, ђаво нек вас носи! И престаните да ширите овде ваша сујеверја! Ова банда ме вуче за нос, а ви им помажете… Имате ли овде шалоне на прозорима?»

Власник спусти зделу, без речи пође према прозору и спусти гвоздену ролетну.»Тако», рекох. «Добро… Не, не треба палити светлост… И знате шта, Алек… Одредите некога…

Симонеа или ону девојку… Брин… нека мотри на небо. Објасните им да је реч о животу или смрти. чим се појави некакав авион, нека подигну узбуну…»

Власник потврдно климну главом, узе зделу и крену према вратима. На прагу стаде.

«Хоћете ли мој савет, Петер?» рече. «Последњи.»

«Који?»

«Дајте им кофер и нека се торњају с њим право у свој пакао, одакле су и дошли. Зар не схватате: једино што их задржава, овде је тај кофер…»

«Разумем» рекох. «Баш то и разумем. И управо зато ћу спавати овде на тврдим столицама, ослањајући главу о ваш проклети сеф, и гађаћу сребрним мецима сваког ниткова који покуша да ми отме кофер. Ако видите Мозеса пренесите му све то. Не морате ублажавати изразе. И реците му да сам на стрељачким такмичењима освајао награде управо на лугеру калибра 0,45. То је све. Идите и оставите ме на миру.»

15

По свој прилици, то је био службени пропуст. Помоћ нисам имао да очекујем ни од кога, а гангстери су могли да долете сваког часа. Могао сам рачунати само на то да Шампиону сада није више стало до Велзевула. Наишавши синоћ на лавину, могао је изгубити главу и у журби починити глупости, као што је покушај да се домогне хеликоптера на мирском аеродрому. Знао сам да полиција одавно трага за тим бандитом, и моја нада имала је извесних основа. А осим тога ја се више једноставно нисам могао држати на ногама. Проклета Совуљага ме је докрајчила. Разастро сам новине и некакве обрачуне испред сефа, гурнуо сам писаћи пулт уз врата, а сам сам легао, ставивши лугер крај себе. Тренутно сам заспао, а кад сам се пробудио подне је већ било прошло.

Неко је лагано али упорно куцао на врата.

«Ко је тамо?» дрекнух, журно напипавајући дршку лугера.

«То сам ја», одазва се Симонеов глас. «Отворите, инспекторе.»

«Шта је, авион?»

«Не. Али треба да поразговарамо. Отворите. Сад није време за спавање.»

Био је у праву. Није било време за спавање. Шкргућући зубима од бола устадох, најпре четворонашке, а затим, опирући се о сеф, на ноге. Раме ме је несносно болело. Завој ми је склизнуо на очи, брада ми је отекла. Упалих светлост, одгурнух писаћи пулт од врата и окренух кључ. Затим крочих назад држећи лугер спреман.

Симоне је изгледао свечано и пословно, мада се осећало на њему некакво узбуђење.

«Охо!» рече. «Ви сте овде као у тврђави. И потпуно беспотребно: нико нема намеру да вас нападне.»

«То ја не знам», рекох туробно.

«Па ви овде ништа не знате», рече Симоне. «Док сте чмавали, инспекторе, ја сам уместо вас обављао ваш посао.»

«Ма шта причате?» рекох саркастично. «Да ли су Мозесу већ стављене лисице, а његова саучесница ухапшена?»

Симоне се намршти. Шта је било са потиштеним спадалом који је још колико синоћ безбрижно јурио по зидовима?

«За то нема никакве потребе», рече. «Мозес ни за шта није крив. Овде је све много компликованије него што ви мислите, инспекторе.»

«Само ми немојте причати о вукодлацима», замолих седајући, опкорачивши столицу крај сефа.

Симоне се иронично осмехну.

«Не постоје никакви вукодлаци. Нема никакве мистике. чиста научна фантастика. Мозес није човек, инспекторе. У томе је наш власник био у праву. Мозес и Луарвик нису земаљска бића.»

«Они су дошли код нас с Венере», рекох разумевајући.

«То ја не знам. Можда с Венере, можда с другог планетарног система, можда из суседног пространства… То они не говоре. Важно је то да они нису људи. Мозес се налази на земљи одавно, више од годину дана. Отприлике пре месец и по, доспео је гангстерима у шаке. Они су га уцењивали, непрекидно су га држали на оку. Он је на једвите јаде успео да се искобеља и да побегне овамо.

Луарвик је нешто попут пилота, руководи пребацивањем. Тамо-овамо. Требало је да одлете синоћ у поноћ. Али у десет сати се догодио некакав квар, нешто им је експлодирало у апаратури. То је изазвало лавину, а Луарвик је морао да се пробија овамо аутоногама… Треба им помоћи, инспекторе. То је просто наша дужност. Ако гангстери доспеју овамо пре полиције, убиће их.»

«И нас исто тако», рекох.

«Лако је могуће», сложи се. «Али то је наша, земаљска ствар. А ако дозволимо да убију житеље с друге планете, то ће бити срамота.»

Посматрао сам га и суморно мислио: превише је лудака у овом хотелу. Ево вам још једног психопате.

«Кратко речено, шта желите од мене?» упитах. «Вратите им акумулатор, Петер», рече Симоне.

«Какав акумулатор?»

«У коферу је акумулатор. Енергија за њихове роботе. Олаф није убијен. Он уопште није живо биће. Он је робот, и госпођа Мозес исто тако. То су роботи, потребна им је енергија да би могли да функционишу. У тренутку експлозије настрадала им је енергетска централа, прекинуто је снабдевање енергијом, и сви њихови роботи у пречнику од сто километара нашли су се у опасности. Неки су, па свему судећи, успели да се укључе у своје ручне акумулаторе. Госпођу Мозес је прикључио за акумулатор сам Мозес… а ја сам, ако се сећате, сматрао да је мртва. А Олаф из неког разлога није успео да се укључи…»

«Аха», рекох. «Није успео да се укључи, пао је, и то тако вешто да је заврнуо себи врат.

Заврнуо је, схватате ли, за сто осамдесет степени…»

«Без икакве потребе сте саркастични», рече Симоне. «То су код њих квази-агонијске појаве.

Ишчашују им се зглобови, несиметрично се напрежу псеудомишићи… Нисам стигао да вам кажем: код госпође Мозес је исто тако био искренут врат.»

«Па добро», рекох. «Квазимишићи, псеудозглобови… Ви нисте дете, Симоне, ви морате то знати: ако се користи арсенал мистике и фантастике, може се објаснити сваки злачин, и увек ће то бити веома логично. Али разумни људи у такву логику не верују.»

«Очекивао сам такав приговор, Петер», рече Симоне. «Све се то веома лако може проверити.

Вратите им акумулатор, и они ће у вашем присуству поново укључити Олафа. Па ви желите да Олаф поново оживи…»

«Нема ништа од тога», рекох истог часа.

«Зашто? Не верујете, нуде вам доказе. О чему је реч?»

Ухватих се за своју јадну завијену главу.

Збиља, о чему је реч? Зашто слушам ово преклапање? Треба му тутнути пушку у руке и послати га на кров као честитог грађанина који је дужан да пружи подршку закону. А Мозесе треба затворити у подрум. И Луарвика такође тамо. Подрум је бетониран, издржаће директан погодак… И Барнстокрове такође тамо, и Кајсу. И пружићемо отпор. А у крајњем случају предаћу им ове Мозесе. Са Шампионом се не треба шалити. Дај боже да пристане на преговоре.

«Па, што ћутите?» рече Симоне. «Немате шта да кажете?»

Имао сам шта да кажем.

«Ја нисам научник», полако проговорих. «Ја сам полицијски чиновник. Превише је лагарија испредено око овог кофера… чекајте, не прекидајте ме. Ни ја вас нисам прекидао. Спреман сам да поверујем у све то. Молим. Нека су Олаф и та жена роботи. Утолико горе. Госпођа Мозес је извршила… то јест њеним рукама је извршено неколико злочина. Такве стравичне справе у рукама гангстера, хвала лепо. Кад бих могао ја бих са задовољством искључио и госпођу Мозес. А ви предлажете мени, полицајцу, да вратим гангстерима злочиначке справе! Схватате ли чему та води?»

Симоне се, нашавши се на муци потапша по темену.

«чујте», рече. «Ако долете гангстери, сви смо обрали бостан. Свашта сте натрабуњали о голубима писмоношама! На полицију не можемо рачунати. А ако помогнемо Мозесу и Луарвику да побегну, савест ће нам макар бити чиста.»

«Вама ће она бити чиста», рекох. «А мени ће бити укаљана до ушију. Полицајац својим рукама помаже бандитима да беже.»

«Они нису бандити!» рече Симоне.

«Они су бандити!» рекох. «Они су превасходни гангстери. Сами сте чули Хинкусов исказ.

Мозес је био члан Шампионове банде. Мозес је организовао и извршио неколико криминално дрских напада, наносећи држави и приватним лицима веома велику штету. Ако желите да знате, Мазес ће добити најмање двадесет и пет година робије, и ја сам дужан да урадим све да добије тих двадесет и пет година.»

«До ђавола. Зар не схватате? Њега су увалили! Њега су уценом увукли у ову банду! Њему није преостајало ништа друго!»

«О томе ће расправљати суд», рекох хладно.

Симоне се завали у наслон фотеље и погледа ме зажмиривши: «Ви сте, ипак, преиспољни звекан, Глепски», рече. «Нисам се надао.»

«Пазите шта говорите», рекох. «Идите и бавите се својим пословима. Шта имате на програму?

Путена задовољства?»

Симоне се угризе за усну.

«Ето ти га и први контакт», промрмља. «Ето ти га и сусрет двају светова.»

«Немојте ми ићи на живце, Симоне», рекох бесно. «И губите се одавде. Смучили сте ми се.»

Он устаде и крену према вратима. Глава му је била оборена, рамена се погрбила. На прагу стаде и рече, обрнувши се напола: «Зажалићете због овог, Глепски. Стидећете се, јако ћете се стидети.»

«Можда», рекох нељубазно. «То је моја ствар… Узгред, знате ли да пуцате?»

«Знам.»

«То је добро. Узмите од власника пушку и идите на кров. Можда ћемо убрзо сви морати да пуцамо.»

Он изађе без речи. Опрезно погладих отекло раме. И то ми је одмор. И чиме ће се све то завршити, неизвесно је. Нека га ђаво носи, зар је могуће да су то одиста дошљаци? Одвећ добро се све слаже… «Стидећете се, Глепски…» Па, можда ће тако и бити. Шта да радим? Али каквог то уопште има значаја да ли су они дошљаци или нису? Где то пише да дошљаци могу да пљачкају банке?

Земаљским људима се, ето, не дозвољава, а они могу… У реду. Шта ипак да радим? Сваког часа може да отпочне опсада, а мој гарнизон је сасвим непоуздан.

За сваки случај подигох телефонску слушалицу. Ништа. Гробна тишина. Ипак је животиња овај Алек. Није се могао снабдети резервном сигнализацијом. А ако би неко овог часа добио напад слепог црева? Бедни ћифта, само да му је да музе новац од клијената…

Поново се зачу куцање на вратима и ја журно зграбих лугер. Овога пута ми је указао част господин Мозес лично — вампир, он је Венеријанац, он је матора бела репа с обавезном чашом у руци.

«Седните поред врата», рекох. «Ено вам столица.»

«Могу и да постојим», загрокта, гледајући ме попреко.

«Изволите», рекох. «Шта желите?»

Једнако ме стрељајући погледом отпи из чаше.

«Какви су вам докази још потребни?» упита. «Убијате нас. Сви то схватају. Сви, осим вас. Шта желите од нас?»

«Ма ко да сте», рекох, «извршили сте низ злочина. И за њих ћете одговарати.»

Он са шумом удахну ваздух кроз нос, приђе столу и седе.

«Наравно, сигурно је одавно требало да вам се обратим», рече. «Али сам се надао да ће се некако све средити и да ће ми поћи за руком да избегнем контакт са званичним лицима. Да није тог проклетог квара, ја више не бих био овде. Не би постојало никакво убиство. Ви бисте нашли везаног Совуљагу и расплели клупко свих злочина које је извршио Шампион уз моју помоћ. Заклињем вам се да ће сви губици, које сте имали због мог боравка овде, бити надокнађени. Делимично их надокнађујем, спреман сам да вам предам асигнације државне банке у укупном износу од милион круна. Преосталу своту ће ваша држава добити у злату, чистом злату. Шта још желите?»

Посматрао сам га и није ми било пријатно. Није ми било пријатно јер сам осећао наклоност према њему. Седео сам очи у очи с очигледним злочинцем, слушао сам га и осећао наклонаст према њему. То је била некаква халуцинација и да бих се спасао од те халуцинације, нељубазно упитах: «То сте ви забрљали сто и залепили цедуљу?»

«Да. Плашио сам се да ће промаја однети цедуљу. А што је најважније, хтео сам да одмах схватите да то није мистификација.»

«Златан сат?»

«Исто тако ја. И браунинг. Било ми је потребно да поверујете, да се позабавите Хинкусом и да га ухапсите.»

«То је превише незграпно урађено», рекох. «Све је испадало супротно. Ја сам то схватио тако да Хинкус није никакав гангстер, већ да неком одговара да га прикаже као гангстера.»

«Зар?» упита Мозес. «Дакле, у томе је ствар… Шта се ту може, то је требало очекивати. Не знам ја такве ствари… нисам због тога овде…»

Поново осетих навирање наклоности и поново покушах да се раздражим.

«Све код вас испада некако неспретно, господине Велзевул», рекох. «Ма какав сте ви, до ђавола, дошљак? Ви сте једноставно нитков. Богат, развратан до крајњих граница, дрски нитков. И уз то још и пијаница…»

Мозес отпи из чаше.

«Ваши роботи», наставих. «Женка из отмених салона… Спортиста-викинг… Зар и за тренутак можете да замислите да ћу поверовати да су то роботи?»

«То јест, желите да кажете да наши, роботи превише личе на људе?» упита Мозес. «Али, даћете ми за право, ми друкчије не можемо. То су прилично верне копије људи који одиста постоје. Готово двојници…» Он поново отпи из чаше. «А што се мене тиче, инспекторе, ја вам се, на жалост, не могу показати у свом правом обличју. На жалост, јер би ми тада одмах поверовали.»

«Ризикујте», рекох. «Покажите се. Ја ћу некако преживети.»

Он заврте главом.

«Прво, тешко да бисте ви то тако лако преживели», тужно рече. «А друго, тешко да бих ја то преживео. Господин Мозес, кога ви видите је скафандер. Господин Мозес кога ви слушате је транслациони механизам. Али можда ћу морати да ризикујем — то остављам за крајњи случај. Ако се покаже да вас апсолутно није могућно убедити, ризиковаћу. За мене је то готово сигурна смрт, али ћете тада ви, можда, пустити макар Луарвика. Он је овде на правди бога…»

И тада ја, најзад, планух.

«Куда да га пустим?» раздрах се. «Зар вас ја држим? Зашто ме сви лажете? Да је било потребно да одете, ви бисте одавно отишли! Престаните да лажете и говорите истину: какав је то кофер? Шта има у њему? Ви ми пробијате главу да сте дошљаци. А ја сам склон да верујем да сте једноставно банда иностраних шпијуна која је украла драгоцену апаратуру…»

«Не!» рече Мозес. «Не! Уопште није тако. Наша централа је уништена, може је оправити само Олаф. Он је робот-надзорник те централе, схватате ли? Наравно, ми би одавно отишли, али куда да идемо? Без Олафа смо потпуно беспомоћни, а Олаф је искључен и ви нам не дајете акумулатор!»

«И поново лажете!» рекох. «И госпођа Мозес је робот, како сам разумео! Она, како сам разумео исто тако има акумулатор…»

Он затвори очи и заврте главом тако да му задрхташе дебеле опуштене усне.

«Олга је обичан радни механизам. Носач, кубикаш, телохранитељ… Зар не схватате да се не може једним истим горивом напајати… па, не знам… прост трактор, на пример, и авион… То су разни системи…»

«Ви имате за све спреман одговор», смркнуто рекох. «Али ја нисам експерт. Ја сам обичан полицајац. Нисам овлашћен да водим преговоре са вукодлацима и дошљацима. Дужан сам да вас предам у руке закона, и квит. Ма ко да сте одиста, налазите се на територији моје земље и подлежете њеној јурисдикцији.» Устадох. «Од овог тренутка сматрајте да сте ухапшени, Мозесе. Немам намеру да вас затварам, претпостављам да је то бесмислено. Али ако покушате да побегнете, пуцаћу. И упозоравам: све што ви од овог тренутка кажете може се окренути против вас на суду.»

«Тако», рече, и заћута за неко време. «За мене сте одлучили. Нека буде тако.» Он отпи из чаше. «Због чега је Луарвик крив? Против њега ви ништа не можете имати… Затворите мене и дајте кофер Луарвику. Нека се бар он спасе…»

Ја поново седох.

«Да се спасе… Зашто говорите да се спасе? Зашто сте толико сигурни да ће вас Шампион сустићи? Можда он одавно лежи испод лавине… можда су га већ ухватили… а и авион се не може тако лако добавити… Ако сте ви одиста невини, зашто талико паничите? Причекајте пар дана и ноћи. Стићи ће полиција, предаћу вас у руке властима, власти ће окупити експерте, специјалисте…»

Њему задрхташе дебеле опуштене усне.

«Не иде, не одговара. Прво, ми немамо право да ступамо у организовани контакт. Ја сам овде само посматрач. Направио сам грешке, али су све то поправљиве грешке… Неприпремљени контакт може имати и за ваш и за наш свет најстравичније последице… Али чак ни то није сада најважније, инспекторе. Плашим се за Луарвика. Он није прилагођен на ваше услове, никада се није претпостављало да ће морати да проведе на вашој планети више од двадесет и четири сата. А њему је из то оштећен скафандер, видите — нема руку… Он је већ отрован… он посустаје из сата у сат…»

Стегох зубе. Па, он је на све имао спреман одговор. Нисам се имао за шта ухватити.

Ниједном ми није пошло за руком да га уловим. Све је било беспрекорно логично. Морао сам признати да би ме, да нису у питању ови скафандри, контакти и псеудомишићи, овакви искази потпуно задовољили. Сажалио сам се и био сам склон да му изађем у сусрет, престајао сам да будем објективан…

У ствари. Јурисдиктичке претензије сам имао само према Мозесима… према Мозесу.

Луарвик је био формално невин, мада је и он исто тако могао бити саучесник, али бих на то још и могао да зажмурим… Прави злочинац се неће никада понудити да буде талац. Мозес се нудио. Па добро, да затворим Мозеса и… Шта «и»? Да вратим Луарвику апарат? Шта знам о том апарату? Само оно што ми је рекао Мозес. Да, све што говори Мозес звучи истинито. А ако је то само срећна интерпретација сасвим друге ситуације? Ако ја једноставно нисам нашао питања која би разорила ову интерпретацију?…

Ако се одбаце ове речи, оправдане оне или не, присутна су два несумњива факта. Закон изискује да задржим ове људе све до расветљавања ситуације. Ето факта број један. А ево факта број два: ови људи желе да оду. Нема значаја због чега они заправо хоће да оду — од закона, од гангстера, од преурањеног контакта или још од нечег… Они желе да оду.

Ова два факта апсолутно противрече један другом…

«Шта се збило између вас и Шампиона?» суморно упитах.

Он ме погледа неповерљиво, лице му се искриви. Затим обори поглед и поче да прича. Ако се апстрахују зомбизам-момбизам и свакојаке псеудобасне, ово је била отрцана прича о најбаналнијој уцени. Отприлике пре два месеца господин Мозес, који је имао прилично уверљиве разлоге да крије од званичних лица не само своје праве послове, већ и сам факат свог постојања, почео је да осећа знакове да је његова личност у средишту нечије насртљиве и упорне пажње. Покушао је да промени место баравка. То није помогло. Покушао је да заплаши гониоце. Ни то није помогло. На крају, као што се то увек дешава, дошли су кад њега и понудили му пријатељску нагодбу. Пружиће максималну помоћ у пљачки Друге Националне, за то ће му платити ћутањем. Наравно, зајамчили су му да га узнемиравају први и последњи пут. Као што је уобичајено, он је одбијао. Као што је уобичајено, они су настојали. Као што је уобичајено, он је на крају пристао.

Мозес је тврдио да другог излаза није имао. Саме смрти се није плашио: сви они тамо умеју да савладају страх од смрти. У тој етапи чак није морао богзна колико да се плаши покушаја разобличења: могао је мирне душе да обустави делатност својих погона и да остане једноставно богат беспосличар, а изјаве Шампионових агената, који су изгинули приликом сукоба са роботима тешко да би неко озбиљно примио. Али и у случају смрти и у случају разобличења претила је опасност да се обустави за дуже време сав огроман посао који је тако успешно започео пре неколико година. Кратко речено, ризиковао је да се повинује Шампиону, утолико пре што му није било тешко да губитке које је претрпела Друга Национална надокнади у чистом злату.

Извели су подухват, и Шампион је одиста нестао с видика. Али, само за месец дана. После месец дана поново се појавио. Овог пута су посреди била блиндирана кола са златом. Међутим, сада се ситуација битно изменила. Промићурни Шампион поднео је несрећној жртви изјаве осморице сведока које су Мозесу ускраћивале било какву могућност алибија, плус филмску траку, на којој је била отелотворена цела процедура пљачке банке, и то не само тројице или четворице гангстера, који су били спремни отићи на робију за пристојан хонорар, већ и Олге са сефом испод мишке, и Мозеса са некаквим апаратом («форсаж-генератором») у рукама. У случају да одбије, Мозесу није претила петпарачка булеварска кампања. Сада му је претио и формални судски прогон, дакле, и потпуно разобличавање свих његових тајни, дакле, превремени контакт под крајње непавољним условима за његову земљу. Као и многе друге жртве уцене, Мозес све то, повинујући се први пут, није предвидео.

Ситуација је била стравична. Одбијање је значило злочин према својима. Пристанак није ништа мењао, јер је сад схватио каква га гвоздена рука држи у шаци. Бежати у други град, у другу земљу није имало сврхе: већ се уверио да Шампионова рука није само гвоздена него и дуга. Да истог часа побегне са Земље, исто тако није могао: припрема транспорта изискивала је десет-дванаест земаљских дана и ноћи. Тада је ступио у везу са својима и захтевао да га евакуишу у најкраћем року. Да, он је морао да изврши још један злочин, сада је то представљало само повећање дуга, додатних три стотине тридесет и пет килограма злата, толико је коштало нужно одлагање. Кад се приближило време, побегао је, обманувши Шампионову агентуру својим двојником. Знао је да ће организовати хајку за њим, знао је да ће Хинкуси пре или касније открити његов траг, надао се само да ће му успети да их предухитри…

«Можете веровати или не веровати, инспекторе», заврши Мозес. «АИи желим да схватите: постоје само две могућности. Или ћете нам дати акумулатор и ми ћемо још покушати да се спасемо.

Понављам, у том случају све губитке, који су нанети вашим суграђанима, у потпуности ћемо надокнадити. Или…» Он отпи из чаше. «Потрудите се, молим вас, да то схватите, инспекторе. Ја немам права да жив доспем у руке званичних лица. Схватате ли, то је моја дужност. Не могу изложити опасности будућност наших светова. Та будућност тек почиње. Ја сам доживео фијаско, али ја сам први, а не последњи посматрач на вашој Земљи. Схватате ли то, инспекторе?»

Ја сам схватио само једно: тешко мени.

«чиме се, заправо, овде бавите?» упитах.

Мозес заврте главом.

«Не могу вам то рећи, инспекторе. Истраживао сам могућност контакта. Припремао сам га. А конкретно… све је то веома компликавано, инспекторе. Ви нисте стручњак.»

«Идите», рекох. «И позовите овамо Луарвика.»

Мозес тромо устаде и изађе. Осломих се лактовима на сто и спустих главу на руке. Лугер ми је угодно хладио десни образ. Летимично помислих да се вучем са овим лугером као Мозес са својом чашом. Био сам смешан. Био сам јадан. Мрзео сам себе. Мрзео сам Згута и његове пријатељске савете. Мрзео сам целу ту банду која се овде окупила. Веровати или не веровати… У том грму лежи зец, до ђавола, што сам веровао. Није ми прва година да радим и, осећам кад људи говоре истину. Али људи су људи! А ја просто немам права да верујем. Веровати је просто самоубиство! То значи преузети на себе такву одговорност за коју немам никаквог права, коју не желим, не желим, не желим… Она ће ме пригњечити, као стеницу! Добро. Хинкуса сам у сваком случају ухватио. И Мозеса нећу пустити. Нека буде што буде, али Мозеса нећу пустити! Нека буде што буде, али су тајна Друге Националне и тајна златних блиндираних кола решене. Тако је то. А ако је овде уплетена међупланетарна политика, ја сам обичан полицајац, нека се политиком бави онај коме је то дужност…

Да ми је да треснем у несвест, помислих с тугом. И нека раде што хоће…

Врата зашкрипаше и ја се пренух. Али то није био Луарвик. Удоше Симоне и власник. Власник стави испред мене шољу са кафом, а Симоне узе крај зида столицу и седе наспрам мене. Учинило ми се да му се лице издужило и чак некако пожутело.

«Па шта сте одлучили, инспекторе?» упита.

«Где је Луарвик? Позвао сам Луарвика.»

«Луарвик се осећа веома лоше», рече Симоне. «Мозес примењује над њим некакву физикалну терапију.» Он се неугодно искези. «Ви ћете га упропастити, Глепски, и то ће бити бруталан поступак.

Познајем вас, истина, само два дана, али уопште нисам могао да очекујем да ћете се показати све у свему као лутка са златним дугмадима.»Слободном руком узех шољу, принесох је устима и вратих натраг. Нисам могао више да пијем кафу. Било ми је мука од кафе.

«Прођите ме се. Сви сте ви брбљивци. Алек се брине о свом хотелу, а ви сте, Симоне, једноставно интелектуалац на одмору…»

«А ви?» рече Симоне. «О чему се ви старате? Хоћете још једну звездицу на униформи?»

«Да», хладно рекох. «Звездицу. Волим, ето, звездице.»

«Ви сте ситна полицијска риба», рече Симоне. «Најзад вам се судбина осмехнула. Први и последњи пут у животу. Тријумф инспектора Глепског! У вашим рукама је одиста важна одлука, а ви се понашате као крајњи тикван…»

«Умукните», рекох уморно. «Престаните да блебећете и бар за транутак размислите. Оставимо на страну то што је Мозес обичан злочинац. Ви, видим, две у накрст не знате о закону. Ви, изгледа, замишљате као да постоји један закон за људе и други закон за вукодлаке. Али оставимо на страну све то. Нека су они дошљаци. Нека су жртве уцене. Велики кантакт…» Ја клонуло замахах руком са лугером. «Пријатељство светова и тако даље… Питање је: шта они раде код нас на Земљи? Мозес је сам признао да је посматрач. Шта он, заправо, посматра? Шта они траже овде?… Не кесерите се, не кесерите се… Ја и ви се овде бавимо фантастиком, а у фантастичним романима, колико се сећам, дошљаци се на Земљи баве шпијунажом и припремају најезду. Како, по вашем мишљењу, у таквој ситуацији треба да поступим ја, чиновник са златним дугмадима? Треба ли да извршим своју дужност или не? А ви лично, Симоне, као земаљско биће шта мислите о својој дужности.»

Симоне се ћутке кезио, упирући поглед у мене. Власник приђе прозору и подиже ролетну.

Окренух се према њему.

«Зашто сте то урадили?»

Власник не одговори одмах. Приљубивши лице уз стакло осматрао је небо.

«Једнако осматрам, Петер», полако рече не осврћући се. «чекам, Петер, чекам… Могли бисте наредити девојци да сиђе. Тамо, на снегу она заиста представља праву мету… Мене она не слуша…»

Спустих лугер на сто, узех шољу обема рукама и, затворивши очи, отпих неколико гутљаја.

Права мета… Сви смо ми овде праве мете… И наједном осетих како ме снажне руке ухватише с леђа за лактове. Отворих очи и тргох се. Бол у кључњачи била је тако јака да се умало не онесвестих.

«У реду је, Петер, у реду», нежно рече власник. «Притрпите се.»

Симоне је с изгледом забринутог човека свесног своје кривице већ гурао лугер у свој џеп.

«Издајници!» изустих зачуђано.

«Не-не, Петер», рече власник. «Али треба бити разборит. Не живи људска савест само од закона.»

Симоне ми опрезно приђе са стране, потапша ме по џепу. Кључеви звекнуше. Благовремено се обливши знојем, у очекивању стравичног бола, тргох се из све снаге. Ништа нисам постигао и кад се освестих Симоне је већ излазио са кофером у руци. Власник ме је и даље придржавао за лактове, забринуто говорећи за њим: «Пожурите, Симоне, пожурите, лоше му је.»

Хтедох нешто да кажем, али ме је стегло у грлу, и само закркљах. Власник се забринуто наже нада мном.

«Господине, Петер», рече, «страшно сте се променили у лицу.»

«Бандити», рекох прозукло. «Ухапшеници…»

«Да, да, наравно», послушно се сложи власник. «Ви ћете све нас похапсити и исправно ћете урадити, само се притрпите мало, не отржите се… јер вас јако боли, а ја вас за сада ипак нећу пустити…»

Да, неће ме пустити. Ја сам и раније видео да је он људескара, али овакав захват нисам очекивао. Завалих се у наслон столице и престадох да пружам отпор. Мука ми је, обузимала ме је тупа равнодушност. И негде веома дубоко у души слабо је тињало осећање олакшања — ситуација више није зависила од мене, одговорност су преузели на себе други. По свој прилици сам паново изгубио свест, јер сам се наједном нашао на поду, а власник је клечао крај мене и квасио ми чело мокром ланеном крпом. Тек што сам отворио очи он принесе мојим уснама грлић боце. Био је веома блед.

«Помозите ми да седнем», рекох.

Он послуша без приговора. Врата су била широм отворена, под је запљускивала хладноћа, чули су се узбуђени гласови, затим је нешто треснуло, затутњало. Власник се болно намршти. «Проклети сандук», рече пригушеним гласом. «Поново су ми извалили довратак…»

Испод прозора Мозесов глас гракну с нељудском снагом: «Спремни? Напред!.. Збогом, људи! До виђења! До правог виђења!»

Симонеов глас довикну у одговор нешто неразговетно, а затим се стакла затресоше од некакваг грозног тутња и фијука. И завлада тишина. Устадох и кренух према вратима. Власник похита за мном, његово широко лице било је бело и млохаво као вата, низ чело му се сливао зној. Безгласно је мицао усне — сигурно се молио.

Изађосмо у празан ходник, дуж кога је фијукао ледени ветар, и власник промрмља: «Хајде, Петер, да изађемо, треба да се окрепите свежим ваздухом…» Одгурнух га и кренух према степеништу. У пролазу опазих с дубоком злурадошћу да су излазна врата сасвим изваљена. На степеништу, на првој степеници ми позли и ухватих се за ограду. Власник покуша да ме придржи, али га одгурнух здравим раменом и рекох: «Торњајте ми се са очију, чујете ли?» Он нестаде. Полако се успех степеницама, хватајући се за ограду, прођох поред Брим, која се уплашено прибила уза зид, попех се на први спрат и одгегах у своју собу. Врата Олафове собе била су широм отворена, тамо није било никог, оштар, апотекарски смрад раширио се по ходнику. Треба доћи до дивана, мислио сам. Само да дођем до дивана и да легнем… И тада зачух крик.

«Ено их!» завапи неко. «Касно! Нека је проклето све, касно!»

Глас умуче. Доле у холу затапташе, нешто паде, откотрља се, и наједном зачух равномерно брујање. Тада се окренух и, саплићући се, потрчах према таванским степеницама…

Цела широка снежна долина простирала се преда мном. Зажмурих од сунчевог блеска, а затим разазнах две плавичасте, потпуно праве бразде скија. Пружале су се у правцу севера, укосо од хотела, и тамо где су се завршавале, опазих разговетно, као да су нацртане на белом, фигуре бегунаца.

Имам одличан вид, и добро сам их видео, и то је био најнеобичнији и најапсурднији призор који сам запамтио.

Напред се кретала госпођа Мозес с огромним црним сандуком испод пазуха, а на леђима јој је био, неспретно је узјахавши, сам стари Мозес. Нешто десно и мало застајући, уједначеним финским кораком јурио је Олаф с Луарвиком на леђима. Вијорила се на ветру широка сукња госпође Мозес, клатио се празан Луарвиков рукав, и стари Мозес, не престајући ни за часак, стравично и бесно је витлао бичем са много крајева. Јурили су брзо, неприродно брзо, а са стране, пресецајући им пут, блистајући елисама на сунцу и стаклима кабине, долазио је хеликоптер.

Сву долину испуњавала је снажна уједначена бука, хеликоптер се полако, рекло би се без журбе, спуштао све ниже, прошао изнад бегунаца, престигао их, вратио се, спуштао све ниже, а они су наставили стреловито да јуре низ долину, као да ништа не виде и не чују, и тада у ову снажну манотону буку продре нови звук, злослутни испрекидани тресак, и бегунци се устумараше, а затим Олаф паде и остаде непомично да лежи, а затим се Мозес стрмоглавце откотрља по снегу, а Симоне ми је кидао окавратник и ридао ми над ухом: «Видиш? Видиш? Видиш?…» А затим је хеликоптер лебдео над непомичним телима и полако се спустио, сакривши од нас и оне који су лежали непомично, и оне који су још покушавали да пужу… Снег се диже у ковитлац од његових елиса, блистави бели облак издиже се као грба над модрикастим окомитим литицама. Поново се зачу злослутно штектање митраљеза, и Алек чучну, заклонивши очи длановима, а Симоне је непрестано јецао, непрестамо викао: «Постигао си! Постигао си своје, тикване, убицо!»

Хеликоптер се исто тако полако подиже из снежног облака и, косо, одлазећи у јарко плаветнило неба, нестаде иза планинског гребена. И тада у приземљу тужно и жалосно зацвиле Лељ.

ЕПИЛОГ

Од тог времена прошло је више од двадесет година. Већ је година дана како сам у пензији.

Имам унуке, и ја понекад причам најмлађој ову повест. Истина; у мојим причама она се увек завршава срећно: дошљаци срећно одлазе кући у својој блиставој ракети, а Шампионову банду хвата полиција која је стигла у прави час. Најпре су дошљаци код мене одлазили на Венеру, а затим, кад су се на Венеру искрцале прве експедиције, морао сам преместити господина Мозеса у сазвежђе Волопаса.

Уосталом, није о томе реч.

Најпре чињенице. Боцин Грлић су раскрчили после два дана. Позвао сам полицију и предао сам јој Хинкуса; милион сто педесет хиљада круна и свој подробан извештај. Али истрага треба рећи, ништа није утврдила. Истина, у разривеном снегу нађено је више од петстотина сребрних метака, али Шампионов хеликоптер, који је покупио лешеве, нестао је без трага. После неколико недеља брачни пар туриста-скијаша, који је крстарио близу наше долине, известио је да је видео како је некакав хеликоптер пред самим њиховим очима пао у језеро Три Хиљаде Девица. Била су организована трагања, али није се открило ништа интересантно. Дубина овог језера, као што је познато, достиже местимично четири стотине метара, дно му је залеђено, и рељеф дна се непрестано мења. Шампион је, по свој прилици, погинуо — у сваком случају на злочиначкој арени се више није појављивао. Његова банда, захваљујући Хинкусу, који је хитао да спасе своју кожу, била је делимично похватана, а делимично се распршила по целој Европи. Гангстери, који су ислеђивани, нису ничим битним допунили Хинкусове исказе — сви су они били уверени да је Велзевул био чаробњак и чак ђаво главом. Симоне је сматрао да је један од робота већ у хеликоптеру дошао к себи и да је последњим пламсајем снаге уништио све до чега је могао да се докобеља. То је сасвим лако могуће, и ако је тако, онда не завидим Шампиону на његовим последњим минутима…

Симоне је тада постао водећи специјалиста за та питања. Образовао је некакве комисије, писао у штампи и часописима, иступао на телевизији. Показало се да је он у ствари био еминентни физичар, али му то нимало није помогло. Ни његов веома велики ауторитет није помогао, ни негдашње заслуге. Не знам шта су о њему говорили у научним круговима, али он тамо, по моме мишљењу, није добио никакву подршку. Комисије су, истина, функционисале, све су нас, чак и Кајсу, позивале у својству сведока, ипак ниједан научни часопис, колико је мени познато, није објавио о томе ни ретка.

Комисије су се расформирале, поново се образовале, час се спајале са Друштвом за испитивање летећих тањира, час се одвајале од њега, материјале комисија су власти час држале у тајности, час су се нашироко објављивали, десетине и стотине квази зналаца бактали су се са овим, изашло је неколико брошура које су написаИи лажни сведоци и сумњиви очевици, и завршило се све то тиме што је Симоне остао сам са групицом ентузијаста — младих научника и студената. Они су организовали експедицију у рејону Боциног Грлића, покушавајући да пронађу остатке уништене централе. Током једне од тих експедиција, Симоне је погинуо. Али ништа нису успели да пронађу.

Сви остали учесници описаних догађаја су и данас живи. Недавно сам прочитао о одавању признања ди Барнстокру у Међународном друштву илузиониста — старац је напунио деведесет година.

На свечаности у његову част присуствовала је заносна братаница слављеника Бринхилда Кан са супругом, познатим космонаутом Пери Каном. Хинкус издржава своју доживотну и једнако пише молбе за помиловање. У почетку издржавања казне на њега су извршена два атентата, био је рањен у главу, али се некако извукао. Кажу да се посветио резбарењу у дрвету и да му то доноси приличну допунску зараду. Затворска администрација је задовољна њиме. Кајса се удала, има четворо деце.

Прошле године сам ишао код Алека и видео сам је. Она живи у предграђу Мира и веома се мало изменила — исто је онако дебела, исто онако глупа и воли да се смеје. Уверен сам да је цела трагедија прошла потпуно мимо њене свести, не оставивши никаквих трагова.

Алек и ја смо велики пријатељи. Хотел «Код Међузвезданог Зомбија» успешно послује — у долини су сада две зграде, друга је направљена од савременог материјала, обилује електронским комфором и нимало ми се не допада. Кад одлазим код Алека, увек одседам у својој старој соби, а вечери проводимо, као у старо време, у салону са камином, са чашом врућег портоа са зачинима.

Авај, једна чаша је сада довољна за цело вече. Алек је јако омршавио и пустио браду, нос му је постао тамноцрвен, као и раније воли да говори пригушеним гласом и радо се шали са гостима. Као и раније пасионирано се бави проналазаштвом и чак је патентирао нови тип мотора на ветар. Проналазачку диплому држи у застакљеном раму изнад свог старог сефа у старој канцеларији. Вечни мотори обе врсте још нису пуштени у погон; забога, у питању су детаљи. Колико сам схватио, да би његови вечити мотори заиста радили вечито, потребно је пронаћи вечиту пластичну масу. Увек ми је веома лепо код Алека — тако мирно, удобно. Али једном ми је шапћући признао да сад чува у подруму Бренов митраљез — за сваки случај.

Потпуно сам заборавио да споменем бернардинца Леља. Лељ је угинуо. Једноставно од старости. Алек воли да прича да је овај необичан пас непосредно пре смрти научио да чита.

А сада о мени. Много, много пута за време монотоних дежурстава, за време усамљених шетњи и једноставно бесаних ноћи размишљао сам о свему што се догодило и постављао себи само једно питање: јесам ли био у праву или нисам? Формално сам био у праву, претпостављени су се сложили да су моји поступци били у складу са ситуацијом, само ме је начелник цивилне управе укорио због тога што одмах нисам дао кофер и самим тим изложио очевице непотребном ризику. За хватање Хинкуса и за спасавање више од милиона круна добио сам награду, а у пензију сам отишао у звању вишег инспектора — максимум, са којим сам могао рачунати. Морао сам се и те како намучити док сам писао извештај о овом необичном догађају. Морао сам одстранити из званичних аката сваки наговештај о мом субјективном ставу, и на крају ми је то, по свој прилици, пошло за руком. У сваком случају, нисам служио ни за спрдњу, нити сам стекао репутацију маштара. Наравно, у извештају није било много чега. Како се може описати у полицијском документу она стравична трка на скијама преко снежне равнице? Када ми за време болести расте температура, ја поново и поново видим у бунилу онај необичан, нељудски призор и чујем фијук и тутањ… Не, формално све је било на свом месту. Истина, другови су ми се понекад подсмевали кад се нацврцкају, али чисто пријатељски, без злобе и саркастичности. Згуту сам испричао више него осталима. Он је дуго размишљао, чешкао своју четкасту, оштру браду, смрдео лулом, али ништа паметно није рекао, само ми је обећао да ником неће причати о овом догађају. често сам потрзао разговор на ту тему са Алеком. Сваки пут је одговарао лаконски и само је једном приликом, кријући поглед, признао, да га је тада највише интересовало да сачува хотел и да клијенти остану живи. чини ми се да се потом стидео ових речи и да му је било жао што је отворено рекао. А Симоне ми све до погибије није рекао ни речи.

По свој прилици су они ипак заиста били дошљаци. Никада и ни у којој прилици нисам износио своје лично мишљење о овом. Говорећи пред комисијама увек сам се држао голих факата и оног извештаја који сам поднео својим старешинама. Али сада готово не сумњам. Ако су се људи искрцали на Марс и Венеру, зашто се неко не би искрцао код нас, на Земљу? И затим, просто је немогуће смислити другу верзију која би објаснила сва нејасна места овог догађаја. Али зар је проблем у томе што су они били дошљаци? Много сам размишљао о томе и сада могу рећи: да, проблем је само у томе. Они су кукавци прошли као бос по трњу и, понети се према њима онако како сам се понео ја, превише је окрутно. По свој прилици, цео проблем је у томе што нису долетели у прави час и што нису сусрели оне људе које је требало да сретну. Срели су гангстере и полицију. Па, добро. А да су сусрели контраобавештајце или војна лица? Боље би прошли? Тешко…

Савест ме гризе, у томе је проблем. Никад ми се тако шта није догодило: све сам радио како треба, невин сам пред Богом, законом и људима, а савест ме гризе. Понекад се веома лоше осећам, и желим да нађем неког од њих и да га замолим да ми опросте. Помисао на то да неко од њих можда још лута међу људима камуфлиран, непрепознатљив, та ми помисао не да мира. чак сам ступио у Друштво Адама Адамског, и они су извукли од мене мноштво новца, пре него што сам схватио да је то само трућање и да ми они никада неће помоћи да нађем пријатеље Мозеса и Луарвика…

Да, они нису дошли код нас у прави час. Ми нисмо били спремни да их дочекамо. Ми нисмо спремни за то ни сада. чак и ја, човек који је све то преживео и промислио о томе, кад бих се поново нашао у сличној ситуацији, најпре бих се упитао: говоре ли они истину, не крију ли штогод, не скрива ли се у њиховом доласку некаква неслућена несрећа? Ја сам стар човек, али ја имам, ето, имам унуке…

Кад се осећам лоше, жена седа крај мене и теши ме. Каже ми да чак и да нисам спречавао Мозеса и да су сви они успели да оду, то би ипак довело до велике трагедије, јер би тада гангстери напали хотел и, вероватно, убили све нас који смо остали тамо. Све је то потпуно тачно. Сам сам је научио да тако говори, само је сада она то заборавила, и чини јој се да је то њена властита мисао. Па ипак ми је од њеног тешења мало лакше. Али за кратко време. Само дотле, док се не сетим да ми Симон Симоне све до саме своје смрти ипак није рекао ниједне речи. Он и ја смо се често сретали — и на суђењу Хинкусу, и на телевизији, и на седницама многих комисија, и он ми ипак није рекао ниједне речи. Ниједне речи. Ниједне.

Комарово — Лењинград

Јануар-април 1969.

Content

Strugacki Arkadij, et al Хотел «Код Погинулог Алпинисте»

Аркадиј Стругацки Борис Стругацки Хотел «Код Погинулог Алпинисте»

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

ЕПИЛОГ