Дов Алфон

Дълга нощ в Париж

На Адам Витал, Игал Палмор и останалите войници от отряд „Апокалипсис“ в база „Яркон“.

Една дълга нощ в Париж ще ни излекува от всичко това.

Наполеон Бонапарт след изтеглянето от Москва, запитан от офицер как ще се съвземе след загубата на осемнайсет хиляди свои войници

1

Девет души станаха свидетели на отвличането на Янив Мейдан от летище „Шарл дьо Гол“, без да се броят стотиците хиляди, които видяха записа от охранителните камери след изтичането му в интернет.

В първоначалния доклад на френската полиция Янив бе описан като „израелец на видима възраст около двайсет години“, макар че седмица по-рано бе отбелязал двайсет и петия си рожден ден. Колегите му го наричаха „майтапчия“, някои използваха думата „хлапе“, а почти всички — словосъчетанието „обичащ забавленията“.

Той бе слязъл от полет №319 на „Ел Ал“ във видимо добро настроение. На излизане от самолета още веднъж си бе пробвал късмета със стюардесите. А на паспортния контрол бил забелязан да се шегува с френските полицаи, които го гледали с неприкрита враждебност, докато подпечатвали паспорта му.

Такъв си беше Янив. Всички му прощаваха всичко винаги. Той смяташе, че това му се полага по право, още от детската градина. В него имаше някаква бликаща, детинска спонтанност, с която успяваше да очарова всеки работодател, както и да спечели доста жени, макар и за кратко. На Янив е лесно да простиш, бе казал навремето един учител на майка му.

Нищо друго не го отличаваше от останалите двеста израелци, пристигнали в Париж, за да участват в европейското изложение CeBit. С ниско остриганата си коса и набола брада, джинси и тениска с лого от предишно компютърно изложение, той определено носеше униформата на младите хора в страна, изобилстваща със стартъп компании. На записа от видеокамерите се виждаше как постоянно цъка нещо на телефона си.

Вече втора година Янив беше маркетинг мениджър в софтуерната фирма Б.О.Р., което го правеше най-високопоставеният член на екипа, изпратен за участие в изложението. С него бяха общо шестима души — малобройна делегация в сравнение с някои други по-големи компании. „Това, което не ни достига като пари, компенсираме с талант!“ — обичаше да казва той на колегите си, които гледаха на него със смесица от насмешка и добри чувства.

Залата за получаване на багаж беше тясна и слабо осветена. Янив не спираше да пуска шеги. Колкото повече чакаха, толкова по-скучно му ставаше; той крачеше напред-назад, побутваше количката, говореше с околните, потропваше с пръсти по гумената лента. Мразеше да чака. Мразеше да скучае. Успехите си на мениджър дължеше именно на това свое качество, на нуждата да прави всеки миг от живота си интересен.

От куфарите им нямаше и следа. В един момент той започна да се снима в различни пози и качи в профила си във Фейсбук снимка пред рекламен плакат на „Галери Лафайет“, с изплезен език към голата манекенка, без да подозира, че на следващия ден именно тази снимка щеше да се появи на първа страница на най-тиражния израелски вестник „Йедиот Ахронот“.

Маркетинг мениджърите на конкурентните фирми седяха с отворени лаптопи на коленете и използваха всеки свободен момент, за да репетират презентациите си.

— Всичко опира до умението да създаваш връзки — повтори за кой ли път Янив на своя екип, после извади „Виза“-та от портфейла си и се снима, разтегнал лице в комична гримаса, пред рекламния плакат на „Американ Експрес“.

Изведнъж лентата тръгна и техните куфари бяха между първите, които излязоха.

— Не се бойте, хора, изложението продължава и утре — подвикна подигравателно той на останалите пътници, после с триумфална стъпка поведе хората си към изхода.

Шестимата минаха през зелената митническа зона. Той вървеше отпред, а другите се влачеха след него. Автоматичните врати към салона за пристигащи се отвориха и те се озоваха пред дузина посрещани с табелки в ръце. Повечето приличаха на гангстери, но сред тях се открояваше една ослепителна блондинка в червена униформа на хотелска служителка, също с табелка в ръце. Янив моментално се насочи към нея, убеден, че не бива да пропуска момента за една последна комична сцена пред колегите, преди да приключи с шегите за деня.

Беше 10:40 ч., понеделник, 16 април.

2

Междувременно в Тел Авив водеха лейтенант Ориана Талмор към специалното съвещание.

За пръв път ѝ бе възложено да представлява звеното си в Кемп Рабин, щаба на Върховното командване на Израелските въоръжени сили в Хакирия. Тя се оглеждаше със страхопочитание, докато нейният придружител крачеше уверено през лабиринта от студени бетонни постройки и футуристични стъклени кули, свързани помежду си с асфалтирани алеи с абсурдни имена като „Алеята с перуниките“ и „Пътят през зелените ливади“.

Минаха двайсет минути и няколко проверки за сигурност, преди да стигнат до строго охранявания етаж на сградата, където се намираше кабинетът на началника на разузнаването. Фоайето вече беше претъпкано с хора. Опашката се виеше навън в коридора, а някакъв набит майор с папки под мишница направо седна върху бюрото на секретарката, без да обръща внимание на гневните ѝ погледи.

Ориана намери тихо кътче до големия прозорец с изглед към Тел Авив. Пред нея се простираше аморфна маса от ниски сгради, сред които тук-там се извисяваше по някой небостъргач. От самото море се виждаше само някаква размазана жълтеникава ивица, обагрена от лъчите на слънцето и частично закрита от силуетите на крайбрежните хотели. През улицата, срещу огромния военен комплекс, се точеха гурме ресторанти, привличащи хора с модерни електрически колела, които си разменяха поздрави, секретни адреси, семейни новини и вегански рецепти. Близо до портите няколко облечени в черно жени скандираха за край на военната окупация на палестински територии и бяха учтиво игнорирани от американските туристи и израелските генерали, които се насочваха към мола. На паркинга дузина улични котки се навъртаха около кофите, където изхвърляха храна. Тел Авив ставаше все по-популярен с бурния си живот, но Ориана така и не успя да го заобича.

Тя се отдръпна от прозореца и заоглежда странните предмети, провесени по стените: каубойска шапка — подарък от шефа на ЦРУ; меч от чисто сребро — спомен от началника на службите за сигурност на Зимбабве; древен рекламен плакат на шоколад „Тоблерон“ — сувенир от шефа на швейцарското контраразузнаване. Ориана се запита какви ли сувенири им бе подарил в замяна началникът на израелското разузнаване.

Точно в 12:00 ч. масивната дървена врата се отвори и всички тръгнаха към заседателната зала, където климатиците бяха надути докрай. Ориана седна в далечния ъгъл на масата, близо до изхода.

Възникна кратко пререкание, когато представителите на звената за събиране на разузнавателна информация се опитаха да заемат столовете в центъра на масата, а от аналитичните отдели протестираха, че тези места били запазени за тях. Орен, амбициозният личен секретар на началника на разузнаването, едва минал двайсетте и очевидно притеснен, започна да хока и двете страни. Представителката на военноморското разузнаване — единствената жена в залата, освен Ориана — небрежно седна на съседния стол до запазения за председателстващия съвещанието; с бялата си униформа приличаше на булка. Шефът на Аналитичния отдел, който междувременно се бе вмъкнал през една странична врата, безцеремонно я вдигна от мястото ѝ. От снимките на стените директори на служби от минали поколения гледаха равнодушно в черно-бялата си величавост.

Когато всички най-после заеха местата си, личният секретар откри процедурата с проверка по списък — училищен ритуал, който само затвърди детинската атмосфера.

— Защита на информацията?

— Тук.

— Разузнаване на военновъздушните сили?

— Тук.

— Военноморско разузнаване?

— Тук.

Аналитичните отдели биваха извиквани по номер, след тях дойде ред на звената за събиране на информация, включително две, за които Ориана дори не бе чувала. От „Мосад“ имаше цели трима представители.

— Петстотин и четири?

— Тук.

— Осем хиляди и двеста?

Секретарят го произнесе като новобранец, трябваше да каже „Осем-двеста“.

— Тук.

Всички се обърнаха към нея, някои с откровено оценяващи погледи. Орен обаче имаше друг проблем.

— Това съвещание е свикано от началника на военното разузнаване генерал Ротелман. Той изрично поиска да присъства ръководителят на Специалната секция към Звено осем хиляди и двеста.

— В момента няма такъв — отвърна Ориана. — Аз го замествам като временно изпълняваш длъжността.

Личният секретар на началника на разузнаването беше само с един чин над нея, но постът, който заемаше, му даваше голяма власт. През съзнанието ѝ премина съветът, който си даваше в моменти като този: „Не се усмихвай извинително. Не повтаряй онова, което вече си казала. Ако те чакат да си развиеш мисълта, остави ги да чакат“.

Личният секретар пръв наруши настъпилото мълчание:

— Подполковник Шломо Тириани е ръководителят на Специалната секция към Звено осем хиляди и двеста. Да не искате да кажете, че е в отпуск?

— Вчера бе освободен. Заместникът му е на обучение в чужбина. Трябва да встъпи в длъжност, когато се върне — отговори тя.

— Ние очаквахме Тириани да дойде — повтори секретарят.

Младежът имаше големи очи и сочни устни, които се закръгляха в буквата „О“ дори когато не говореше, сякаш очакваше майка му да го накърми отново. Крилата на офицер от десантните части на куртката му допълваха образа на дете в карнавален костюм.

— Много съжалявам за разочарованието, което ви причинява моето присъствие.

Залата изригна в сподавен смях. Няколко души понечиха да кажат нещо, но секретарят ги изгледа свирепо и те млъкнаха. Орен приключи с проверката по списък, отвори вътрешната врата и извика:

— Готови сме.

3

Хаосът на парижкото летище изглеждаше почти неконтролируем и комисар Жул Леже искаше денят му вече да е приключил.

Главата го болеше. И това не бе от онези леки главоболия, които вървят в пакет с приятни спомени за отминалата нощ. Нито пък главоболие от глад, съпроводено с надежда за един даващ сили обяд. Определено не беше и от онзи вид неразположение, което изчезва от само себе си, като след изпиването на един леден шейк през лятото. Не. Това беше истинско главоболие, граничещо с пристъп на мигрена, и за него имаше множество причини, които комисар Леже се опитваше да формулира мислено в този момент.

Първата — простият и неоспорим факт, че минути след пристигането си пътник от самолет бе изчезнал от едно от най-добре охраняваните места във Франция.

Втората — което си беше жива несправедливост: мястото на произшествието бе попаднало напълно случайно в неговата юрисдикция. Шефът на летищната полиция беше в едноседмичен отпуск, а комисар Леже, който дори в най-добра форма едва се справяше с преките си задължения в Париж, беше уведомен по съответните служебни канали, че в отсъствието на шефа той е длъжен да поеме полицейските разследвания и в зоната на летището. Леже не познаваше служителите там, а всъщност не беше добре запознат и със самото летище. Опитите да имитира нещо, наподобяващо полицейска дейност, само влошаваха главоболието му — звукът на сирените отвън се смесваше с шума от радиостанциите вътре и всички те заедно блъскаха като парни чукове по пулсиращите му слепоочия.

И третата причина — при това най-отгоре в списъка: насреща си имаше двама официални представители на израелската държава, появили се изневиделица в отцепения участък и настояващи да участват в разпита на свидетелите.

Леже смътно познаваше единия — Чико, възрастен мъж с гъста, вероятно боядисвана рижа коса, — който беше акредитираният представител на израелската полиция в Европа. Леже го бе срещал на няколко съвещания относно безопасността на израелските институции в Париж, но доколкото беше в състояние да си спомни, Чико никога преди не бе молил да участва лично в разследване.

Другият израелец по нищо не приличаше на ченге. Беше висок, с плътно прилепнали черни джинси и бяла риза, която Леже предположи, че струва повече от месечната му заплата. Сините очи гледаха някак не на фокус, а късо подстриганата черна коса беше тук-там прошарена. Малък хоризонтален белег на брадичката пречеше на иначе изваяното лице да изглежда нереално красиво за мъж. Леже бе срещал такива като него няколко пъти в полицейската си кариера, обикновено при разследвания на измами. Израелецът притежаваше документ за самоличност от някаква неизвестна институция — ламинирана служебна карта със снимка, която изглеждаше правена неотдавна, с чуждестранно име и военен чин. Ако можеше да се вярва на картата, това беше полковник Зеев Абади. Урологът на Леже също се казваше Абади, което в никаква степен не му подейства успокояващо. На гърба на картата гордо бе отпечатан гербът на Израел заедно с призив на английски и френски език до всички правоохранителни органи по света да „оказват съдействие на приносителя на този документ“ — обозначен просто като „следовател“ — при изпълнението на служебните му задължения.

— Всеки може да отпечата такава карта у дома — каза Леже.

— Аз съм в Париж почти случайно — отвърна тайнственият израелец и прибра картата в джоба си, сякаш с това отговаряше на забележката на Леже.

Френският му беше бавен, но прецизен, едва ли не поетичен. Главоболието попречи на Леже да си припомни къде бе чувал „почти случайно“ — може би беше от стихотворение? Искаше му се да попита полковник Абади — ако това беше истинското му име — как така един следовател може да се окаже почти случайно на мястото на престъпление, което се намира на хиляди километри от службата му, но вместо това запали нова цигара и каза на представителя на летището:

— Хайде да ги заведем при свидетелите.

4

В Тел Авив беше малко след 12 часа, но вътре всякаква представа за времето се губеше. Огромната зала без прозорци се осветяваше ден и нощ от бели луминесцентни тръби. Стрелките на дузина взаимно противоречащи си часовници напредваха бавно върху стената; под всеки бе написано името на далечен град. Беше нечовешки студено. Макар и в разгара на лятото, дежурните войници седяха загърнати в шинелите си. През годините бяха подадени десетки сигнали до омбудсмана на въоръжените сили, но климатиците не преставаха да боботят с пълна сила; в центъра на израелското военно разузнаване здравето на компютрите имаше предимство пред това на хората.

Доклади пристигаха с главозамайваща скорост, по няколко десетки в минута, от всички звена на военното разузнаване. В 99 процента от случаите алгоритъмът ги разпределяше по съответните секции без човешка намеса. Понякога даден доклад се появяваше на екрана и тогава дежурният на съответния пост разполагаше с броени секунди, за да реши дали заслужава вниманието на началник-смяната.

Количеството данни беше огромно, компютрите бяха в състояние не просто да пресяват постъпващите доклади, но и да определят нивото им на важност в зависимост от надеждността на източника и по наличието на ключови думи. Освен това системата беше в състояние да засича такива с логическа връзка помежду им и да ги групира заедно, така че точно в 12:14 ч. екраните пред дежурния на пост №23 светнаха едновременно:

До: ЦЕНТРАЛА

От: ХАЦАВ — ОСИНТ Европа

Много спешно/несекретно

Пътници на летище „Шарл дьо Гол“ в момента съобщават в социалните медии, че полицейски служители извършват оглед на терминал 2А (терминала на „Ел Ал“).

До: ЦЕНТРАЛА

От: „Ел Ал“/Охрана/Началник на охраната

За незабавно връчване/служебно ползване

Началникът на охраната на „Ел Ал“ в Париж съобщава за възможно отвличане на израелски гражданин от летище Шарл дьо Гол Подробности следват.

До: ЦЕНТРАЛА

От: Полиция/Национално управление/Външно разузнаване

За незабавно връчване/секретно

Представител на израелската полиция в Европа съобщава за израелски гражданин, обявен от парижката полиция за изчезнал. Обстоятелствата все още се изясняват. Полицейският представител е на място заедно с представител на службата на военния аташе, който скоро ще предостави допълнителна информация.

До: ЦЕНТРАЛА

От: АМАН/Централно звено за събиране на разузнавателна информация/Звено за връзка на американското разузнаване

Строго секретно — код черен

Френската полиция започна претърсване на терминал 2А на летище „Шарл дьо Гол“. Издирва се израелец на име Янив Мейдан, прибл. възраст 20 г., в Париж за изложението CeBit, изчезнал малко след слизането си от полет №319 на „Ел Ал“ (първоначална версия: криминален мотив).

Дежурният на поста реши да не поема излишни рискове и натисна бутона за предаване на информацията нагоре по веригата. На три метра зад него върху издигнат подиум срещу огромен екран, покриващ цялата стена, седеше началник-смяната. Този ден това бе една жена сержант, на която оставаха броени дни до уволнението, така че мислите ѝ бяха насочени изцяло към предстоящата заслужена почивка по плажовете на Шри Ланка.

— На мен ми прилича на престъпление — каза тя.

— Защо му трябва на един компютърджия да се намесва в престъпна дейност? — попита дежурният. — От звеното за връзка на американците автоматично лепват на всичко, което не е свързано с палестинците, етикета „криминален мотив“. Те изобщо имат ли източник, особено пък на такова ниво на достъп?

Повечето доклади от звеното за връзка на американското разузнаване постъпваха от системите за електронно подслушване, които обикновено се управляваха от АНС. По какъв начин можеше техният дежурен изобщо да знае кое събитие е с криминален мотив и кое — заплаха за националната сигурност? Въпросите на дежурния определено бяха уместни, макар че на сержанта точно в този момент не ѝ беше до уместни въпроси. Единствените два, които бе в настроение да чуе, бяха:

„Бихте ли желали специално меню по време на полета?“ и „Можем ли да ви предложим нещо от количката с напитките?“.

— За какво ми е тази проклета история четирийсет и осем часа преди уволнението? — попита тя войника, който беше мил и ѝ се усмихна разбиращо. Тя се усмихна в отговор и натисна бутона. — Управление, тук Централа. Имаме доклад за началника, код черен, за незабавно връчване.

На последния стаж в съседната сграда на Генералния щаб двама въоръжени войници скочиха от пейката и се затичаха надолу по стълбите.

5

— Забеляза ли го по време на полета? — попита Чико. — Заради този Мейдан ли си тук?

Двамата мъже се бяха отделили от разследващите на летището и вървяха към залата за пристигащи на терминал 2А.

— Мен ме няма — заяви Абади и се обърна към представителя на израелската полиция, който замръзна на място.

Тъй като не знаеше как да реагира, Чико зарови ръка в рижата си коса.

— Да, да, разбира се — смотолеви извинително той и продължи почти шепнешком: — Франция е страната с най-висок процент неразкрити престъпления в Западния свят. Това разследване също не върви добре. Може да се наложи да се намесим.

Абади не отговори. Само сви рамене и тръгна към Леже. Кое разследване върви добре в началните си часове? Фактите бяха неясни, мотивът — неизвестен, свидетелите си противоречаха, а на мястото на инцидента не бяха останали никакви веществени доказателства. Израелската полиция едва ли би се справила по-добре.

Затова той ни най-малко не се учуди на резултатите, докладвани от дежурния инспектор на летищната полиция. Смисълът им беше пределно ясен. Пределно ясен и тотално объркващ.

— Имаме безследно изчезнал пътник израелец, Янив Мейдан, двайсет и пет годишен маркетинг мениджър, който просто се е изпарил от терминала. Свидетели твърдят, че бил отвлечен още с пристигането си от жена, която не познавал, висока блондинка в червена униформа на хотелска служителка.

— Как така отвлечен? Насила? — попита Чико.

Леже махна на летищния инспектор да обясни всичко още веднъж, но по-бавно.

Абади все още не бе решил за себе си дали комисарят е болен, или тържественото му мълчание е неговият начин да изрази недоволство.

— От наша гледна точка засега това е случай на безследно изчезнал — обясни инспекторът. — Жената е била уловена от охранителните камери при влизането си в терминала, изчакала е пристигането на пътниците от полета заедно с шофьорите и другите посрещани. Около половин час е стояла така с табелка в ръце, но не можахме да разчетем написаното име. Когато вратите към салона са се отворили и пътниците са започнали да излизат, изчезналият мъж, и това си е самата истина, сам се е приближил към нея. На записа се вижда как напълно доброволно тръгва с жената към асансьорите за паркинга.

— А защо тогава претърсвате терминала? — попита Абади. — Защо смятате, че може да е бил отвлечен?

— На първо място, заради докладите от разузнаването, че е възможно да бъде отвлечен израелски гражданин във Франция. А и вие сте тук, нали? — Той погледна Чико за потвърждение. — И втората причина…

— Втората причина…? — подсказа Абади, когато инспекторът замълча, видимо търсейки подходящите думи.

— Втората причина е, че те изчезнаха — заяви накрая французинът. — Просто изчезнаха. На записа се вижда как влизат заедно в асансьора, но нямаме данни за излизането им от него. Ето защо казвам, че двамата са изчезнали, сякаш никога не ги е имало. Предвид обстоятелствата аз докладвах на комисар Леже и решихме да предприемем разследване.

Чико се покашля драматично.

— Комисар Леже, бихте ли пояснили това пред полковник Абади, на когото в качеството му на военен вероятно му е трудно да разбере вашите твърде странни констатации?

Преди Абади да има възможност да се намеси, Леже внезапно взе думата:

— Не знам в какво качество е тук полковник Абади. Допускам, че свидетелите са се обадили в израелското посолство, което е тяхно право. Аз ви съдействам от учтивост. Ако онова, което чувате от нас, не ви харесва, имате пълно право да се върнете в посолството и да изчакате нашия доклад по установените канали.

— Нямах това предвид — каза Абади. — Искаме просто да разберем на базата на какви доказателства сте стигнали до извода, че мъжът не е изчезнал по собствено желание.

Още веднъж Леже направи знак на заместника си, който отговори:

— До паркинга водят три асансьора. Вътре в кабините няма камери, но има такива на всеки етаж, както на партера, така и долу в паркинга. Ние сравнихме записите за периода от десет минути преди до десет минути след инцидента. Двамата влизат заедно в асансьора на партерния етаж, но не излизат на нивото на паркинга. Както Янив Мейдан, така и русата жена са изчезнали без следа в асансьора, сякаш кабината ги е погълнала.

Комисар Леже хвърли на Абади един едва ли не предизвикателен поглед.

— Разбирам, че сте тук, за да говорите със свидетелите. Ще ви разреша да го направите и може би ще се сдобиете с информация, която да опровергае записа.

И той посочи великодушно с ръка към съседното помещение, откъдето вече се надигаха гневни гласове на иврит.

Беше 11:30 ч., понеделник, 16 април.

6

От гледна точка на личния секретар този доклад не би могъл да дойде в по-неподходящ момент.

Орен продължаваше да върти плика между пръстите си. Беше обозначен и запечатан в съответствие с изискванията. „Код черен“, гласеше грифът. „Черен“ беше единственото обозначение в скалата за поверителност на разузнавателна информация, което не се отнасяше до достоверността на източника, а до важността на самия доклад — обикновено засягащ пряко израелски гражданин. Всички други разузнавателни доклади се предаваха по електронен път още от времената на телекса и факса, докато само тези с гриф „Код черен“ се връчваха на ръка на началника на разузнаването в плик с восъчен печат — като през Средновековието.

Специалното съвещание беше започнало преди половин час, което означаваше, че след минути генерал Ротелман трябваше да се появи — точно за същината на презентацията. От една страна, дадените указания бяха да не го безпокои. Но пък от друга…

От друга, докладът от „Шарл дьо Гол“ имаше пряка връзка със сигнала, предизвикал тази среща, по един странен, едва ли не пророчески начин. Орен подхвърляше плика в дланите си като горещ картоф. Той още веднъж попита секретарката:

— Сигурна ли си, че не е служил в Звено осем хиляди и двеста?

— Янив Мейдан, личен идентификационен номер осем-пет-три-едно-две-седем-две, е постъпил в бронетанковите войски, уволнил се е с чин сержант преди четири години, след което здравният му профил е бил понижен поради болки в гърба и оттогава го вземат запас като артелчик. Не е служил и ден в Осем хиляди и двеста.

Тя изрече всичко това с обичайния си снизходителен, леко надменен тон, но днес той не беше в настроение за конфронтации. Погледна часовника на стената. Съвещанието щеше да приключи до половин час, а изкушението да изчака края му, за да връчи плика на генерал Ротелман, беше огромно.

Влизам обратно на съвещанието, пусни ми бележка, ако възникне нещо — каза ѝ той колкото се може по-авторитетно.

В коридора между кабинета на шефа и заседателната зала личният секретар остави мобилния си телефон в определеното за целта номерирано шкафче, оправи ризата си пред огледалото и за момент се поколеба дали да не целуне определената за целта мезуза. После влезе с бърза стъпка в залата и се отпусна на стола си. Отсъствието му не бе привлякло внимание; всички погледи бяха приковани в презентацията. Всички, освен този на новата служителка от Звено 8200, чиито красиви очи се насочиха към плика в ръцете му. Те се спряха за миг върху големия черен печат, после се вдигнаха въпросително към неговите.

Като цяло всичко върви по план, повтаряше си успокоително той.

Всичко, ако не се смяташе загадъчното изчезване на израелски гражданин насред оживено летище, което някак странно съвпадаше с неочакваната замяна на шефа на съответната служба е тази неприкрито любопитна служителка.

Едрите капки пот, които се стичаха по челото му, също не бяха част от плана.

7

Полицейският пост на терминала беше много по-голям, отколкото външен човек би могъл да предположи. В предното помещение техници разпечатваха снимки на Янив Мейдан от записа на охранителните камери. На този етап те нямаше да бъдат разпращани до всеки пост на територията на летището и определено не до Граничната полиция, обясни инспекторът. Все пак разследваха изчезването на пътник при неизяснени обстоятелства, които не изключваха личното му желание за това.

Поканиха ги да изгледат записа на мониторите. Абади се съгласи по-скоро от любезност, после поиска да разговаря със спътниците на изчезналия.

— Едва ли ще чуете от тях отговора, който търсите — заяви Леже, преди да ги отведе в съседната зала.

Там всъщност имаше две групи свидетели: освен изпадналите в паника приятели на Янив Мейдан френската полиция бе успяла да идентифицира и трима от шофьорите, чакали пътници в салона за пристигащи. И тримата бяха израелски граждани без разрешителни за работа във Франция, информира гостите си комисар Леже. Като собственици на „копърки“ — таксита без отличителни знаци, превозващи туристи до града, — вниманието им било насочено повече към прииждащите през вратата пътници, отколкото към случващото се в салона около тях.

Но и тримата бяха запомнили добре жената, висока блондинка с дълга коса и червена униформа — това бяха най-често срещаните думи в техните показания. Също като тях и тя чакала пътници и тримата бяха предположили, че работи за някоя от големите хотелски вериги. Бяха запомнили и Янив, понеже пръв бе излязъл от митническата зона. Един от шофьорите си призна, че му прошепнал на иврит: „Искаш ли да те закарам евтино до Париж?“. Но Янив се насочил право към блондинката, опитвайки се да разчете табелката в ръката ѝ, и шофьорът го оставил на мира. Нито един от тримата не знаеше какво се бе случило по-нататък.

Разпитът на свидетелите продължи при пълен хаос; никой не си водеше бележки. Чико задаваше въпросите си на иврит, после превеждаше отговорите на английски, а заместникът на Леже — на френски. Беше истински цирк, но това нямаше значение — отговорите им бяха напълно безполезни.

— Е, полковник Абади? — попита френският комисар с тон, който можеше да мине за снизходителен, но по-скоро бе предназначен да изразява разбиране.

В залата настана тишина.

— Не харесвам блондинки — отвърна накрая Абади.

— Бих казал, че по този въпрос сте в малцинство — каза Леже, опитвайки се да следи мисълта на израелеца.

— Още по-малко в яркочервена униформа с къса пола. Свидетелите само това ще помнят. Нищо повече.

— Тя е служителка в някой хотел. Повечето са блондинки и повечето носят униформи. Разпитваме всички основни хотели в Париж. Ще споделя с вас това, което научим. Мога да им съобщя мнението ви за блондинките.

— Не си правете труда, никой хотел не е чувал за нея — каза Абади и насочи вниманието си към втората група свидетели.

Бяха петима, всичките членове на водената от Янив група, и очакваха да дадат показания с нетърпение.

— Колко още ще ни държат тук тези идиоти? — попита един от тях, когато бяха представени на израелските следователи.

Всички изглеждаха уморени и нервни, докато съзнанието им беше заето с основния въпрос: А сега накъде? Някои искаха да останат на летището до завръщането на колегата им; други настояваха да отидат на изложението, без да губят повече време.

Плешив мъж на име Асаф отговаряше на въпросите от името на групата; и без това всички бяха видели Янив да излиза от салона, влачейки куфара си. Пред него се бяха изправили посрещачи, някои с табелки в ръце. Янив се бе насочил право към блондинката в червената униформа и я бе заговорил.

— Май флиртуваше с нея — каза Асаф, но Дуби, най-възрастният от групата, побърза да го поправи:

— Просто се опитваше да ни разсмива. Да не мислиш, че се е надявал да го огрее?

Всички се съгласиха, че Янив се бе приближил към нея, уж опитвайки се да разчете написаното на табелката. А според Асаф просто бе искал „да ѝ види циците отблизо“. Двамата разменили няколко думи, после Янив се обърнал към останалите и извикал: „Не ме чакайте, намерих си по-добър превоз!“, засмял се и тръгнал след блондинката към асансьорите за паркинга. Тогава го видели за последно.

Всички очи бяха приковани в Абади, който реши да мине на френски, колкото да пробва как ще върви синхронният превод в другата посока:

— Est-ce que I’ascenseur montail ou descendait?

Чико, който отначало се изненада от това неочаквано развитие, запревежда на петимата от групата:

— Иска да знае дали асансьорът се е качвал, или е слизал.

— Защо да се качва? — попита Асаф. — Те отиваха към паркинга.

Но тогава се обади някакъв слаб мъж с очила на име Ури, който се оказа отговорникът по сигурността на фирмата:

— Доколкото видях, асансьорът тръгна нагоре. Жената го отведе до асансьора, двамата влязоха вътре и вратата се затвори. На таблото не се появи цифра с номера на етажа, но определено видях да свети стрелката за нагоре.

Комисар Леже имаше вид на човек, заслушан в някакъв особено виртуозен пасаж на симфонично произведение.

— Това, разбира се, е интересен обрат — каза накрая той и запали нова цигара. — За жалост, в него няма никаква логика.

— Какво има на горния етаж? — попита Абади.

Въпросът, който в действителност го вълнуваше, бе: Откога престъпленията, а и животът се подчиняват на някаква логика? Но понеже познаваше французите, реши да се придържа към фактите.

От този момент нататък Леже започна да губи търпение.

— Горен етаж няма. Този асансьор обслужва прехода към терминал Две Бе, който е затворен за строителни работи за следващите пет години.

— А дали може да се качим? — попита с непринуден тон Абади, сякаш тази идея му бе хрумнала току-що и съвсем между другото.

— Моите служители претърсиха и там, но не откриха нищо.

— И все пак нека хвърлим един поглед — настоя Абади като човек, свикнал да се извинява за прищевките си. — Не си падам по блондинки, но обожавам изоставени строителни обекти.

8

Генерал Ротелман приключи с встъпителното си изказване. Неговият заместник, шефът на службата за събиране на разузнавателна информация — бригаден генерал, чието име Ориана не знаеше, но всички му викаха Зоро, — стана от мястото си, за да изнесе основната презентация, като най-напред поиска разрешение да изкаже „своята гореща благодарност на командващия“. Когато Ротелман кимна в отговор, Зоро продължи:

— Първо, бих желал да изкажа благодарност на генерал Ротелман. Господин генерал, само заради вашите наставления и лидерски качества днес сме в състояние да посрещнем всяко предизвикателство в сферата на разузнаването и да го преодолеем бързо и ефективно — добави тържествено той, обръщайки се към залата вместо към адресата на възхвалата си.

Дори по стандартите на казионното подмазване сцената беше покъртително срамна.

Генерал Ротелман кимна едва забележимо.

— Благодаря ти, Зоро, но ти си този, който предложи решението, така че ти си заслужилият — заяви той с безизразно лице.

Последното изречение, както и цялата му реч досега, можеше да се тълкува по различни начини. Ако се съдеше по блесналите му очи, Зоро го възприе като похвала.

Личният секретар даде знак за кратка кафе пауза, която Ориана използва, за да прегледа бележките си. Макар генерал Ротелман да бе говорил едва десет минути, през които бе споменал всички звена за събиране на информация, преобладаващата част от встъпителното му изказване бе посветена на 8200. Тя раздели думите му на три категории: „Лошо“, „Жалко“ и „Смахнато“.

В графата „Лошо“ попадаха неизменните оплаквания от събраната информация: била прекалено много. Това в последно време беше на устата на всички.

— Разполагаме с най-важната и могъща разузнавателна структура в целия свят — бе заявил генерал Ротелман. — Комбинация от Звено осем-двеста и специалната спогодба с американската АНС. Но за да използваме всички тези данни, събирането на информация трябва да е подчинено на аналитичната дейност, а не обратното.

На пръв поглед това беше едно празно, безсмислено изказване. Но то притежаваше свое звучене, движение и цвят, с които се открояваше в общия пейзаж, подобно на змия, пълзяща в есенните листа през гората край някой кибуц. Изричното споменаване на Звено 8200 в такава обща по смисъла си реч, предназначена уж да сплоти колектива, едва ли беше случайно.

По-нататък ставаше още по-зле и в категорията „Жалко“ попадна следното загадъчно изречение, по-заплашително от останалите:

— Наред с разширяване на сътрудничеството в информационно-аналитичната дейност между всички клонове на разузнаването ние ще обърнем специално внимание на по-строгото пресяване на хората с достъп до поверителна информация в звената за събиране на такава, особено в Звено осем-двеста.

И тогава Ротелман посочи една голяма организационна диаграма на стената, озаглавена „Разузнавателна общност на Израел“, и заговори за нуждата от затягане на сигурността. Всеки играч заемаше определено място в йерархията. Най-отгоре беше началникът на отбраната, до него беше заместникът му, а след него идваше самият Ротелман, началник на разузнаването.

Той от своя страна имаше трима заместници — един за събиране на разузнавателна информация, един за оперативна дейност и един за проучвания. Бригаден генерал Зоро, отговарящ за разузнавателната информация, ръководеше осем звена, включително Звено 8200. Но там, където според Ориана трябваше да се намира нейната секция в рамките на 8200 под прякото ръководство на началника на отбраната, имаше празно пространство.

Специалната секция не фигурираше никъде. Сигурността на Звено 8200 — хората, които търсят шпиони, защитават източници, проучват нежелано изтичане, затягат дисциплината, провеждат контраразузнавателни операции — щеше според диаграмата да се гарантира извън звеното от Оперативната сигурност. Военната полиция и дори „Шабак“.

„Шабак“, каза си Ориана, те от години искат да сложат ръка на 8200. Всъщност организацията искаше да сложи ръка върху вътрешната сигурност на всички структури. Преди беше известна само като „Шин-бет“, но с разрастването ѝ командирите държаха да се използва истинският акроним, „Шабак“ — Sherul Ha-Bitahon Ha-Khali — Генерална служба за сигурност.

Сигурност. Рабин беше убит под носа на агентите на „Шабак“, които трябваше да го пазят. Организацията загуби влияние и възможност да разследва специализираните звена за чужди агенти. За сигурността в 8200, най-чувствителното звено, сега отговаряше Специалната секция. Ориана се взря отново в написаното на стената.

Кой щеше да следи дейността на 8200 и АНС? Кой щеше да изпълнява специални полицейски функции в най-силната организация за събиране на разузнавателна информация в света? Дали генерал Ротелман не намекваше, че възнамерява да ограничи широката автономия на звеното? Нямаше как да разбере, не и по изражението на лицето му. Той седеше и наблюдаваше с любопитство участниците в съвещанието, които поглъщаха с апетит шоколадовите бисквити, подаваха си захарницата, обменяха впечатления за качеството на кафето. Той самият не вкусваше нищо. Цялото му поведение, езикът на тялото сякаш искаше да им каже: „Никой от вас не ми е нужен“.

Това стана пределно ясно от следващото съобщение, което Ориана моментално класира като „Смахнато“:

— Помолих Зоро да направи някои уточнения по Задачите за деня. Няма да търпим повече разузнавателни дейности, при които дясната ръка не знае какво прави лявата — каза загадъчно генерал Ротелман.

Ориана го изгледа недоверчиво.

„Задачите за деня“ бе съкратено от „Приоритетни задачи за деня по провеждането на разузнавателно аналитична дейност“ — дневния ред, по който работеше всеки военнослужещ в корпуса. Въпреки че командирите имаха свои изисквания към събирането на информация, а някои части поставяха и индивидуални задачи на хората си по отделни операции и за всеки ден от седмицата, когато в разузнаването се кажеше „Задачите за деня“ — това означаваше задачите, поставени от началника на разузнаването, формулирани от него и разпратени точно в 12 през нощта до хиляди източници, агенти, оперативни работници и командири.

Задачите за деня бяха абсолютен приоритет за военното разузнаване; самата мисъл, че служителите могат да се нуждаят от уточнения по тях, беше озадачаваща, а да привикаш ръководителите на всички отдели за тази цел — това бе повече от абсурд. Нима командващият военновъздушните сили привикваше пилотите си, за да уточнява как се прехваща вражески самолет? Дори онези, които още се хранеха, вдигнаха учудено глави.

— Колеги, да продължим — каза личният секретар и в този миг сякаш по даден знак се появиха едновременно няколко служители, за да раздигнат подносите от масата.

Зоро се изправи енергично от мястото си и зареди презентацията. На големия екран се появиха отличителните знаци на корпуса, а отдолу пробяга за миг надпис „Строго секретно — за вътрешно ползване“.

Като служител по сигурността в едно от най-секретните подразделения на въоръжените сили, Ориана беше добре запозната с грифовете на военните документи. „Строго секретно“ например определено класифицираше документа по равнище на сигурност. От друга страна, „за вътрешно ползване“ беше бюрократична безсмислица. На теория нямаше никакъв смисъл да се добавя към документ, който вече бездруго беше класифициран. Но на практика този израз означаваше, че презентацията не е била строго секретна, понеже такава просто не е имало. След като приключеше, никой никога повече нямаше да я споменава, понеже бе показана само за част от секундата в забранената за външни лица заседателна зала.

— Може ли да угасим осветлението? — помоли Зоро.

9

— Не, не, не, изслушай ме — настоя говорителката, крачейки напред-назад из кабинета си с телефон, залепен за ухото — навик, който като че ли ѝ помагаше да задава темпото на разговора. — Не, ти ме чуй! Всяка година в Париж изчезват над пет хиляди души. Пет хиляди! Нима смяташ да пишеш статия за всеки един поотделно? Всеки човек има право да започне нов живот.

Указанията на началника ѝ — директора за връзки с обществеността на летището — бяха колкото прости, толкова и категорични: на „Шарл дьо Гол“ не се случва никога нищо лошо. Последното, което би желал да види, беше репортаж в новинарските емисии за отвлечен пътник. До този момент тя бе успяла да отбие двама репортери, а я очакваха запитвания от още трима.

— Въпросът е дали е изчезнал по собствена воля — отбеляза репортерът.

Той се намираше в дома си, на час и половина с кола от летището, и не беше във възторг от твърде неясната информация, която редакторът му бе изпратил тази сутрин и която за момента фигурираше само в социалните мрежи.

— Виж, няма нищо, заради което си струва да идваш дотук — каза говорителката. — Само ще си изгубиш времето. Човекът си е прибрал багажа, срещнал е момиче и е решил да си пробва късмета. Все пак сме във Франция, нали? Тези неща се случват непрекъснато, летищата са места за романтични запознанства. Ако идваше тук за пресконференциите, на които те каня, вместо да ми звъниш за глупости, щеше да се убедиш лично. Представи си, че всеки път, когато ми вържеш тенекия, взема да викам ченгетата и да те докладвам като изчезнал. Това е безумие!

— Но някой е повикал ченгетата. Много ченгета! Пътници качват снимки от терминала, на които се виждат кучета и полицейски заграждения. Редакторът ми иска да видя какво се е случило.

Говорителката смени подхода.

— Закъснял си, миличък, на практика всички вече видяха какво се е случило. Звъняха ми от „Юроп 1“, „Франс Инфо“ и „Льо Паризиен“, дори репортери от Израел, всички чуха за какво става въпрос и се отказаха да се занимават с тази история. Обстоятелството, че човекът е променил плановете си, не отменя правото му на личен живот. Имаме закони в тази страна. Полицията се зае със случая, това е вярно, но впоследствие ни информираха, че няма да провеждат разследване. Аз дори нямам право да разговарям с теб, просто ти връщам обаждането от любезност.

— От полицията са те информирали, че няма да разследват, така ли?

— Мога категорично да ти кажа, че разследване няма да има. От полицията така са решили. Слушай ме внимателно какво ти казвам: няма новина.

Той набързо претегли рисковете и ползите. След като конкуренцията все още не му беше отмъкнала случая под носа, може би редакторът щеше да го остави на мира.

— Е, добре, ще се опитам да ги разубедя — каза накрая той.

Не примираше от желание да изгуби деня си в шофиране до „Шарл дьо Гол“, колкото и романтично място да беше летището.

За говорителката беше още рано да почива на лаврите си.

— Свържи ме с другия досадник — каза тя на секретарката си и продължи да крачи напред-назад като боксьор, който чака съперника си да се надигне от пода.

10

Прословутият асансьор се оказа съвсем обикновен, с три бутона. Върху най-долния имаше буква „П“, за паркинг. Средният, за приземния етаж, където бяха изчезнали Янив Мейдан и неговата похитителка, беше обозначен със символ на самолет. На горния нямаше никакъв знак и беше покрит с червено тиксо; отстрани до него думата ТРАНЗИТ беше изтрита от панела.

Комисар Леже влезе неохотно в кабината. За него, както и за гостите му, беше повече от очевидно, че мястото на инцидента е само формално обезопасено. Полицаите, оставени да охраняват асансьора, сякаш никога не бяха инструктирани да не оставят пръстови отпечатъци. Те му отдадоха чест и той им отвърна след кратко колебание, оглеждайки се нерешително като изгубен турист. Не познаваше летището, определено не знаеше нищо за входовете и изходите му и това сложно разследване все повече му приличаше на заговор от недоброжелателни колеги, целящ единствено неговото дискредитиране.

Инспекторът от летището, придружаван от двама униформени, обясняваше нещата в движение. Терминал 2А на летище „Шарл дьо Гол“ всъщност не бил един терминал, а група такива, някои от които на значително разстояние един от друг. След рухването на терминал 2Е при ужасна злополука властите започнали да реконструират всички сгради.

Сега било ред на терминал 2А, поради което горният етаж бил затворен за външни лица.

— Както виждате — продължи инспекторът, който сам не изглеждаше особено убеден, — горният бутон е изключен. Работниците още го ползват, защото асансьорът е единственият начин да стигнат до етажа. Но пътуващите никога не го натискат.

Бутонът не светна, но асансьорът тръгна. Беше „изключен“ само на вид. Сякаш, ако не светеше, хората щяха да си мислят, че и не работи.

Вратите се отвориха към тънещ в мрак строителен обект.

— Преди ремонта този етаж се ползваше за топла връзка между две сгради — обясни инспекторът. — Сега е временен склад за строителни материали.

Етажът беше доста обширен, покрит с пясък и чакъл. Отдясно бяха наредени четири офис контейнера, боядисани в ярки цветове. Отляво имаше химическа тоалетна, а до нея — паркиран мотокар и изоставена количка. Не се виждаха никакви други работни инструменти.

— Има ли камери? — попита Абади.

— Не, разбира се. За какво са нужни камери тук? — отвърна Леже. — Това е строителен обект! Не минават пътници, само работниците. Така или иначе, законът за трудовите правоотношения ни забранява да ги наблюдаваме по време на работа, не че имаме причина да го правим.

— А къде тогава са те?

Беше ред на инспектора да отговори; той явно бе проучил въпроса преди идването им.

— Ремонтът се извършва в съответствие с цялостна стратегия. През последния месец хората работеха на съседната сграда. Връщат се тук след десет дни.

С други думи, идеално място за убийство. Абади пристъпи към мотокара и посочи с пръст бетонната стена в далечината.

— А каква е тази шахта там? Товарен асансьор?

— Тук няма товарни асансьори, само обикновени, които водят надолу — каза инспекторът; тонът му ставаше все по-малко учтив. — Това е шахтата за изхвърляне на химическата тоалетна. Не могат да ползват асансьора за отстраняване на пълния контейнер заради миризмата, затова строителят просто го изсипва в шахтата, когато се напълни, и качва следващия с асансьора.

Абади погледна надолу. Вонята беше непоносима, а височината — главозамайваща. Това не беше шахта, а отходна тръба, която се спускаше вертикално поне три етажа надолу. Всичко беше сякаш проектирано от архитект, който бе чувал за строителни площадки, но никога не бе виждал на живо такава.

— Вече проверихме всички възможности, полковник. Няма как да са се измъкнали оттук.

Намесата на Леже целеше да внесе успокоение, но безпокойството в гласа му се засилваше. Абади взе фенерчето на единия от полицаите и се опита да освети отвътре шахтата, но тя беше прекалено дълбока. Стените наистина бяха абсолютно гладки.

— Всичко отива в автоматизираната летищна система за отвеждане на отходните води, като събраните количества от цялото летище се изхвърлят на всеки час — каза инспекторът с нескрита гордост. — Долу няма охрана, понеже въздухът е токсичен, но така или иначе, никой не може да се измъкне през шахтата, освен ако не е гущер.

— Или труп — добави Абади.

Леже отново се намеси:

— Какви са тези драми, полковник Абади? Какъв труп? Някакъв пътник си направил шега, вероятно в този момент се забавляват с въпросната служителка. Не смятам, че жената, която видяхме на записа, изобщо е способна да повдигне такъв едър мъж и да го хвърли в шахтата. Но дори и да можеше, тя не би могла да се измъкне оттук, без да ползва асансьорите.

— А какво би ѝ попречило просто да повика асансьора и да слезе с него?

— Ами тогава щяхме да я видим на записа! — отвърна отчаяно Леже. — Каквото и да си мислите за моите полицаи, повярвайте ми, те могат да разпознаят една блондинка в червена униформа. Освен ако не се е хвърлила в шахтата с него. Самоубийство в стил Ромео и Жулиета на „Шарл дьо Гол“…

Мотокарът беше малък, двигателят му — студен. Химическата тоалетна до него имаше вид на чисто нова, а на вратата ѝ беше залепено строго предупреждение на три езика: НЕ СЕ ПРИБЛИЖАВАЙ. Заместникът на Леже коленичи отстрани и с пресилено старание надникна през долните отвори, за да провери дали вътре случайно не се бе скрил някой.

— Полицаите вече огледаха, вътре няма никой — каза той, като отупваше панталона си с ръка, сякаш за да покаже на този досаден полковник, че заради него сега трябваше да плаща за химическо чистене.

Абади застана пред вратата на тоалетната и с рязко движение ритна бравата. Вратата се отвори с глухо изтропване и преди французите да бяха имали възможност да реагират, той вече осветяваше с фенерчето вътрешността на кабината. Вътре нямаше никой, но съвсем неотдавна бе имало. Жена. Тоалетната беше запушена, отвътре се подаваха кичури на руса перука.

— Комисар Леже, чувам лай на полицейски кучета от подземния паркинг — каза Абади. — Може би е редно да ги качим тук? А междувременно нека сами да огледаме онези офис контейнери ей там.

11

— Тема на презентацията са актуализираните Задачи за деня — обяви Зоро. — Така че ще използвам списъка от снощи, за да ви покажа какво имам предвид.

Той отвори слайд с документа, който всички познаваха: „Приоритетни задачи за деня по провеждането на разузнавателно аналитична дейност към съответната дата“.

Една след друга на екрана се изписаха трите точки от снощните Задачи:

1. Спешни известия: Всякаква информация, колкото и да е откъслечна, относно намерения за отвличане на военнослужещи посредством крадени военни автомобили в северните части на Самария, както и всякаква информация, колкото и да е откъслечна, относно възможно отвличане на военнослужещ от Разузнавателния корпус на действителна или запасна служба в Европа. Специално внимание да се обърне на евентуално отвличане в Париж.

2. Сирия: Всякаква информация относно неправомерни действия на „Ал Нусра“ по границата, включително придвижвания на военни части.

3. Йордания: Потвърждение или опровержение на слуховете относно здравето на крал Абдула.

Но отдолу беше добавена и четвърта точка, която — доколкото бе запомнила Ориана — не фигурираше в документа от предишната вечер:

4. Иран: Пълна или частична информация относно представители на китайското правителство, отговарящи за евентуална продажба на модерно ядрено оборудване за Иран, включително подкупи и всякаква друга лична информация.

— И така — продължи енергично Зоро, — първите три точки бяха разпратени до агенти, оперативни работници и всички отдели на нашите звена за събиране на информация, без изключение. — Докато говореше, той местеше курсора надолу по списъка. — А тази четвърта точка, която виждате тук, но с по-конкретна информация, бе изпратена само до имащите отношение по въпроса членове на разузнавателната общност. Но оттук нататък тази точка ще фигурира и в общите Задачи за деня. И така, нека набързо да прегледаме и актуализираме инструкциите за действие.

След това встъпление Зоро започна да сменя слайдовете с бясна скорост като отегчен синоптик, който цяло лято чете една и съща прогноза за времето. Всички трескаво си водеха бележки. На екрана се появяваха за миг различни диаграми, органиграми, схеми на командни структури, таблици и десетки съкращения; шефовете на служби се чувстваха, сякаш отново са изпратени да завършат курс по основи на разузнаването за начинаещи. Зоро се спря едва след трийсет слайда.

— Някакви въпроси дотук? — попита той.

Има два начина за укриване на информация, бе казал бащата на Ориана. Първият — традиционният подход — е информацията да бъде защитена. Заключващи се чекмеджета, криптирани файлове, скрити сейфове — всички тези средства са неефективни, защото сами по себе си издават наличието на секретна информация. Другият начин е информацията да бъде представена като крайно маловажна, да бъде удавена в океан от друга такава — колкото по-скучна, толкова по-добре. Малцина са способни да засекат проблемната клауза в ипотечен договор или полезните данни в тримесечния доклад за борсовите курсове на акциите на една компания. Презентацията на Зоро беше подозрително скучна.

Концентрирай се. Превключи на фокус.

2, 3, 5, 7, 11, 13, 17, 19, 23. Ориана изреди наум простите числа до следващия си рожден ден, преди да се насочи към друго упражнение.

„Има време да получаваш и време да губиш — чу Ориана гласа на баща си. — Време да пазиш и време да хвърляш, време да късаш и време да шиеш, време да мълчиш и време да говориш…“

Концентрирай се. Концентрирай се. Концентрирай се.

Тя погледна отново екрана, опитвайки се да изчисти фалшивите новини. Все повече и повече въпроси напираха и търсеха отговор. Защо има различни версии на официалния дневен ред на израелското разузнаване? Защо едно предполагаемо отвличане в Палестина се свързва с изчезването на човек в Париж? Защо се вдига толкова шум около Тириани, когато Ориана не виждаше причина Специалната секция да бъде представлявана тук? Откога е това изключване на определени части от разузнавателните отдели? Защо се организира специално съвещание тъкмо сега? Защо днес?

— Ако няма въпроси, да преминем към втората част на презентацията — предложи генерал Ротелман.

Не се намесвай. Не се намесвай. Не се намесвай. Не се намесвай.

— Аз бих искал да попитам нещо — чу се глас от другия край на залата.

Ориана беше до такава степен смаяна, че гласът не бе излязъл от собственото ѝ гърло, че ѝ трябваха няколко секунди, за да отмести поглед към питащия. Беше вторият по ранг офицер около масата, ръководителят на оперативния отдел, сравнително млад бригаден генерал. Омразата между него и шефа на службата за събиране на информация беше пословична.

— Можеш да питаш, но може да не получиш отговор — заяви с усмивка Зоро.

— Списъкът със Задачите е единственият работен документ, който се споделя между всички звена. Той винаги е имал една версия, съставена лично от началника на разузнаването. Откога и защо е променено това? — попита бригадният генерал.

Зоро хвърли на генерал Ротелман поглед, който Ориана не успя да разгадае. Изведнъж залата изригна с въпроси.

— Кой е получил четвъртата точка и кой не е? — попита един от представителите на „Мосад“.

Шефовете на Аналитичния отдел поискаха да знаят как информацията за иранската ядрена програма може да е за ограничено ползване, а бюлетинът за здравето на йорданския крал да не е. Зоро вдигна ръка за тишина.

Началникът на разузнаването се намеси с видима неохота:

— Всички тези въпроси са оправдани. Истината е, че Шломо Тириани, ръководителят на Специалната секция към Звено осем-двеста, трябваше да направи тази презентация и да изчисти неяснотите, но не го виждам днес.

Всички погледи се обърнаха към Ориана. Генерал Ротелман забеляза това и сам я откри в другия край на залата.

— Коя е тази млада дама? — попита той, без да откъсва очи от нея. — Почти съм убеден, че не е Тириани.

Личният му секретар потръпна, обзет от внезапна паника.

— Господин генерал, разбрах, че Тириани е бил освободен от длъжност вчера съвсем неочаквано. Никой не е съгласувал това с нас. Лейтенантът — каза той, сочейки с пръст към нея точно като доносника на класа, който седеше до нея в трети клас — е изпратена да представлява Осем хиляди и двеста на днешното съвещание. Може би, лейтенант, вие ще ни обясните как се е стигнало дотук.

Към края на изречението той извиси глас, сякаш от досаден ученик внезапно се бе превърнал в самодоволен учител.

Грабни момента, не вярвай в утрешния ден — така баща ѝ бе цитирал навремето римските мъдреци. Наистина, никой нямаше намерение да ѝ остави тази възможност за утре.

Тя се чу да отговаря:

— Бих могла да го обясня, ако е необходимо. Но онова, за което нямам обяснение, е защо от двайсет минути държите в ръцете си плик за незабавно връчване, код „Черен“, вместо да го дадете на получателя му, генерал Ротелман, който седи срещу вас?

Залата забръмча от припрян шепот и скърцане на столове. Зоро погледна колебливо към генерал Ротелман, който на свой ред гледаше недоверчиво Ориана. Личният секретар заекна нещо неразбираемо, но Ориана не го остави да продължи:

— Според указанията на главнокомандващия на Израелските въоръжени сили един офицер е длъжен незабавно да се намеси при сериозно нарушение на правилата за боравене с информация, свързана с националната сигурност, независимо от чина и ранга на нарушителя. Съжалявам, капитане, но ако не връчите незабавно плика на генерал Ротелман, ще се видя принудена да ви арестувам за груба небрежност при боравене с класифициран документ.

В залата настана гробовна тишина. Личният секретар погледна към шефа си и най-после пристъпи към него с плика в ръка и с изражение на наказан — същото, каквото придобиваше лицето на оня доносник, когато Ориана му спукваше задника от бой през междучасието.

12

Най-странното в цялата ситуация, поне според Абади, не беше изчезването на пътника веднага след пристигането му в Париж; още по-странно беше обстоятелството, че през цялото време, докато се забъркваше тази каша — най-после се сетиха да отцепят района около летището, хеликоптери кръжаха в небето като досадни комари, три полицейски кучета лаеха непрестанно на мястото на инцидента, надушили кръв, — съблазнителен женски глас не преставаше да приканва по летищната уредба пътниците да пушат само на определените за тази цел места.

Очевидно обаче комисар Леже чуваше напълно различни гласове. Той запали нова цигара пред химическата тоалетна, откъдето полицаите вече бяха извадили не само руса перука, но и червена униформа, сутиен и бикини в тон. Силните химикали бяха оцветили всичко в равен син цвят, но върху блузата се виждаха по-тъмни петна, които можеха да бъдат и кръв.

— Хиляда пъти изгледахме записа от асансьорите — заяви инспекторът с отчаяние в гласа. — Не се виждат нито Янив Мейдан, нито похитителката.

За Абади вече беше напълно ясно, че Янив Мейдан не бе слязъл до долу с асансьора. Най-вероятно трупът му бе хвърлен в шахтата — един господ знаеше как. Един господ знаеше и къде би могъл да се намира в момента заедно с химическите отпадъци от цялото летище.

От друга страна, похитителката определено бе взела асансьора за надолу. Полицаите, прегледали записите от охранителните камери, бяха получили указания да си отварят очите за блондинка в червена униформа, но на слизане с асансьора тя бе изглеждала по съвсем различен начин.

Леже разбираше всичко това и без намесата на Абади.

— Трябва да направим повторен анализ на видеозаписите — каза той на инспектора с едва сподавена ярост. — Необходими са ни снимки на всички лица, излезли от асансьорите на партера между десет и четирийсет и пет и единайсет и петнайсет. Жените с високи токчета са приоритет. Тя е оставила тук перуката и униформата си, но не и обувките, което означава, че не ги е сменила.

— Камерите снимат под такъв ъгъл, че краката изобщо не се виждат — каза жално инспекторът. — Това са стотици жени, стотици. Освен това нямаме никаква представа как изглежда тя. Кучетата не могат да усетят миризмата заради химикалите, попили в дрехите ѝ.

— Нека пробваме да ги качим отново на етажа с офис контейнерите — предложи за втори път Абади; в отчаянието си сега французите се съгласиха.

Контейнерите бяха запечатани като трезори на банка. По нищо не личеше някой да се е опитвал да проникне вътре; кучетата бързо загубиха интерес към тях и започнаха да лаят към шахтата.

— Защо изобщо са заключени? — попита Абади. — На работниците не им ли е нужно да влизат и излизат през цялото време?

— Те са собственост на летището, не на строителния предприемач — отвърна инспекторът. — Авиокомпаниите ги използват при строителни работи, докато офисите им са затворени.

— Значи тук има и контейнер на „Ел Ал“? — каза Абади, докато оглеждаше за отличителни знаци.

— Не знам. Ако летят от този терминал, един от тези тук може да е на „Ел Ал“. Но какво значение има това сега?

— Ние не дискриминираме „Ел Ал“ — намеси се Леже в опит да поеме инициативата. — Тук всички са с равни права още от хиляда седемстотин осемдесет и девета.

Виж ти, помисли си Абади, но реши да не отговаря на забележката на французина. Вместо това просто превключи на иврит и се обърна към Чико:

— Опитай се да провериш колкото се може по-скоро с отговорника по сигурността на „Ел Ал“ дали е инсталирал наблизо охранителна камера, която да наблюдава офис контейнера им, и ако да, нека предаде записите от тази сутрин на полицията.

— Аз го познавам — каза Чико. — Много е несговорчив. Дори да е инсталирал камера, ще откаже да съдейства на французите.

— Те така или иначе ще разберат през следващите два-три часа — отвърна Абади. — Проблемът е, че не знаем дали разполагаме с два-три часа.

13

На повърхността времето бе спряло, застинало в ступор. Всеки чакаше нещо да се случи; никой и нищо не помръдваше.

Но в действителност всичко се движеше с главоломна бързина зад привидността на една перфектно организирана управляема реалност — онази, която оставаше видима за гражданите от прозорците на техните къщи, от екраните на телевизорите им, от официалните съобщения и прочистените от подробности репортажи.

От прозорците на бащиния дом на Янив Мейдан в Рамат Ган например не се виждаха фоторепортерите, насядали в кафенето на ъгъла в очакване на сигнал.

От прозорците на службата за защита на военната информация на улица „Каплан“ в Тел Авив Генералният щаб на Израелските въоръжени сили изглеждаше притихнал и спокоен, едва ли не заспал. Дежурният офицер оставаше непоколебим в отказа си да вдигне информационното затъмнение, докато неговите подчинени преравяха като обсебени интернет, за да се убедят, че никой не се е осмелил да наруши ембаргото върху новината.

В радиус от около километър наоколо всеки от четиримата главни редактори на основните новинарски сайтове дебатираше сам със себе си дали да насочи читателите си към фабриката за слухове, която се беше самозародила в социалните мрежи и вече цял час се разпространяваше през виртуалните общности. Четиримата настървено проверяваха взаимно сайтовете си, готови с едно кликване на мишката да съобщят на света за отвличането на Янив Мейдан, ако някой от тях направеше първата крачка.

В Посолството на Съединените щати в Израел шефът на сигурността от АНС гледаше невярващо екрана на компютъра си. Той прочете още веднъж доклада, после поиска защитена телефонна линия с Вашингтон.

В стаята до кабинета на министър-председателя в комплекса от правителствени сгради в Йерусалим секретарят по военните въпроси току-що бе приключил прегледа на секретните доклади. Не го представи лично на министър-председателя, който бе заявил, че ще закъснее за съвещанието, и бе казал да започват без него, а на четирима от съветниците му, които въпреки различните си звания бяха специалисти главно по връзките с обществеността. Презентацията бе изнесена на английски, понеже единият от четиримата — с ранг на стратегически съветник — беше американец и не говореше иврит.

Американският съветник се оплака, че не разполага с достатъчно данни, за да вземе решение, но и секретарят по военните въпроси не знаеше нищо повече.

— По всичко изглежда, че е станал жертва на сгрешена самоличност — повтори търпеливо той. — Човекът не е свързан с официални представители на израелската държава. Служител е в неголяма стартъп фирма. Възможно е похитителят дори да не е знаел, че Мейдан е израелец. Звеното за връзка с АНС допуска, че цялата тази история е криминална по своята същност, независимо дали е бил отвлечен, защото е израелец, или не.

— Но дали е жив или мъртъв? — попита най-младият от групата, специалист по рекламата, временно командирован към кабинета на министър-председателя като стратегически съветник.

— Не знаем със сигурност.

— А какво предполагаме?

Секретарят по военните въпроси се размърда неловко на стола си.

— През последните няколко минути сякаш надделява теорията, че е бил убит на самото летище и трупът е бил изхвърлен в ямата за изливане на химическата тоалетна.

Американският съветник направи гримаса.

— Това не е добре. Никак не е добре за имиджа ни.

— Може пък и да не е убит. Ще знаем със сигурност едва след няколко часа, а няма смисъл да чакаме дотогава.

— Съгласен съм — намеси се другият съветник, който отговаряше за социалните медии. — Според последните доклади историята се разпространява лавинообразно, задават се стотици въпроси за съдбата на Янив Мейдан, колегите му постват като побъркани, разни хора споделят снимката му, търсят помощ да научат какво се е случило с него. За момента на Външното министерство е забранено да отговаря на въпроси, но ако чакаме още час-два, те няма да издържат повече. Ще избухне взрив.

— От една страна, това може да отклони вниманието от обичайните неприятности и да върне на дневен ред въпросите, свързани със сигурността — каза американският съветник.

В допълнение към основния си пост министър-председателят съвместяваше портфейлите на министър на отбраната и министър на комуникациите, така че от думите на съветника не стана ясно неприятности в коя от въпросните юрисдикции има предвид.

— От друга страна, има много неща, които още не знаем — продължи той, — а аз лично не обичам да насочвам прожектора към нещо, за което не съм сигурен, само за да стигна до истината заедно с широката общественост.

Политическият съветник на министър-председателя, бивш пиар специалист, който сега отговаряше за връзките с дарители, добави, че висш служител на „Ел Ал“ му се обадил по телефона с молба да успокои напрежението.

— Самата авиокомпания няма нищо общо с отвличането, така че не би било справедливо репутацията ѝ на безопасен превозвач да пострада заради подобна глупост — обясни той. — Но ако продължим с информационното затъмнение, само ще подхранваме слуховете. Французите са на нашето мнение, те нямат интерес основното им летище да пострада заради злонамерени сензации. Много е важно да угасим пожара, преди да се е разпространил.

Секретарят по военните въпроси беше ветеран на поста и помнеше различни времена и служби. Истината бе, че преди години той би отказал да предоставя класифицирана военна информация на пиар експерти. Но оттогава се бе научил, и то по трудния начин, че всякаква съпротива е напразна. Три години му оставаха до пенсия и предпочиташе да върви по течението.

Американският съветник също нямаше намерение да се изживява като революционер. Повечето от клиентите му политици го наемаха, когато наближаха избори, но в Израел това беше постоянно състояние. Изборният сезон никога не свършваше, а новината за израелски гражданин, хвърлен в отходна яма на път за компютърно изложение, нямаше да помогне на ничия кампания.

— Предлагам да го омаловажим колкото се може повече — заяви той. — Вдигаме ембаргото, но инструктираме медиите да не го превръщат, в каквото не е. Случаят е криминален. Полицията си върши работата. Ако се обърнат към нас, ги насочваме към Външното. Ако питат военните, оттам ги насочват към полицията. Ще се обадим на главните редактори и ще им обясним, че всякакво раздухване на случая е безотговорно. Това е един малък незначителен инцидент.

Всички извадиха мобилните си телефони и се заловиха за работа.

Беше 13:45 ч., понеделник, 16 април.

14

Десетки пътници слизаха от влака на гара „Шатле“ в центъра на Париж. Блондинката си беше все така блондинка, но косата ѝ вече беше къса като на момче. Облечена беше с дълъг бежов шлифер, който странно отиваше на високите ѝ токчета. Тя стъпи колебливо на перона, който гъмжеше от полиция, но никой и не помисли да я спре за проверка.

На излизане от гарата тя сви вдясно и се отдалечи със забързана крачка по съседната улица, Рю дю Ренар. Следващата ѝ спирка беше до реката — сградата в стил ар деко, в която се помещаваше общинският спортен център; там я очакваха комплект дрехи. Тя внимателно се изкачи по хлъзгавото каменно стълбище, извади магнитна карта и влезе в съблекалните към басейна, където взе от шкафчето си малка найлонова раница. Свали проклетите обувки и включи мобилния си телефон.

Мина доста време, преди да улови сигнала на мрежата. На дисплея се появиха четири съобщения, всичките от Уасим. Първите две гласяха: „Корин, добре ли мина?“ и „Всичко наред ли е?“, после: „Корин, обади се при първа възможност!“ и накрая, получено едва преди пет минути: „Звънни ми, имам голям първокласен подарък за теб!“. Тя изключи телефона и извади от шкафчето си тоалетни принадлежности и хавлия. Изправена пред голямото огледало, младата жена най-после свали шлифера и няколко минути остана гола; по бузите ѝ се стичаха сълзи.

Под горещите струи на душа тя най-после започна да идва на себе си, самоувереността ѝ постепенно се възвръщаше. Но когато видя шлифера върху пейката, си припомни всичко и отново избухна в сълзи.

След няколко минути младата жена излезе от сградата, облечена в собствените си дрехи — светлосини тесни джинси, зелено яке и маратонки. Преди да свърне в пешеходната зона, тя метна шлифера върху едно колче, откъдето почти веднага щеше да го прибере някой клошар.

Блондинката излезе на оживения площад пред центъра „Жорж Помпиду“ и седна до фонтана с цветните скулптури, който така харесваше. Остана известно време, загледана в ярко боядисаните фигурки, пръскащи се една друга със струи вода, запали цигара с марихуана и остави мислите си да блуждаят. Когато най-после се изправи, тя вече бе твърдо решила да поиска от Уасим двойно заплащане за труда си. Освен това в този момент най-много желаеше едно: да забрави всичко, което се бе случило.

15

Отначало на Леже му бе трудно да приеме самата идея за скрита камера, монтирана на такова място в нарушение на закона. След като постепенно истината проникна в съзнанието му, той не беше убеден, че ще му разрешат да види записа. Свърза се със съдия-следовател, който на свой ред позвъни в Министерството на правосъдието, откъдето дойдоха не особено ясните указания „да се действа в интерес на разследването и по лична преценка при отчитане на факта, че може да е застрашен човешки живот“.

Междувременно Абади и Чико останаха да чакат; мина близо час, преди Леже да се върне при тях, за да ги отведе обратно на горния етаж. Изглеждаше още по-съсипан физически и психически, отколкото преди обед. Гледаше само надолу, стиснал здраво челюсти.

Етажът вече беше осветен с полицейски прожектори; криминалисти с бели престилки ходеха насам-натам, оплакваха се, че мястото на инцидента е безнадеждно замърсено и събирането на улики не е извършено професионално. Израелците чуха как Леже изскърца със зъби, когато пресякоха полицейския кордон, за да отидат при офис контейнера на „Ел Ал“.

Вратата му беше отворена. На стените висяха плакати на израелското Министерство на туризма: „Йерусалим празнува своята 3000 годишнина“, „В Израел на корените ви ще пораснат крила“, „Израел — вашият истински дом“. Гола електрическа крушка разпръскваше жълтеникава светлина, на която канапето изглеждаше едва ли не приветливо.

На него, между двама нервничещи френски полицаи, седеше мъж, който едва ли можеше да мине за млад. Беше със сини очи и бяла коса и приличаше на герой от реклама на луксозни коли; ценител, отхвърлил конкуренцията, за да се спре накрая на лексус.

— Абади, позволи ми да те запозная с Рон Барак, отговорника по сигурността на „Ел Ал“ в Париж — каза Чико.

Рон Барак седеше с изправен гръб, балансирайки лаптоп на коленете си, и се оглеждаше предизвикателно наоколо. Трудно беше да се каже дали при появяването на другите израелци бе изпитал облекчение или разочарование. Английският на Леже, до момента твърде оскъден, чудодейно се подобри от пристъпа на ярост; дори ужасният му френски акцент сякаш отслабна.

— Полковник Абади, този човек на канапето, този индивид на име Рон Барак, е повикан за разпит. Той е израелски гражданин, пребиваващ в Париж със специална виза, и е задължен наред с другото да оказва съдействие на официални представители на Френската република. Но вече цял час той задържа доказателствения материал за отвличането, записан от камера, която тайно и неправомерно е поставил на летището, и отказва да ми го предостави. Съдията току-що разреши да го арестувам за възпрепятстване на правосъдието, но аз реших да удовлетворя молбата му и да извикам израелските следователи по случая като последен опит да го убедя да съдейства.

Нито едно мускулче не помръдваше по лицето на Рон Барак. Абади познаваше добре този тип хора и дори прочете мислите му: „Французите могат да вървят по дяволите, няма да проговоря. Да живее независимостта на «Ел Ал»! Кажете на майка ми, че съм останал докрай верен войник“. Той се запита с кого би предпочел да се озове на безлюден остров — с намръщения френски комисар или с този нахакан израелец. Най-вероятно щеше да остави сала си да потъне.

В известен смисъл отношението на израелския служител беше достойно за завист. Повечето хора, особено в град като Париж, са чувствителни към начина, по който ги виждат околните. Но за Рон Барак това съображение очевидно не съществуваше.

Той говореше английски с тежък израелски акцент:

— В десет и десет тази сутрин пътниците от полет номер триста и деветнайсет на „Ел Ал“ съобщиха, че един от тях, млад служител в софтуерна фирма на име Янив Мейдан, е изчезнал след неуспешен опит за шега в салона за пристигащи на терминал Две А. Трябва да се отбележи, че местната полиция не си направи труда да уведоми за изчезването службата за сигурност на „Ел Ал“ и трябваше да науча за това от самите пътници.

Дори Чико, който до този момент наблюдаваше невъзмутимо разиграващата се драма, си даде сметка, че подобен диалог едва ли щеше да допринесе особено за разследването.

— Сега, след като всичко това се изясни, компетентните власти в двете страни са одобрили предаването на записите от охранителната камера на местните следствени органи — каза той на Рон Барак с премерения тон на политик. — Предлагам също така да ги изгледаме незабавно. Всяка минута е ценна.

Но Рон Барак не се трогваше лесно.

— Дойдох на терминал Две А, но местните власти отказаха да ме допуснат до свидетелите. Едва след време се оказа, че изчезналият пътник се е качил на горния етаж, където понастоящем се съхранява кашерната храна за полетите на „Ел Ал“. От полицията поискаха да им предам охранителната камера, която бях инсталирал там за времетраенето на строителните работи, но аз, разбира се, отказах.

— Камерата е нерегистрирана, функционира без разрешение, действието ѝ не се отчита пред никого и тайно записва работещите и всичко ставащо на етажа двайсет и четири часа в денонощието в нарушение на законите за лична неприкосновеност и на изричните инструкции на френската полиция! — изкрещя Леже, който най-накрая загуби самообладание.

— Господ да ни пази от френската полиция — отвърна Барак и Абади се запита колко ли още време щеше да мине, преди той да спомене Холокоста. Минута? Трийсет секунди?

— Както казах, въпросът е изяснен — напомни Чико, вече с доловимо напрежение в гласа — и от вас се иска да предоставите записа на разследващия екип.

— Съжалявам, но тази работа не става така — отвърна Рон Барак. — Трябва да съгласувам с шефа по сигурността на „Ел Ал“. Аз не ви познавам, а това е собственост на „Ел Ал“. Не го приемайте лично.

— Позволи ми да ти обясня защо въпросът е личен — каза Абади.

Беше превключил на иврит и тонът му звучеше дружелюбно, за да приспи бдителността на домакините.

— Въпросът е личен, защото, ако не им дадеш записа до една минута, аз лично ще се погрижа достъпът ти до класифицирана информация да бъде понижен до отрицателна стойност. В Израел няма да остане нито един човек на ръководна длъжност, когото да не предупредя за теб. Ще откриеш името си в списъци на подозрителни лица, които дори не подозираш, че съществуват. Последният репортер от левичарската преса ще има по-висок достъп от теб. Това е моето обещание към теб, което го прави съвсем лично. Имаш трийсет секунди да вземеш решение.

Рон Варак изглеждаше изненадан. Отстрани едва ли не се чуваше как се въртят колелцата в главата му, докато се опитваше да реши дали Абади блъфира.

— Петнайсет секунди — каза Абади.

Точно както го бяха учили навремето в курса, Рон Варак направи бърза оценка на риска. След двайсет и пет секунди напрегната тишина той включи лаптопа си.

16

В чакалнята пред кабинета на генерал Ротелман участниците в специалното съвещание се нахвърлиха върху мобилните си телефони, възползвайки се от принудителната почивка, за да получат актуална информация по случващото се. В поредица от спешни известия се съобщаваше за възможното отвличане на израелски гражданин в Париж.

Съвпадението между тази първоначална информация и първа точка от Задачите за деня, които току-що бяха обсъдили, беше очевидно и едва ли не подозрително. По-висшите офицери превзеха компютрите и бързо стигнаха до общо заключение, че по всички признаци изчезналият израелец — Янив Мейдан — не е бил свързан с разузнаването.

— Аз можех да ви го кажа от самото начало, но вместо това трябваше да правите циркове — изръмжа недоволно личният секретар.

Един от агентите на „Мосад“ седна до Ориана и с бащински тон ѝ обясни, че нито за миг не бил приел сериозно известието за инцидента, така че ни най-малко не се притеснявал. За нула време щели да открият изчезналия израелец в някой бар в Париж и с това работата щяла да приключи. Ориана кимаше без особен интерес. Човекът от „Мосад“ се поинтересува дали не биха могли да изпият по едно кафе заедно след съвещанието, за да се опознаят по-добре. Той дори ѝ подхвърли името на едно заведение наблизо.

След като най-после го разкара, Ориана успя да прочете съобщенията си. Имаше две спешни. Едното беше официално писмо от ръководителя на Звено 8200, когото още не познаваше.

„Командващият ви изказва своята благодарност, че поехте работата на ръководителя на Специалната секция след неочакваното освобождаване на подполковник Шломо Тириани. Командващият е поискал от новия ръководител на Специалната секция полковник Зеев Абади да поеме задълженията си веднага. Ето защо вашите функции като временно изпълняващ се прекратяват днес в полунощ“.

По-нататък следваше обичайното: „Командващият звеното е уверен, че ще помагате на новия ръководител на Специалната секция при навлизането му в работата. Командващият е впечатлен от вашата способност да встъпите в ролята си без каквато и да било предварителна подготовка и е добавил своята висока оценка на постигнатото от вас в личното ви досие“.

Бързо се отърваха от мен, помисли си тя. Усети лека обида, макар, разбира се, да нямаше причина за това. По всички показатели беше неподготвена за тази длъжност и най-вече по чин и служебен опит. Учуди се, че се чувстваше толкова разочарована, и се опита да намери обяснение. После отвори второто съобщение.

Беше заповед да се яви в 16:00 ч. за видеоконферентна връзка с новия ръководител на Специалната секция полковник Зеев Абади. Това вече беше напълно откачено. Ако този човек още беше на конференция в чужбина, защо бе толкова важно да разговаря с нея днес? А ако междувременно се бе върнал, защо ѝ пращаше заповед за видеоконферентна връзка, вместо да я повика в кабинета си, за да се запознаят на живо?

Тя потвърди получаването на заповедта и си записа детайлите. Кодовият номер, с който трябваше да установи връзка след три часа, не фигурираше в базата данни на звеното ѝ, така че Ориана се принуди да помоли неприятната секретарка да провери на кого е.

С демонстративно безразличие секретарката зададе кода в декриптиращата система, погледна екрана, зададе го повторно и възкликна:

— А, гледай ти! Та това е шифровъчната секция на посолството ни в Париж. Току-що личният секретар на шефа ме помоли да открия как можем да се свържем с тях.

Господи, изохка безмълвно Ориана. После сложи удивителен знак в бележките си под заповедта. След секунда добави още един.

Извикаха ги обратно в залата, но този път нямаше церемониално заемане на местата, нито тържествено появяване на командващия. Зоро беше прав и дори не изчака всички да влязат, преди да заговори:

— Съжалявам за забавянето, но възникна нещо, което трябваше да се провери. Както може би сте прочели, изглежда, че израелец е бил отвлечен на „Шарл дьо Гол“. Радвам се да ви уведомя, че класифицираната информация, предоставена на генерал Ротелман, потвърждава онова, което знаехме: новината няма нищо общо с първа точка от Задачите за деня. Така че можем да я забравим. Но междувременно стана доста късно, а и повечето от онова, което имаше да се казва, вече бе казано, така че предлагам да закрием съвещанието. До края на деня ще ви бъде изпратено резюме от протокола.

Офицерите се втурнаха към вратата като ученици в края на дълъг ден. Ориана си взе чантата и се нареди на опашката, която се бе образувала на изхода.

— Вие не — извика Зоро след нея, но веднага се поправи, възприемайки по-официален тон: — Представителят на Осем-двеста се умолява да остане още малко.

17

Съдия-следователят беше много млад и много притеснен. Той се съветваше на висок глас с началниците си и крачеше енергично напред-назад, пречейки на техниците на Леже да свържат лаптопа на Рон Барак с големия плосък екран. Абади наблюдаваше приготовленията с нарастващо безпокойство.

Когато най-после всичко беше готово, се наложи отново да почакат, понеже съдия-следователят бе помолил да угасят прожекторите около контейнера, но криминалистите бяха възразили, че не могат да работят на тъмно. Докато траеше съпроводеният с крясъци спор, Леже имаше вид, сякаш всеки момент ще припадне.

— Така стават нещата във Франция — прошепна смутено той на Абади, който се усмихваше великодушно, без да се впуска в подробности как точно биха станали същите неща в Израел.

При подадения знак Рон Барак натисна бутона и на гигантския екран се появи Янив Мейдан.

Камерата беше много усъвършенствана, може би дори прекалено. Завърташе се на всеки няколко секунди, за да обхване цялата зона около контейнера, с което придаваше известна разпокъсаност на записа. Имаше и много чувствителен микрофон, записващ какофония от паразитни шумове. Абади имаше усещането, че гледат някаква авангардна творба, някаква стилна препратка към епохата на нямото кино; липсваха само табелките с надписи като „Героят не забелязва капана“, „Злодеите се приближават крадешком“, „Блондинката се съблича“, „Героят моли за живота си“ и последно „Край“.

Мигащият часовник в ъгъла на екрана придаваше ритъм на драмата. Цифрите показваха 10:48, когато жизнерадостният звън на асансьора оповести пристигането му и от кабината се показа Янив Мейдан. „Какво е това?“ — възкликна изненадано той на иврит. Примамката го следваше по петите.

От записа ставаше ясно, че жената не беше нито толкова висока, нито толкова красива, колкото я описваха свидетелите. Освен това беше по-млада, нямаше дори двайсет. Държеше го за ръка — колкото, за да не падне от високите си токчета, толкова и за да го избута навън от асансьора.

Янив все още се забавляваше, макар да изглеждаше леко объркан и първите му крачки бяха колебливи. Той също изглеждаше много млад, почти дете. Влачеше след себе си куфар; колелцата се запъваха по чакълената настилка. Тя посочи с ръка към тъмната строителна площадка, като повтаряше окуражително: „Паркинг, паркинг“. Чу се как Янив си преведе гласно думата на иврит, като същевременно гледаше въпросително мотокара, сякаш се питаше дали да не си купи и той такъв.

След като камерата направи един кръг, обективът отново се спря на него; това беше кадърът, който можеха да използват в съобщението за безследно изчезнал. Хората на Леже поглеждаха въпросително шефа си, а в отговор Леже погледна Абади, който вдигна рамене.

Камерата продължаваше да записва двамата младежи, докато вървяха бавно един до друг, но в 10:49 отново направи пълен кръг и те изчезнаха. Зад кадър се чуваше как Янив се шегува на английски с похитителката си за чакащата ги лимузина и бутилката шампанско, която щели да гръмнат. Тя не отговори. С приближаването им към офис контейнера на „Ел Ал“ и микрофона гласът му ставаше все по-силен. Минута по-късно ясно се чу да казва: „Ти май ме водиш на някое много романтично място“.

Явно тя разбра думата „романтично“, понеже избухна в смях. Насърчен от успеха си, той не спираше да говори. Силата на гласа му остана непроменена цяла минута и когато камерата отново ги улови, в 10:50, стана ясно защо: те стояха на същото място, точно пред офис контейнера, и жената се подпираше на него, за да си свали обувките.

Тази внезапна интимност вероятно бе събудила гласа на разума в него; микрофонът улови притеснението му, когато се опитваше да ѝ обясни, че най-вероятно го бърка с някого: „Не съм аз, не съм пътникът, когото чакаше, това беше шега…“ (10:50:15).

Дали най-после бе започнал да разбира? Дали вече си даваше сметка, че шегата му се бе обърнала срещу него? Бягай, глупако, бягай! — помисли си Абади. Ако в този момент Янив бе побягнал отчаяно назад към асансьора, все още щеше да има шанс. Но кой мъж би оставил босо момиче на изоставена строителна площадка, без да се опита да обясни добрите си намерения? И кой израелец би оставил куфара си без надзор?

Камерата започна отново да се обръща, насочвайки се към тъмната зона на обекта; на екрана внезапно се появиха двама мъже.

Имаха определено азиатски черти на лицата.

— Des Chinois! — извика съдия-следователят и действително те приличаха на китайци.

Мъжете излязоха от полумрака и се насочиха към двойката. С гръб към тях, Янив Мейдан не забелязваше опасността. Блондинката вече се притискаше към него с цялата си тежест, докато той още се опитваше да ѝ обясни, че всичко е било на шега.

„Исках да се помайтапя, разбираш ли?“ (10:50:22)

Мъжете се приближаваха незабелязано към тях с бързи тихи стъпки. С черни костюми и тъмни ризи, двамата приличаха на хилядите бизнесмени, пристигащи всеки ден в Париж от Далечния изток. Но пристъпваха крадешком, като командоси, и дори чувствителният микрофон на Рон Барак не улавяше звука от подметките им върху чакъла. Янив Мейдан нямаше никакъв шанс.

„Е, извинявай, аз трябва да тръгвам“. (10:50:46)

Когато израелецът най-после се отказа да търси елегантен начин за измъкване от тази така глупаво завършила шега, часовникът показваше 10:51:04. Камерата го улови да се насочва обратно към асансьора, влачейки куфара след себе си. Чу се гласът му, вече на иврит, сякаш отново се опитваше да се пошегува, този път със себе си: „Хайде, стига толкова, чао!“. Това бяха последните му думи.

Тя разбра „Чао!“ и се опита да го сграбчи за ръката. Обръщайки се към нея, той най-после видя китайците. Камерата отново се извъртя и ги улови в момента, когато те се нахвърлиха върху него като два тигъра върху плячката си в научнопопулярен филм. Французите пускаха записа отново и отново, опитвайки се да спрат на пауза в решителния момент. Не се виждаше нож или каквото и да било друго оръжие, но мъже като тях вероятно биха се справили и с голи ръце.

Фонограмата също не даваше категорична информация. Дали го намушкаха с нож? Или го удушиха? Или може би го пребиха с юмруци? Микрофонът беше запечатал ехото от боя, но писъците на жената пречеха да се разбере какво точно се случваше. Когато камерата бе така любезна отново да се помръдне, в кадър се виждаха двамата китайци, които носеха Янив Мейдан — мъртъв? Ранен? В безсъзнание? — към тъмната зона на етажа.

Камерата направи пълен кръг. Блондинката беше застанала с гръб към обектива и лицето ѝ не се виждаше, но на Абади му се стори, че плаче. Внезапно тя свали дрехите си. Изглеждаше толкова крехка и уязвима, че Абади изпита чувство на вина.

Тя стоеше гола и държеше дрехите си в ръка; по тях имаше тъмни петна, които отдалече приличаха на кръв. Отначало се опита да си облече полата, но после видя куфара на Янив и го отвори. Извади отвътре костюм, джинси, пуловер, докато накрая се спря на лесното решение — класически дълъг шлифер, който той вероятно бе хвърлил в куфара в последния момент.

Жената загърна шлифера около тялото си подобно на хавлиен халат след дълго плуване. От куфара извади и чифт маратонки, но те бяха твърде големи и мъжки на вид. Тя тръгна по чакъла към червените си обувки, които бяха останали при асансьора. Камерата започна отново да се върти.

Жизнерадостният звън на асансьора се чу като фон, последван от отваряне и затваряне на вратата. В 10:53 камерата отново се насочи към сцената. Този път двамата мъже бяха сами на етажа. Единият държеше руса перука и червена униформа, докато другият дърпаше куфара на Янив Мейдан към шахтата. В 10:54 звукът на асансьора се чу отново.

Когато камерата привърши поредния си цикъл, етажът отново беше пуст — изоставена мрачна строителна площадка.

Шест минути. Целият инцидент — от идването на жертвата до организираното бягство на похитителите от мястото на престъплението, включително разчистването на уликите — бе продължил шест минути.

Пръв наруши мълчанието съдия-следователят, все още опитващ се да премисли онова, което току-що бе видял.

— Но ако пътникът е убит, а не отвлечен, къде е трупът? — зададе той елементарния въпрос.

Леже бе този, който даде не по-малко елементарния отговор:

— Хвърлили са го в лайната.

Съдията не реагира.

Следващият, който се обади, бе Чико.

— Като цяло това е добре за нас — каза той на иврит.

Абади не отговори, потънал в мисли за неща като език и отговорност. „Това е добре за нас“. Представителят на израелската полиция очевидно не бе използвал „нас“ в характерното му представително значение, насадено в колективното съзнание на всички израелци. Под „нас“ не бе имал предвид държавата Израел, още по-малко израелския народ или общество, едва ли семейството на Янив Мейдан или дори „нас“ като едно по-общо, абстрактно чувство на солидарност. А просто „нас“, групата разследващи. Или още по-точно, „мен“ — т.е. себе си. Това е добре за нас.

— И как по-точно е добре? — попита Рон Барак.

Абади също бе любопитен да чуе отговора.

— От записа е очевидно, че не са го убили, понеже е израелец; та те дори не знаят кого са убили. Най-вероятно са искали да ликвидират някой друг. Дотук добре. Хайде сега бързо да напишем един доклад, че става дума за обикновен криминален инцидент със сгрешена самоличност. Нищо не е станало.

Нищо не е станало. Мечтата на всеки полицай.

— Как така нищо, след като имаме израелец, убит в Париж? И как така е добре за нас, ако са искали да убият друг израелец? — попита Абади.

— Сам чу: на този терминал по едно и също време са кацнали четири полета. Какво общо имат с нас тези китайци, каква е вероятността да са свързани по какъвто и да било начин с Израел? На мен това повече ми прилича на разчистване на сделки между наркопласьори, вероятно с мароканци. Веднага след „Ел Ал“ е кацнал самолет на „Еър Мароко“. Нищо не е станало. Смятам да кажа на французите „сбогом“ и да отида в офиса да си напиша доклада.

Комисар Леже прие новината за напускането на гостите с видимо облекчение; той кимаше с безразличие, докато представителят на израелската полиция му излагаше новата си теория за случилото се. Абади се възползва от множеството ръкостискания, за да дръпне настрани Рон Варак.

— Искам още една малка услуга. В случай че целта им е била друг израелски гражданин, ще ми трябва списък на всички лица с израелски паспорти, пътували с този полет.

— Нямаме право да пазим списъка на пътниците, след като полетът вече е кацнал — каза с безизразно лице Рон Варак.

— Знам — отвърна сговорчиво Абади. — Нямате право също така да поставяте тайно камери на чужди летища и въпреки това…

18

След като другите служители бяха напуснали залата и секретарите бяха разчистили чашите от кафето и остатъците от храна, Ориана остана сама пред дългата маса, която изведнъж изглеждаше застрашително.

В единия ѝ край седеше Зоро, а до него — личният секретар на шефа на разузнаването. И двамата я изчакваха да се настани, като отреденото ѝ място се падаше леко вдясно от центъра, точно срещу личния секретар. Естествено, тя отиде при тях. Зоро понечи да ѝ посочи отсрещния стол, но се отказа.

— Генерал Ротелман ме помоли да ви се извиня за недотам топлото посрещане, което ви устроихме днес — заяви той. — Не бяхме уведомени и не знаехме коя сте.

А сега вече си мислиш, че знаете, каза си тя. На масата пред него имаше жълта папка с името ѝ. Стори ѝ се донякъде забавно, че шефът на службата за събиране на разузнавателна информация — една от най-усъвършенстваните и скъпоструващи технологични инфраструктури в света — се опитва да я плаши с някакви хартийки.

— Значи вие бяхте дъщерята на Мики Талмор — каза той, отваряйки папката, сякаш за да опресни паметта си.

— Все още съм — отвърна тя.

— Да, да, разбира се. Исках да кажа… искам да кажа, дъщерята на Мики Талмор, мир на праха му.

Ориана не отговори. Що за прякор е Зоро, помисли си тя. Да, баща ѝ наистина бе известен като Мики, но истинското му име беше Михаел. Истинското име на шефа на службата за събиране на информация, както бе открила по време на почивката, беше Моше. Що за човек би сменил името на един от най-важните библейски пророци — Мойсей — с това на герой от американски филм?

— Изпитвам единствено най-дълбоко уважение към делото на баща ви. Той беше пример за подражание на всички нас в разузнавателната общност — продължи Моше-Зоро, все така в минало време.

Този път Ориана не го поправи.

— Радвам се да го чуя.

— А пък аз се радвам, че вървите по стъпките му, така да се каже.

Тя се питаше как така генерал Ротелман — но всеобщо мнение човек със завиден интелект — бе избрал такъв безличен, да не кажем, некадърен, индивид за свой заместник — ръководител на служба за събиране на разузнавателна информация, който не бе в състояние да установи дори самоличността на баща ѝ.

Или може би просто му трябваше някой, който през цялото време да му се подмазва: „Позволете да ви изкажа гореща благодарност“, „вашите наставления и лидерски качества“ и прочее глупости? Възможно ли бе висши държавни служители, на чиито плещи лежи такава огромна отговорност, тайно да се нуждаят от ласкатели, дори да са тотални идиоти? Нещо като асансьорна музика, която да съпътства изкачването им към върха.

А дали и новият ѝ началник, мистериозният Зеев Абади, също щеше да изисква такива щедри ласкателства от заместника си?

— Благодаря — отвърна тя.

— А пък на съвещанието се убедихме с очите си, че крушата не пада по-далече от дървото. Как само смъмрихте не кого да е, а личния секретар, че е нарушил протокола! — каза Зоро, широко усмихнат; и двамата със секретаря изхихикаха гърлено.

Ориана им отвърна с възможно най-широката си усмивка.

— И с право, и с право — обади се личният секретар. — Вършехте си работата, разбирам. В известен смисъл дори съм доволен, че постъпихте така. За щастие, материалът в плика не беше никак спешен, просто поредно доказателство, че израелският турист, убит на „Шарл дьо Гол“, най-вероятно е станал жертва на битово престъпление.

— Бил е убит? Аз прочетох в доклада, че е отвлечен каза тя.

Ориана се запита каква ли беше вероятността Абади да е в Париж случайно и сама си отговори: много малка.

Зоро махна пренебрежително с ръка — жест, вероятно замислен да внесе успокоение и увереност.

— Представителят на израелската полиция току-що ни изпрати категоричен доклад по въпроса. Убитият няма никаква връзка с органите на разузнаването, следователно и с първа точка от Задачите за деня. Чисто съвпадение, проверихме.

Тя не реагира. Зоро погледна папката пред себе си; приличаше на човек, загубил нишката на мисълта си. Мълчанието продължи няколко напрегнати секунди, докато накрая личният секретар реши да го наруши:

— Всъщност искахме да поговорим с вас за неочакваното назначение на полковник Зеев Абади.

— Не съм сигурна, че разбирам.

— Без съмнение всички сме изненадани от напускането на бившия завеждащ, подполковник Шломо Тириани — заяви с известно неудобство Зоро. — Още по-изненадани сме обаче от назначението на Зеев Абади. Той е добър офицер, награждаван, но лоялността му към нашите ценности е съмнителна, а освен това има доста спорни умения за работа с хора.

Ориана бе чувала достатъчно за Абади, за да се съгласи в общи линии с това описание, но въпреки това се изненада от откровеността, с която то се споделяше с младши офицер, при това пряко подчинен на обекта на разговора. В съзнанието ѝ възникваха и други въпроси. Например внезапното значение, което ръководството на разузнаването придаваше на завеждащия секция, до неотдавна смятана за недотам приоритетна дори в рамките на 8200.

— Решението не е мое — каза помирително тя. — Секцията вършеше важна работа при предишния завеждащ и аз не се съмнявам, че ще продължим да вършим важна работа и при полковник Зеев Абади. Но това са въпроси, които следва да бъдат отнесени към командващия звеното.

И този път Орен бе този, който се обади пръв:

— От един час се опитвам да го открия. Но той пътува от Щатите и е невъзможно да се проведе защитен разговор. Опитвахме се да се свържем и с полковник Абади, за да споделим с него съображенията си, преди да продължим нататък, но той също е в чужбина и не отговаря.

— Искаме просто да разберем по-добре какви съображения са довели до смяната от днес за утре на завеждащия Специалната секция, без това да е било съгласувано с ръководството — обясни Зоро. — Миналата седмица генерал Ротелман проведе личен инструктаж на бившия завеждащ Специалната секция. С оглед на онова, което се знае за новия шеф, ми е трудно да си представя как генералът би могъл да му има доверие.

С всяка изминала минута ставаше все по-интересно. Значи Тириани е бил инструктиран пряко от Ротелман, вероятно зад гърба на командващия Звено 8200 и очевидно, без да сподели каквото и да било със заместника си. Ако не я лъжеше паметта, до момента тя не бе видяла нито една планирана среща с генерал Ротелман в календара на бившия си шеф.

— Не съм убедена, че аз съм човекът, с когото би трябвало да обсъждате тези неща — каза предпазливо Ориана.

— Важно е да се знае, че генерал Ротелман няма нищо против полковник Абади. От негова гледна точка Абади просто не е подходящият човек. Това не е подходящото място за него, нито подходящото време да го заеме — каза секретарят.

— Генерал Ротелман би желал да направлява дейността на Специалната секция по начина, който според него е най-практичен и професионален — заяви Зоро.

— Всичко е поставено на професионална основа, нищо лично — добави Орен.

Невероятно, каза си тя, двамата са като ножица: клъц-клъц, клъц-клъц. От тях би излязла чудесна двойка клоуни.

Зоро се понадигна от стола и заговори с назидателен тон:

— Ето защо в интерес на всички решихме да се допитаме до вас относно възможността за отмяна на назначението на Абади. Вие ще бъдете назначена за временно завеждащ на негово място до намирането на титуляр. Длъжността ви ще съответства на чин капитан, смятано от днес.

— Разбира се, ще ускорим процедурата по официалното ви повишаване в капитан, след което ще трансформираме длъжността ви така, че да съответства на чин майор, със специалното разрешение на генерал Ротелман — добави секретарят.

— На практика вие ще бъдете завеждащ Специалната секция — намеси се Зоро. — Но за да се случи, трябва да сте убедена, че разбирате какво означава това. Нашите условия са, че ръководството трябва да получава редовни пълни доклади за обстановката, а Специалната секция следва да се ръководи в съответствие е интересите на държавата Израел и на нейната дирекция „Военно разузнаване“, а не само с тези на Звено осем-двеста.

— Или според някаква лична договорка между командващия звеното и неговия приятел Абади — допълни секретарят.

— И така, топката е у вас — каза Зоро без следа от шеговития тон, с който бе открил срещата. — Трябва да ни кажете: проявявате ли интерес към нашето предложение?

Значи така ставали нещата в реалния свят, помисли си тя. И как се очакваше да реагира тя? Защо във военното училище им преподаваха ориентиране по звездите и водене на война в градски условия, и всякакви други глупости, които никога повече нямаше да ѝ потрябват в реалния живот? И защо нейният баща я бе възпитал според принципи, нямащи нищо общо с нейната реалност, а може би и с неговата?

Заплатата на Ориана беше 6000 шекела на месец. Тя бързо пресметна наум, че те току-що ѝ бяха предложили основна заплата от 9400 шекела, плюс специално допълнително възнаграждение от 3200 шекела, съответстващо на чин майор.

Зоро губеше търпение.

— Очакваме отговор.

— Ами да, разбира се, отговорът е: „да“ — каза тя, гледайки го право в очите. — Ще бавим топката, докато я вкараме в глуха линия, няма проблем. Ще заобикалям командната верига в звеното ми, за да докладвам пряко на вас зад гърба на началника си, да ви осведомявам за всичко, което бихте желали да знаете, а един господ може да каже какво би могло да е то. Срещу което ще получа чин капитан с майорска заплата. Защо пък не? Къде да подпиша? Знаете ли какво, Зоро, защо направо не подпишете вместо мен? Предполагам, че имате достатъчно опит.

Пръв се съвзе личният секретар и от гърлото му изригнаха крясъци:

— Ти си много нахална, чуваш ли? Мислиш, че си нещо, а всъщност си една жалка пикла. За каква се смяташ? Забрави ли с кого разговаряш?

Зоро вдигна ръка и Орен млъкна. Заместник-началникът на разузнаването я изгледа втренчено и каза:

— Махайте се оттук. Веднага.

Ориана стана и тръгна към изхода в дъното на залата.

— Лейтенант Талмор? — чу тя гласа му, когато вече бе стигнала до вратата.

— Да?

— Не сте толкова глупава, следователно трябва да сте луда. Искам да отидете при психиатър. Това е заповед, идете да се прегледате. Боя се, че сте склонна към самоубийство.

Ориана кимна и затвори вратата след себе си.

19

Оноре дьо Балзак беше писал, че само кралете, крадците и добрите проститутки се чувстват навсякъде като у дома си. Доколкото Абади можеше да прецени, това беше само едно от качествата, които споделяше с тези хора.

От друга страна, комисар Леже дишаше с мъка на мястото, където бяха застанали — пред най-голямата станция за пречистване на отпадни води в света. Вонята беше непоносима. Заместник-директорът на обекта — висок мъж с очила и безупречно чиста бяла престилка — беше зает да обяснява защо възможността да бъде открит човешки труп граничи с нула.

Ако ескимосите имат няколко десетки думи за сняг, французите имат повече от сто за лайно. Абади, който още от детството си често прибягваше до думата merde, си водеше наум списък на множеството синоними, използвани от заместник-директора, като се започнеше от „непречистена органична материя“ през „биологични отпадъци“, та до „отработени води“.

Пречиствателната станция „Ашер“ („Нищо общо с пророците на Ашера“, побърза да обясни заместник-директорът, сякаш едно библейско име бе в състояние да навреди на безупречната репутация на обекта) била изградена много преди летището, още в края на XIX в. Само от „Шарл дьо Гол“ и съседните градчета в станцията постъпвали над триста и осемдесет тона дневно.

— Надявам се, разбирате уникалната сложност на ситуацията, която описвате — каза с укор мъжът, вероятно имайки предвид професионалното предизвикателство, пред което бе изправен, или може би видимата липса на ентусиазъм, която двамата следователи проявяваха към лекцията му. — Обикновено големи предмети, попаднали в Сена, биват уловени много километри преди станцията. Ако някой скочи от мост в Париж, трупът не стига дотук. Ако някой хвърли стар килим в канализацията на „Шарл дьо Гол“, килимът няма да достигне до нас. Имаме телени заграждения, които улавят подобни неща, така че до нас да идва само непречистената органична материя.

Почти зашеметен от вонята, Леже не беше в настроение да спори. Абади се опита да събуди у заместник-директора някаква служебна солидарност:

— Вие също трябва да разберете сложността на нашата ситуация. Възложено ни е да разследваме дали похитеният е жив или мъртъв, за да уведомим семейството му. Вие сте единственият, който може да ни помогне да установим със сигурност, че е налице труп.

— Не е необходимо да имате труп, за да установите, че е мъртъв — отвърна назидателно заместник-директорът. — Френският математик Юрбен льо Верие е открил Нептун, без да го е виждал, с дедуктивно мислене. Описвате ситуация, при която някакъв човек бил хвърлен от голяма височина в шахта на строителен обект и е паднал в контейнер, пълен с токсични химикали. Не е необходимо да спираме работа тук, за да установим, че е мъртъв. Достатъчно е да упражним малко дедуктивно мислене.

— А тогава къде е трупът? — попита Абади.

— Ако това беше обикновена канализационна тръба, трупът щеше да се озове на километри от обекта. Но фирмите, изхвърлящи химически тоалетни, имат специален лиценз да изсипват контейнерите директно в пречиствателната станция, тъй като при тях биологичната материя е вече неутрализирана. Така че трупът вероятно е тук, в първичния утаител.

— Какво е първичен утаител? — попита Абади, сочейки с пръст огромното пространство под тях. — Това тук ли?

— Сградата най-вляво — французинът посочи към една конструкция с размерите на стадион. — Отработените води преминават през въглеродно филтриране. За щастие, те се използват за напояване в селското стопанство, така че вашият труп няма да навреди.

— Не е чак такова голямо езеро — каза Леже, който внезапно се оживи от конкретната информация. — Мога да повикам водолази и те ще го открият за два-три часа.

Заместник-директорът направи гримаса.

— Не може да пратите водолази в първичния утаител. Той е пълен с изключително силни химически реактиви, ще изложите на опасност здравето им.

— Тогава източете водата от утаителя.

— Не можем да спрем работа. Тази станция обслужва целия район, осем милиона души.

— А тогава какво предлагате? — попита отчаяно Леже.

— Да изчакате следващия етап. Отработената вода преминава нататък, в откритото езеро, което виждате вдясно, през тръба, преградена на много места с гъсти метални решетки. Вашият труп ще се спре още при първата решетка, ще задейства сензорите и тогава ще ви се обадя.

— Кога трябва да стане това? — попита Абади.

— През следващите двайсет и четири часа, най-късно до края на утрешния ден. Но ако във вашата история има неточности, водата ще продължи да си тече безпрепятствено и в такъв случай няма да ви се обадя.

— Просто дедуктивно мислене — каза Абади.

— Трябва ни труп — заяви Леже, докато крачеха обратно към полицейската кола на паркинга. — Това, че лайната тук си текат, не доказва, че похитеният е още жив.

— Не се тревожете, ще имате труп — утеши го Абади.

Той погледна телефона си; нямаше нови съобщения. По всичко личеше, че в Израел не се тревожеха особено от случващото се на „Шарл дьо Гол“. Като човек, който винаги се отнася крайно предпазливо към пресата, медийното мълчание му действаше успокоително. Но този път тишината беше изпълнена с мрачни предчувствия.

— Всъщност, комисар Леже, ако не получим бързо информация, ще имате повече от един труп.

20

Беше 15:50 ч., когато в кабинета на министър-председателя в Йерусалим постъпи молба за коментар по репортаж, който щял да бъде излъчен във вечерните новини.

Почти всички радиостанции се контролираха от този кабинет. Двата телевизионни канала също се намираха под неговия директен надзор; имаше и трети, който беше изцяло собственост на най-големия дарител за кампаниите на премиера — швейцарски магнат, притежаващ казина от Щатите до Макао. Телевизионните канали на свой ред притежаваха вестници и сайтове, които също се поддаваха на натиск от кабинета.

Но имаше и други медии, които не бяха под чехъла на институцията. Репортерът, поискал коментар, работеше за една такава.

За говорителя на премиера самият факт, че материал от подобно естество вече е бил открит, проучен, потвърден за достоверност и минал одобрение, без някой от въпросната телевизия да му звънне по телефона, беше скандален. Репортажът обаче бе нещо повече — беше равносилен на обявяване на война.

Малко след това четиримата съветници отново се събраха, за да обсъдят помежду си въпросите на репортера.

Тъй като американският съветник не четеше иврит, говорителят преведе:

— Притежават доклад от Министерството на външните работи, в който се казва, че при последното си пътуване до Женева министър-председателят бил упражнил натиск да му организират официално посещение в Монте Карло на връщане за Израел.

— Защо до Монте Карло? Заради казиното? Някак неправдоподобно звучи.

— Понеже не намерили друг предлог да минат през Монте Карло на разноски на данъкоплатеца, най-после изсмукали от пръстите си някаква вечеря с евреи, които били пристигнали във Франция специално по случая, и я обявили за „благотворителна“.

— И това ли е новината? Излишно пътуване? С това в никоя медия няма да ти дадат екранно време или първа страница.

— Когато пристигнали в хотела в Монте Карло, съпругата на премиера поискала да пратят в апартамента ѝ главния фризьор от „Александър дьо Пари“, любимия салон на принцеса Грейс.

— Не, не, не! — възкликна американският съветник, поклащайки се молитвено на стола си.

— Израелската консулка в Монако отвърнала, че това е невъзможно, но както може да се очаква, била принудена да отстъпи. Фризьорът пристигнал с екип от осем помощници и след три часа си направил селфи със съпругата. От телевизията твърдят, че разполагат със снимката.

— Моля те, кажи ми, че е платила от джоба си — каза американският съветник.

— Фризьорът попитал съпругата до кого да изпрати сметката, а тя му казала, че не се занимава с такива неща, да я пише на стаята.

— Моля те, кажи ми, че хотелът е отказал и новината се свежда до някакъв фризьор, на когото не е платено за услуга.

— Хотелът се съгласил. От рецепцията добавили разходите към сметката на стаята, с данъците, но без включен бакшиш.

— Което обяснява как снимката се е озовала в ръцете на някакъв репортер.

— На следващия ден, когато гостите си тръгвали от хотела, консулката била изненадана от неочакваното разходно перо и питала защо сметката за фризьор е включена към тази за стаята.

— При което министър-председателят се извинил и казал, че е станала грешка — подсказа американският съветник.

— Министър-председателят ѝ се развикал, че му досажда с проблеми, които е длъжна да реши сама. След консултации с Външното министерство било решено подстригването да бъде добавено към бюджета за командировката в единствената възможна категория.

— Моля те, кажи ми, че тя има някакво скучно служебно име.

— Нарича се „непредвидени разходи за охрана“.

В стаята настана тишина.

— Това не е добре — каза американският съветник.

— Никак дори — съгласи се говорителят. — Подстригването е излязло на данъкоплатеца хиляда двеста и петдесет евро, включително измиване на косата и сешоар.

В тази професия информацията се измерваше не по важност на фактите или надеждност на източника, а по потенциалните медийни сензации, които бе в състояние да породи. Колкото повече предъвкваха подробностите, толкова по-малко вероятно им се струваше нещо добро да излезе от тази история. Само лавина от скандали.

— Не съм сигурен, че можем да атакуваме това фронтално — каза накрая стратегическият съветник. — Като корупционна история е незначително, но пък лесноразбираемо. Не е като да се намесиш в разследване на парламентарната Комисия по корпоративните облигации или нещо такова.

— Моля за извинение, но министър-председателят не е направил нищо нередно — намеси се политическият съветник. — Очевидно грешката е на Външното министерство.

— Няма значение — отвърна троснато американският съветник. — Става дума за косата на жена му, за едно пътуване по лична прищявка, за подстригване, струвало на бюджета хиляда двеста и петдесет евро и отчетено като непредвидени разходи за охрана. Няма нужда от съчиняване на вицове, те си идват готови.

— В такъв случай ще го неутрализираме непряко — заяви говорителят. — Например, като го удавим в някоя по-голяма новина. Да кажем, за военна заплаха.

— Не можем на момента да измислим нещо, което да прилича на военна заплаха — отвърна стратегическият съветник. — В крайна сметка те няма да чакат вечерната емисия, а ще започнат да пускат още в рекламите. Разполагаме с два часа максимум.

— Тази сутрин нямаше ли нещо на военна тема? За онзи израелец, който бил отвлечен в Париж?

— Най-вероятно е бил убит, но засега няма труп каза говорителят.

— Страхотно! — възкликна американският съветник. — Голяма драма, ембаргото е вдигнато, израелец е отвлечен в Париж, официални представители подозират националистически мотиви, министър-председателят се е свързал с френския си колега и е настоял за конкретни действия. Има ли снимки?

— Но аз вече говорих със секретаря по военните въпроси, който е убеден, че отвличането няма нищо общо с националността на жертвата — заяви говорителят. — Нарече го престъпление, основано на сгрешена самоличност.

— Той за какъв се мисли, за говорител на ИДИЛ? Как може да е толкова сигурен за мотива? — избухна американецът. — Наша работа е да измисляме разни абсурдни теории, а не негова. Попитах дали имаме снимки.

— Не само снимки — отвърна говорителят. — Имаме видеозапис от охранителната камера на „Ел Ал“, вижда се дори жената, която го е отвлякла.

— Жената?

— Била истинска красавица, ако съм разбрал правилно.

— Какво чакаме тогава? — попита стратегическият съветник. — Подаваме записа на всички телевизии, нека пускат там извънредни съобщения, нека обявяват ответни действия, министърът на обществената безопасност докладва редовно на министър-председателя, разузнаването разследва, равинът на Стената на плача чете специална молитва, „Мосад“ е вдигнат под тревога, „Шабак“ също е в играта.

— Чакай, трябва да съгласувам със заместник-министъра на отбраната.

— Да пази господ! Ти комуникираш само с полицията. Само това ни липсва, той да ни се пречка.

— Но само преди час казахме на всички телевизии, че става дума за незначително битово престъпление! — напомни им говорителят.

— Междувременно е постъпила нова информация — каза миролюбиво американецът. — Инцидент, застрашаващ националната сигурност, с любезното съдействие на фризьорски салон „Александър дьо Пари“. Да вървим, губим време!

21

Навремето, когато баща ѝ я водеше тук, грозният мол на успоредната улица още не беше построен, нямаше пътни знаци и нищо не подсказваше, че тук има военна база. Идваха с колата в Северен Тел Авив по един полускрит в тревата път, покрай ягодови полета, където сега се намираше офицерският паркинг.

Това винаги ставаше по здрач, на отиване за школата по балет или за да преспи тя при някоя приятелка. След няколко остри завоя, на които главата ѝ се удряше в покрива на колата от дупките по пътя, пред очите ѝ се изправяше джунглата — фантастична плетеница от десетки антени, сложни като мрежи на космически паяци.

Ориана можеше да ги гледа с часове, но баща ѝ обикновено я оставяше в колата пред осветената джунгла за не повече от десетина минути и се връщаше, винаги без куфарче и документи в ръце. Беше приел доклада на подчинените си и им беше дал съответните нареждания. Когато стигнеха до школата по балет или дома на съученичката, тя едва се сдържаше да не им разкаже за тайната на баща си, там, сред ягодовите полета, северно от Тел Авив.

Къде изчезват тези изумителни усещания, когато вече не си дете? Като ученичка в гимназията баща ѝ я заведе в Ню Йорк. В таксито от летището тя се подготвяше за знаменития изглед към Манхатън с небостъргачите, които толкова често бяха споменавали у дома. На излизане от скучния тунел Ню Йорк се извиси пред очите ѝ и всичко беше точно както ѝ го бяха обещали — красиво и загадъчно, плашещо и ослепително, — но въпреки това я обзе леко разочарование, защото пейзажът на Ню Йорк се оказа не чак толкова главозамайващ, колкото джунглата от антени върху зданието на 8200.

В онези години никой не го наричаше „8200“, най-малко от всички баща ѝ, за когото то си оставаше „Звеното“. В техния квартал, населен главно с професионални пилоти и военни, му викаха „секретната база“ или „щабът“. В деня, когато излизащият в пенсия командващ звеното се появи на корицата на „Йедиот Ахронот“, баща ѝ отказа да отвори вестника, като само ѝ повтаряше: „Виждаш ли, Ориана? Виждаш ли? Това е началото на края на тази страна“.

Тя вече се беше превърнала в експерт в измамите. Майка ми е горе. Мама ще се върне скоро. Мама е при баба. Мама умря. Мама е в болница. Мама е на конференция в чужбина. Мама ще се смее на всичките тия клюки, като се върне.

Напуснаха кибуца посред нощ. Баща ѝ караше, брат ѝ, облян в сълзи, беше отзад. Тя седеше до баща си. И остана до него през годините, защото баща ѝ така и не се ожени повторно. Семейството се премести по-близо до антените, в твърде голяма къща с нови мебели. Майка ѝ остана в стария им дом в кибуца с младия си любовник палестинец, който преподаваше арабски на хонорар. Точно като история от левичарски израелски учебник.

Когато Ориана се връщаше у дома на всеки две седмици, следите от присъствието му в къщата бяха налице — мъжки сандал под леглото, странни драсканици в бележника до телефона, афтършейв в банята, да не говорим за историята на браузъра на компютъра. Навън неодобрителните погледи на съседите бяха повече от показателни.

Не ѝ пукаше. Беше по-щастлива в базата, можеше да плува в морето, да си купува модерни дрехи, да излиза. Бащата ѝ, изглежда, не страдаше и това беше достатъчно. Но нещата се промениха драстично след три години. Баща ѝ беше най-сериозният кандидат за важен пост — ръководител на преместването на разузнавателния корпус в пустинята Негев.

И тогава учителят по арабски се върна в живота им. В секретна докладна записка до ръководството се обясняваше, че полковник Талмор е споделял съпругата си с млад израелец от арабски произход, чийто братовчед е заподозрян във връзки с терористична организация. Следователно е възможно терористи да са имали достъп до дома му, личните му документи, телефона му и всичко, което е занесъл вкъщи. „Ролята на звеното за контраразузнаване е да събира информация и да я предава на съответните органи в подходящия момент, но в крайна сметка решението е ваше“. Така завършваше записката, подписана от полковник Ротелман, който вероятно вече се гласеше да оглави разузнаването.

Ударите в гърба във всяка голяма организация са изкуство — трябва да има и емоционална страна. И така някакъв некадърник получи поста, а баща ѝ рак. Ориана не подозираше Ротелман. Всичко, което знаеше, беше, че един ден баща ѝ беше там, за да я закара за тестовете преди назначението ѝ, а три месеца по-късно беше мъртъв.

Ориана се бе надявала никога повече да не се върне тук — във въпросника за предпочитанията си в наборния център бе написала „всичко без 8200“. Когато пристигна на курса за офицери от разузнаването, след като бе служила в Отдела за защита на информацията, върху протокола от интервюто ѝ на ръка бе написано: „Поради обстоятелства от лично естество офицерът се освобождава от разпределение в звеното, където е служил покойният ѝ баща“.

Но поредица от трусове бяха разклатили основите на Звено 8200 — поток от събития, които можеха да бъдат предотвратени, стига някой да бе забелязал навреме светналите сигнални лампички. Офицер педофил, внезапна вълна от убедени противници на войната, стотици новинарски репортажи по света, отразяващи изтичането на класифицирана информация от американската им партньорска служба — Агенцията за национална сигурност. Изведнъж за 8200 започнаха да пишат по вестниците, и то не само ласкави статии в раздела за авангардни технологии.

Главнокомандващият Израелските въоръжени сили реши да създаде Специална секция, чиито служители моментално се насочиха към Ориана — кадет с изключителни постижения в курса, превъзходен млад изследовател в отдела, успяла да разреши случаи, с които далеч по-опитни колеги отдавна бяха отказали да се занимават. „Тук имаме четири отдела — обичаше да казва началникът ѝ на официалните си гости, — сигурност, анализи, дистанционна обработка на данни и Ориана“.

И въпреки всичко тя се чувстваше някак странно, идвайки отново тук по новия асфалтов път. Войниците на входа на базата познаваха колата ѝ от разстояние и затова спазиха стриктно реда, включително проверявайки служебната ѝ карта и багажника. Това бе цената, която Ориана плащаше за собствената си непреклонност по отношение на сигурността, макар че в конкретния случай подобен педантизъм я вбесяваше — оставаха само десет минути до защитената видеоконферентна връзка с Абади, а тя искаше междувременно да разбере какво се бе случило в секцията в нейно отсъствие.

Дежурен сержант беше Рахел — единствената, която можеше да я накара да се усмихне дори в противен ден като този. И наистина, Ориана едва бе престъпила прага на кабинета си, когато Рахел изригна в един от характерните си оживени, леко несвързани монолози, които тя наричаше „доклад до командира“.

— Госпожо командир, госпожо командир, елате бързо, имате заповед за защитен разговор с новия шеф. Седнете пред екрана. Заповедта е от него, така че той ще ви се обади. Трябва също така да подпишете, че сте получили три инструкции, които пристигнаха на ваше име. Как да ви ги прочета, по реда на постъпване или по ранга на подателя? Всъщност в случая е едно и също. И така, почваме. Седнахте ли вече? Едно кафенце за начало? Не? Добре, защото и без това нямаше как едновременно да ви правя кафе и да ви чета доклада. Е, да почвам ли? Първата инструкция е от командващия: вие вече не сте шеф на Специалната секция, защото алфа-мъжкарят полковник Зеев Абади е решил да встъпи по-рано в длъжност.

— Знам, Рахел, получих копие от имейла. И не си спомням в него новият шеф на секцията да се описва като алфа-мъжкар.

— Защо да го описват, като към имейла има снимка? То си е очевидно. Сякаш не ни стига една радост за окото като вас, ами сега и такъв мъж… Аз ще си остана грозното патенце на секцията. Вече сериозно мисля да подам молба за преместване на друга работа.

Рахел, която все се жалваше, че е ниска и дебела, понеже се била метнала на майка си, въртеше мъжете от базата на пръста си, сякаш беше супермодел. Ориана отделяше значителна част от работното си време, за да стимулира самочувствието на любимата си следователка, но сега моментът не беше подходящ.

— Рахел, моля те да не наричаш нито мен, нито която и да било друга жена „радост за окото“. Можем ли да минем към доклада? Нямаме много време.

— Виждате ли как се отразява на всичко? Това, че съм толкова грозна. Не че съм искала да ви обидя, но просто… как да го кажа? — очаквам известен спад в производителността ми след неговото пристигане и исках да ви предупредя. Може така да се притесня, че да започна да заеквам и да си забравям мисълта.

— Съмнявам се това да се случи — каза Ориана и включи екрана.

— Чакайте, не го четете, аз съм тази, която трябва да ви докладва, важно е!

— Хайде тогава! Първата инструкция е от командира на звеното и с нея ми се съобщава, че Зеев Абади встъпва в длъжност. Какво гласи втората?

— Втората е от генерал Ротелман: забранява ви се да работите със Зеев Абади.

— Какво?

— Във входящата ви поща е, официално писмо. Замразява назначението на Зеев Абади, понеже не било обявено по надлежния ред, така че междувременно от Специалната секция се иска да не работи с новия завеждащ до второ нареждане от генерал Ротелман, потвърждаващо назначението.

— Шегуваш се, нали?

— Не. Дори личният му секретар се обади, за да се убеди, че съм получила писмото. Каза, че се опитал да се свърже с вас, но телефонът ви не отговарял. Аз му обясних, че изключвате мобилните си устройства, докато шофирате, което ме побърква, защото понякога се налага да ви предам спешно съобщение и трябва да чакам, докато спрете на бензиностанция или нещо такова…

— Рахел!

— Да, госпожо командир?

— Ти каза, че четеш съобщенията по реда на постъпването им или по ранга на подателя, нали?

— Казах ви, госпожо командир, че в случая това е едно и също.

— Тоест, Рахел, третото съобщение е с подател, стоящ по-високо от началника на военното разузнаване?

— Да. Третото съобщение пристигна преди петнайсетина минути и е от заместник-главнокомандващия на Израелските въоръжени сили.

— Какво?

— Да! Пише, че сте длъжна да работите с породистия мъжкар и да игнорирате писмото на генерал Ротелман, понеже той лично бил решил да замени шефа на Специалната секция и да назначи Абади в съответствие с Вътрешния правилник на Генералния щаб или нещо такова. Между другото, писмото е с копие до генерал Ротелман, така че положението е доста неловко.

— Доста неловко — повтори Ориана, първо, защото мозъкът ѝ бе временно блокирал с оглед на последните развития, и, второ, защото забележката на Рахел беше напълно уместна.

— Неговата заповед също пристигна като официално писмо, включително с електронния печат на подателя. Наистина е от кабинета на заместник-главнокомандващия. Само че не се обади личната му секретарка.

— А, така ли?

— Не, той лично беше на телефона. Е, секретарката го свърза.

— Какво?

— Именно. Самият Ноам Зеел. Пита коя съм и аз му казах, че съм дежурният сержант на Специалната секция към Звено осем-двеста. Пита кога ще бъдете в кабинета и аз отвърнах, че току-що сте тръгнали от Генералния щаб и ще бъдете тук малко преди четири за видеообаждането. После пита дали съм получила имейла и аз казах: да, и тогава той ми каза да се погрижа да го видите още с пристигането си. И аз му казах: разбира се, шефе, разчитайте на мен, шефе!

— Рахел?

— Да, госпожо командир.

— Разговаряла си със заместник-главнокомандващия на Израелските въоръжени сили?

— Да, щура работа. Кой знае още какво ще ни донесе днешният ден!

— Кой знае още какво ще ни донесе днешният ден… — повтори замислено Ориана.

На екрана се появи съобщение.

Подателят беше полковник Абади, новият ръководител на секцията, очевидно специално назначен от заместник-главнокомандващия на Израелските въоръжени сили.

— Приемате ли разговора? — попита я компютърът.

Ориана вече съжаляваше, че не бе поискала кафе. Тя се изправи на стола си, впери поглед в обектива на камерата и натисна „Да“.

22

Рю Рабле е една от най-малките улици в Париж, само с четири сгради, но се намира в един от най-скъпите квартали в Европа, непосредствено до „Шанз-Елизе“.

— Първата сграда на Рю Рабле номер едно била собственост на Густав Айфел, който живял там до смъртта си — обясни ентусиазирано брокерът, но клиентите не реагираха. — Впоследствие зданието било съборено и на негово място построили скучната административна сграда, покрай която минахте. Втората била притежавана от баронеса Жерар, племенница на Франсоа Жерар, официалния художник на Наполеон и крал Луи Осемнайсети.

Отново нямаше никаква реакция. Брокерът започна да се изнервя, но реши, че за тези пари трябва да продължи с лекцията по история.

— След смъртта на баронесата нейните дъщери узнали, че им била завещала единствено дома си и нищо друго. Те го продали и на негово място сега се издига нова сграда, която поради огромните си размери е вписана върху два парцела — Рю Рабле номера две четири. От хиляда деветстотин двайсет и пета година в нея се помещава аристократичният Жокей Клуб, едно от средищата на френския антисемитизъм от деветнайсети век. А точно отсреща, на номер три, като божие наказание се намира израелското посолство.

Вече напълно изнервен, брокерът реши да не споделя, че собствениците на последната сграда, на Рю Рабле №6, където се намираха, ужасно се затрудняваха да намират наематели — като една от причините бе, че улицата беше денонощно блокирана от охраната на посолството. Самото то се виждаше отлично през прозореца. Но в момента вниманието на брокера беше изцяло погълнато от договора в ръцете му.

Той не можеше да повярва на късмета си. Наемателите представляваха един от най-големите доставчици на мобилни телефонни услуги в Хонконг. Поради наплива на китайски туристи в Париж те планирали да подобрят покритието си във френската столица. Брокерът се бе опитал да събуди у тях интерес към някои други имоти в Осми район, но те държаха да започнат с офиса на Рю Рабле.

В неговата професия внимателно подбраното облекло беше от решаваща важност. На работа той държеше да се облича в безлични сиви костюми, които — макар и шити от изключително скъп шивач — да не карат клиентите му да се чувстват засенчени. Но с клиенти като тези подобна опасност не съществуваше.

Жената, на около петдесет години, беше облечена с класически „Шанел“. Тя не говореше френски, или по-точно, изобщо не говореше. Дори когато се здрависа с него, не си направи труда да свали огромните си очила; златната емблема проблясваше при всяко поклащане на главата ѝ.

Мъжете бяха по-млади. Единият от тях, облечен от глава до пети в черно на „Армани“, не проявяваше интерес към преговорите и през цялото време остана до отворената врата. Другите двама бяха с тъмни костюми, подчертаващи белотата на ризите им. И двамата бяха сравнително високи. По-високопоставеният, който говореше отличен френски, беше с консервативен костюм, черен на дискретни бели райета. Другият беше с втален двуреден костюм и донякъде напомняше на гангстер от старите филми. На всеки няколко минути той вадеше кутия цигари от вътрешния си джоб с театрален жест, сякаш беше пистолет.

Бяха готови да платят исканата цена от две хиляди евро на квадратен метър — точно два пъти по-висока от реалната, която собствениците очакваха да получат за имота си. Казваха, че възнамерявали да инсталират в офиса само микро антени — оборудване, което не изискваше специално разрешение от Министерството на съобщенията или Парижката община. При това бяха готови да платят авансово наема за една година!

Единственото им условие бе да се нанесат незабавно. Поставянето на антените на фона на затъмнените прозорци, но без да увреждат фасадата, щяло да отнеме приблизително четири часа. Той обеща да говори с портиера, за да няма оплаквания от съседите заради шума, което беше без особено значение, защото по това време на денонощието никой уважаващ себе си французин не беше в офиса си. След като подписа пръв договора, той им подаде писалката си „Монблан“, която използваше при специални случаи.

Жената я изгледа презрително и извади от чантичката си черна платинена писалка „Омас“. С нея попълни и чека, издаден от голяма търговска банка в Хонконг. Той погледна сумата, преди да ѝ подаде двата комплекта ключове. Тя не отговори на поздравленията му, а мъжът, който говореше френски, сърдечно го изпрати до вратата.

На излизане от сградата брокерът не забрави да поговори с портиера и накрая се озова отвън на улицата. По негови изчисления комисионата му за един час работа възлизаше на сто хиляди евро. Брокерът мина покрай сградата на израелското посолство, този път без обичайното раздразнение. Полицаите на изхода на Рю Рабле вдигнаха бариерата и той закачливо им отдаде чест. Само страхът, че китайците можеха да го видят от прозореца, го спря да изпълни няколко танцови стъпки от радост.

23

Кафето, което му бе донесла секретарката, беше твърде слабо, но на генерал Ротелман му беше все тая. Той беше може би единственият генерал в Израелските въоръжени сили, чиито предпочитания за пиенето на кафе оставаха неизвестни дори сред най-близкото му обкръжение.

Всъщност той нямаше предпочитания. Можеше да пие кафето със захар, както и без, на отворена или затворена врата, можеше да кара сам колата или да повика шофьора си и дори в офицерската столова дежурните се бяха убедили, че не е нужно да го питат кое ястие предпочита във всеки конкретен ден. Като човек на разузнаването — може би най-добрият от своето поколение — той се бе научил да се оправя в бързо променяща се обстановка и вярваше, че човек с предпочитания задължително означава човек със слабости.

Така например до тази сутрин той се бе отнасял по-благосклонно към шефа на службата за събиране на разузнавателна информация, Зоро, отколкото към другите си заместници. А сега, докато отпиваше от твърде слабото си кафе и четеше докладите на екрана пред себе си, той бе донякъде разколебан и в това свое предпочитание.

Наложеното назначение на Абади беше наистина изненада. Човекът изглеждаше свършен, договорът му беше прекратен, честта му бе опетнена. Но ето че само след година той отново се бе завърнал.

Ротелман порови в компютъра си и намери архиви раната папка. Скандалът бе избухнал през 2014-а — цяла вечност в света на разузнаването. „Ние, офицери и войници в Звено 8200, настоящи и бивши, заявяваме, че отказваме да позволим употребата на технологичните и човешките ресурси на звеното за разузнавателни операции срещу палестинците, повечето от които са незаконни, а всички са неморални“ — започваше отвореното писмо.

Да се отказва извършването на нещо не беше новина, но за пръв път отказващите идваха от разузнаването. А повечето международни медии, които отразиха новината, чуха за пръв път и за Звено 8200, „най-тайната военна структура на Израел“.

Разследването беше бързо, обвинението беше изготвено бързо, военният процес също. По това време Ротелман командваше пехотно формирование на север. Само след няколко години всичко се промени. Командирът на 8200 беше сменен, бе създадена нова Специална секция под прякото командване на заместник-министъра на отбраната. А генерал Ротелман, „офицер с независимо мислене и ясен морален глас“, стана началник на разузнаването.

Тъй като беше твърде зает, той определено се изненада, когато Абади в качеството си на ръководител на проекта „Големи данни“ в 8200 се яви в съда при обжалването и свидетелства в защита на предателите, говорейки за „грешки“, „честност“, „съвест“ и други подобни глупости. Ротелман си спомни, че бе подписал уволнението му през януари. Бе обяснил колко съжалява, че „полковник Абади е избрал грешния път“ и е „поставил себе си над звеното“.

Да имаш враг в корпуса беше проблем, още по-голям проблем бе врагът да работи с дъщерята на човек, когото си отстранил. Мисълта, че собственият му секретар я бе извикал в кабинета му днес и че Зоро я бе оставил да ги унижи, го вбеси. Но Ротелман не можеше да обвинява Зоро за случилото се днес. Сигурно имаше и друго обяснение. Направи мислен обзор на събитията от деня: заместникът му бе изнесъл презентация пред представители на всички разузнавателни служби, която бе завършила катастрофално; в страната бе пристигнал старши следовател от Агенцията за национална сигурност на Съединените щати, за да разследва евентуално нарушение на спогодбата за сътрудничество в областта на разузнаването между двете държави; заместник-главнокомандващият на Израелските въоръжени сили бе наложил през главата му назначение на служител, което той, генерал Ротелман, изрично бе инструктирал Зоро да осуети.

А денят още не беше приключил. Той се обади на съпругата си, че няма да може да отиде с нея на училищния концерт на сина им. Тя го накара да се извини веднага на момчето и този разговор се оказа най-труден. Няма друг избор, обясни му той, и екранът пред него го потвърждаваше.

Резултатите от неразбориите в системата бяха очевидни. От всички звена пристигаха запитвания за отвличането в Париж. Службите за събиране на информация изсипваха в централата такова количество доклади, че заплашваха да блокират компютрите.

Секретарката бе оставила вратата му отворена и през последните петнайсет минути той чуваше звука от истеричните телевизионни репортажи: „Скандално недоглеждане от френска страна… потресаващо в наглостта си отвличане… специалните части издирват похитителя… министър-председателят е разговарял с шефа на Военното разузнаване генерал Ротелман… все още не е изключена възможността жертвата да е избрана случайно… въпреки това Израел трябва да разследва дали не е било нужно обявяването на по-висока степен на тревога… да се молим за жертвата, а сега имаме телефонна връзка с един от колегите му, станал свидетел на отвличането“.

Той се изправи, за да помоли секретарките да намалят звука, но когато стигна до бюрото, му дойде друга идея.

— Трябва ми кодът за защитен разговор с израелското посолство в Париж — каза той на жените, които не откъсваха очи от екрана.

— Триста и четирийсет, деветдесет и осем на синия бутон.

Светкавичният отговор дойде от секретарката вляво, която обикновено беше най-бавната. Това подразни любопитството му.

— Помниш кодовете на посолствата наизуст ли?

— Не, господин генерал. Днес вече два пъти ме питаха за този. Първо вашият личен секретар, когато пристигна онзи плик с черен гриф.

— А вторият път? Пак ли беше личният ми секретар?

— Не, вторият път беше онази офицерка, която присъстваше на съвещанието сутринта. Когато всички излязоха в почивка, тя ме помоли да намеря кода в базата данни.

— Онази от военноморското разузнаване?

— Не, другата, със зелената униформа. От Осем-двеста.

Той кимна бавно, обмисляйки информацията. Секретарката изчака няколко секунди, после попита:

— Да ви свържа ли с посолството в Париж?

— Не, няма нужда — отвърна той. — Повикай Зоро, веднага.

24

Дълго време Йерми виждаше само ниви.

След половин час в полезрението му попаднаха скучни офис сгради и грозни молове. Едва когато автобусът слезе от магистралата, той видя и жилищни кооперации; изглеждаха точно така, както си ги бе представял красиви и еднообразно аристократични. Йерми си каза, че най-после са навлезли в Париж.

Заваля дъжд. По тротоарите внезапно се появиха истински французи — мъже с дълги шлифери, стройни момичета с високи токчета, стилни възрастни дами с пудели. Всички бяха с чадъри, сякаш някакъв божествен ред се грижеше да ги предпази още от първите дъждовни капки.

Той нямаше представа къде го отвежда този автобус. Взел го бе от изхода на терминал 2А, за да избегне среща с полицаите наоколо. Автобусът беше бял и с логото на летището; много пътници се качиха на него и Йерми ги последва. По всичко личеше, че той е единственият израелец сред пътуващите. Плати билета на шофьора като всички останали, остави куфара на рафта за багаж като всички останали и като всички останали седна до прозореца. Единствено свитият на топка стомах го отличаваше от другите пътници.

Дъждът вече плющеше по стъклата на прозорците. Пешеходците тичаха към кафенетата, които бяха големи и осветени. Йерми започна да различава туристите, сами и по двойки, също така объркани като него. Автобусът навлезе в малки тесни улици и от прозореца той вече виждаше бизнесмени, издокарани с леки пролетни костюми в жизнерадостни цветове. Такситата бяха бели, автобусите зелени, а фаровете на колите светеха в жълто. Всичко останало беше сиво.

Автобусът зави рязко в някаква тясна уличка, като се опитваше да заобикаля локвите около скупчените под тентите на кафенетата и магазините пешеходци. Йерми избърса с ръка запотения прозорец и се загледа във витрините; магазините бяха луксозни, това бе повече от очевидно — безкрайно море от дантели, бижута и всякакви други маркови стоки, включително един голям магазин на „Фаберже“, който би зарадвал баба му и дядо му, в чиято домашна библиотека в Ашдод имаше цял рафт с книги, посветени на изчезналите скъпоценности на царя.

Междувременно тясната уличка се бе вляла в широк булевард, изпълнен с повече хора, отколкото бе виждал събрани на едно място през живота си. По торбите, които носеха, той се досети, че това е булевардът с големите универсални магазини — онези, за които баба му толкова много му бе разправяла. Инстинктивно опипа предния джоб на панталона си, издут от парите, които тя му бе дала за пътуването.

Автобусът бавно зави наляво по кръгово кръстовище и малко след това спря. Шофьорът отвори задната врата и пътниците се втурнаха към багажното отделение, сякаш всеки се боеше, че тъкмо неговият куфар ще изчезне в суматохата. Последен слезе Йерми. Стисна в едната си ръка дръжката на куфара, а с другата побутна назад качулката на подплатеното си военно яке.

Той се намираше на малък площад, който според табелата носеше името на руския балетен импресарио Сергей Дягилев. Опита се да приеме това за добър знак, макар да не знаеше накъде да тръгне. Каза си, че универсалните магазини са останали назад, което означава, че право напред би трябвало да е Операта. Той пресече улицата и направи няколко крачки в същата посока, като разсеяно поглеждаше към витрините на скъпите магазини. От рекламен плакат за кафе в капсули, закачен на една от тях, го гледаше Джордж Клуни.

Наоколо имаше много хотели, но изглеждаха твърде долнопробни и Йерми се съмняваше, че ще разполагат с технологията, която му бе нужна. Продължи да върви напред и не след дълго вляво от себе си видя някакво здание, чудовищно както по размер, така и по грозота. Йерми предположи, че бе стигнал до задната фасада на Операта. Площадът отпред беше празен в дъжда. От двете страни на улицата се издигаха хотели.

В първия хотел рецепционистът го огледа от глава до пети и с убедителен тон го уведоми, че, за съжаление, нямат свободни стаи.

Той пресече улицата към следващия, чието фоайе беше по-голямо от самата Опера. Около него се чуваше глъч на много езици, сред които руски и дори иврит. Всички работещи на рецепцията бяха жени, което увеличаваше значително шансовете му.

Рецепционистката го изгледа с интерес, граничещ с умиление, когато ѝ обясни, че няма кредитна карта. След консултация с началник-смяната тя се върна при него и му предложи разумен компромис: при тези обстоятелства и предвид факта, че няма резервация, хотелът е готов да му предостави стая, но срещу предварително заплащане, дори само за една нощ. Жената преснима паспорта му и предложи да му помогне с попълването на формуляра. Тя преписа името му буква по буква от паспорта: Владислав Йермински. Гражданство: израелско. Възраст: двайсет и една години. Той ѝ продиктува адреса и пощенския си код. Цел на посещението: бизнес? Почивка? Друго? Бизнес, отвърна той. След като ѝ наброи половината от парите си — двеста и петдесет евро, — той получи ключа от стая №5508. Както се бе надявал, ключът беше електронна карта с 32-битов код. Детска игра.

Стаята беше по-малка, отколкото бе очаквал за такава цена, но предлагаше възможност за включване към хотелската мрежа, а за него само това имаше значение. Завесите бяха широко отворени и от тях се виждаше предната фасада на Операта с разните позлатени гръцки божества. Телевизорът беше включен и от него се чуваше някаква особено дразнеща вариация по Чайковски.

Йерми потърси дистанционното и натисна бутона. Музиката отстъпи място на истеричен репортаж на френски, илюстриран със снимка на самолет с цветовете на „Ел Ал“ и надпис с огромни червени букви: ОТВЛИЧАНЕТО НА „ШАРЛ ДЬО ГОЛ“. Без да отделя очи от екрана, Йерми понечи да седне на леглото, но краката му бяха престанали да го слушат. Той се свлече на пода, вперил поглед в изображенията на китайците и блондинката. Трябваше да обмисли новата информация.

25

На всеки паркинг по „Шанз-Елизе“ надпис с големи светещи букви обявяваше, че няма свободни места. Цялото авеню излъчваше гордост и добро настроение, блеснало на слънчевите лъчи след проливния дъжд. Абади реши да си пробва късмета в преките улици, като търсеше с поглед подходящо място. Заради продължителните проверки за сигурност пред израелското посолство рискуваше да закъснее за часа на защитения разговор и за момент си помисли да остави колата направо пред бариерата. Но тя бе взета под наем, а точно сега не бе нужно да си навлича допълнителни неприятности.

Той забеляза, че пред входа на скъпия ресторант „Льо бьоф сюр льо тоа“ младеж паркираше колите на клиентите, и небрежно му подаде ключовете си заедно с щедър бакшиш. После още с влизането си в ресторанта се сети, че е забравил нещо отвън, извини се на хостесата и излезе. Сви вляво по авеню Матиньон. От всички парижки паметници Абади изпитваше странна неприязън към Триумфалната арка. При вида ѝ просто изпадаше в депресия. Последната му ученическа екскурзия във Франция беше тук. Абади си спомни как любимият му учител по история жестикулира ентусиазирано, сочи към Плас Етоал и възхвалява военните подвизи на Наполеон. Две седмици по-късно родителите му се преселиха в Израел и той никога не им го прости. Затова намрази и паметника.

Той забърза към посолството. Полицаите зад бариерата го забелязаха отдалече. Той от години посещаваше израелски посолства по целия свят и навсякъде охраната изпитваше едва ли не лична омраза към него, мъчейки се да разбере точно каква е ролята му и обиждайки се от отказа му да обясни по-подробно. Това неизменно му струваше всеки път поне двайсетминутен разпит, минаване през скенери, претърсване или поне дълго и унизително чакане.

На първата бариера, която се намираше под френска юрисдикция, всичко мина доста гладко. Полицаите поискаха да видят паспорта му и докладваха името му по радиостанцията. Абади забеляза миниатюрните камери, прикрепени към униформите им; той не се съмняваше, че личните данни на всеки посетител в израелското посолство се съхраняват някъде в базата на френското контраразузнаване. Той беше последният човек, който би се възпротивил.

За негова изненада, полицаите почти мигновено получиха указания да го пропуснат. На втората бариера също нямаше бавене. Минаването през скенера протече бързо, почти небрежно, а до претърсване изобщо не се стигна. Служителят от охраната му подаде обратно паспорта с думите: „Можете да влезете“. По радиото не бе получил указания да пита Абади за целта на посещението му в посолството.

На третата бариера обаче му зададоха този въпрос.

— Трябва да използвам секретната ви секция — каза той и извади служебната си карта на офицер от разузнаването, която беше изтекла преди време.

Дежурният на пропуска сякаш не забеляза това. Той потърси името му в отпечатания списък, окачен на стената на караулката, обади се на някого по телефона и му върна картата без коментар, може би дори с лека усмивка.

— Трети етаж, вдясно по коридора. Шефът на охраната ви очаква.

Това вече граничеше с научна фантастика. Шефът на охраната на посолството бе обиждал Абади неведнъж в миналото, като всеки път го бе бавил на влизане, бе го разпитвал какво точно работи, бе се опитвал да му отреже достъпа до секретната секция. Този път обаче наистина го очакваше горе на етажа, за да му отвори незабавно заветната врата и да му пожелае „на добър час“.

На стената имаше шест часовника, показващи часа в различни градове по света — една поостаряла, но мила практика. Абади зададе личния си код и набра номера на Специалната секция към Звено 8200. Според съответния часовник в Израел беше 15:59 часът — време да се свърже с една млада жена, която никога не бе срещал, но единствено, на която можеше да вярва.

26

Стигнаха пеша до Китайския квартал.

Като всички войни в организацията, и двамата носеха имена на китайски дракони. По-високопоставеният беше кръстен на дракона с човешко лице Джулун и също като него предпочиташе да не споделя тайните си. Той не си бе направил труда да обясни на младшия си партньор защо трябва да слязат от метрото на „Толбиак“, вместо да продължат с влака до крайната спирка. Просто допускаше, че възможността за случайна проверка от френската полиция е по-голяма в края на линията, особено с оглед на големия брой нелегални имигранти, които пътуваха по нея. Не че той имаше основания изобщо да очаква проверки — досега всичко бе минало съвсем гладко.

Това до голяма степен се дължеше на партньора му, който със сигурност щеше да бъде повишен в старши дракон след приключване на мисията. Той бе избрал оптимално мястото за екзекуция, отлично се бе справил и с момичето, което използваха за примамка, помогнал бе на командира си при изпълнението на операцията. Бе се доказал и при планирането на изтеглянето, когато се бяха смесили с група китайски туристи, излизащи в този момент от терминала.

До момента не се бяха натъкнали на нито една неочаквана пречка — рядко постижение дори за опитни войни. Оставаше им само да се доберат до тайната квартира в 13-и район, в сърцето на Китайския квартал, и да чакат да бъдат извикани за доклад, преди да бъдат изпратени обратно в родината.

Те взеха ескалатора до изхода откъм авеню Д’Иври, където ги изненада пороен дъжд. Бяха все още облечени с еднаквите си костюми, които им бяха служили за прикритие на летището, но привличаха внимание на улицата. Тръгнаха към Китайския квартал, но след няколко минути Джулун разпореди да се скрият на сухо. Право срещу тях имаше супермаркет с горд светещ надпис: „Най-големият китайски супермаркет западно от Пекин“. Той реши да си купят чадъри и по един лек дъждобран, преди да продължат пътя си.

Ако не се брояха един-двама французи, клиентелата вътре беше изцяло от виетнамци. Китайци бяха само служителите. Той усети подозрителните им погледи и двамата се насочиха бързо към гондолите с дрехи. Купиха си два навити на руло найлонови дъждобрана по две евро единия — по-евтино, отколкото и в Китай. После добавиха към покупката два черни чадъра, макар че Джулун не знаеше как ще се справят с бурния вятър.

По пътя към касите се изгубиха. Супермаркетът беше огромен — само рибният отдел беше по-голям от всеки китайски супермаркет. Опитвайки се да се върнат обратно по стъпките си, те се озоваха в отдела за електроника пред една цяла стена от свръхмодерни телевизори, всички настроени без звук на един и същ канал. Френска говорителка с красиви големи очи говореше оживено, насложена върху снимка на пътнически самолет.

Изведнъж образът се смени и Джулун видя себе си. Той приклекна инстинктивно, сякаш стреляха по него, после отново се изправи, приковал поглед в стената. Видеозаписът беше черно-бял, но изключително ясен; лицето му го гледаше от стотиците екрани, сякаш му се подиграваше — подиграваше се на всичките му предпазни мерки, на прибързаната му увереност в успеха на мисията, на всичките му предишни постижения. Миналото вече не съществуваше.

Видеозаписът беше монтиран някак странно; във всеки случай, той не отразяваше цялото събитие. Двамата бяха заснети как се доближават незабелязано зад гърба на жертвата, нахвърлят се върху него и после събират вещите му от пода. Може би камерата не бе уловила всичко, но и онова, което бе успяла да види, беше твърде много.

Отново се включи водещата от студиото; сините ѝ очи се взираха умолително в зрителите с призив за помощ, след което на екрана се появи стоп кадър с тях двамата, а отдолу — телефонен номер. Джулун не знаеше френски, но не беше и нужно. Виждали ли сте тези двама души? Ако да, позвънете незабавно на горещата полицейска линия.

Той бавно се огледа, като се опитваше да не привлича внимание. Повечето от пазаруващите бяха заети със собствените си дела, но някои следяха репортажа. Въпреки увеличените снимки от охранителната камера — колкото и да беше усъвършенствана тя — Джулун знаеше, че при други обстоятелства имаха приличен шанс да избягат и да се спасят.

Но тук, в този супермаркет, хората се различаваха един друг, така че всеки можеше да извади телефон и тихо да позвъни в полицията. Двамата бяха отишли в Китайския квартал, очаквайки да се впишат в средата, но този техен план се бе оказал погрешен — бяха се озовали на единственото място в Париж, където можеше да бъдат разпознати.

Партньорът му беше замръзнал на място с поглед, прикован в екраните на телевизорите, които вече предаваха за поредното насилие в Близкия изток. Изглеждаше много млад, едва ли не дете. Но той също разбираше важността на току-що видяното. Първата му задача за тази мисия бе да избере място на летището, където да няма охранителни камери. Беше говорил с двайсетина летищни служители, повече от час бе разпитвал изпълнителя на обекта и лично бе огледал три пъти мястото.

Не разбираше къде бе сбъркал. Но едно нещо му беше напълно ясно: това вече нямаше никакво значение. Беше се провалил, с което бе увеличил двойно опасността командирът му да бъде разкрит и заловен. Опита се да каже нещо, да поправи някак стореното и все още да бъде от полза. Но мозъкът му не го слушаше.

Внезапно найлоновите дъждобрани и чадърите в ръцете им натежаха с цял тон. Всякакви контакти с други лица, например на касите в супермаркета, при които със сигурност имаше охранителни камери, ги излагаха на непосредствен риск. Те оставиха покупките си на един рафт и тръгнаха да търсят изхода. Надвисналата опасност — може би бе изострила чувството им за ориентация, защото този път успяха да се измъкнат от лабиринта за по-малко от минута.

Дъждът беше спрял. Пред тях се извисяваха кулите на Китайския квартал, където ги чакаше тайната квартира. Както се бяха стекли нещата, собствениците на жилището — а и всеки от хилядите минувачи, които щяха да срещнат по улицата дотам — можеха като нищо да ги издадат на полицията.

Джулун се обърна и погледна надясно. Ако се съдеше по полета на чайките и звука на вятъра, реката беше съвсем наблизо. Той се надяваше, че е достатъчно дълбока, за да приеме трупа на неговия млад и многообещаващ партньор, на когото днес късметът бе изневерил — и то точно тук, в най-красивия град на света.

27

Системата за защита бе задействала обичайните си сложни алгоритми. Нейният събеседник вече се виждаше на екрана. Полковник Зеев Абади гледаше право в камерата и по лицето му не помръдваше мускул. Не беше разрешено да разговарят около минута след началото, докато не получеха сигнал, че инсталирането на криптиращите файлове е приключило. Ориана винаги се чувстваше неловко в този интервал от време. Сякаш пътуваше мълчаливо с непознат в асансьора. Тя използва забавянето, за да помоли Рахел да ѝ направи кафе.

Значи така изглеждаше нейният бъдещ началник. Макар че определено приличаше на снимката от профила му, в която дълго се бе взирала след новината за назначението му, имаше и някои видими разлики. Първо, сега беше цивилен — с бяла риза, разкопчана на шията, под която се виждаше окосмен и загорял от слънцето гръден кош. Кожата му беше по-смугла, отколкото изглеждаше на снимките, може би защото погледът ѝ се спря най-напред върху светлите му очи, чийто блясък дори криптиращата система с ниската си разделителна способност не бе в състояние да прикрие. Секунди преди гласът му да се добави към картината, тя забеляза още една разлика между него и снимката: онази особена замечтана мекота в очите, която ѝ напомняше племенника ѝ от кибуца, докато гледаше птиците в небето.

— Здравейте, шефе — каза Ориана, давайки си сметка, че усмивката в гласа ѝ звучеше може би иронично, но без всякакво намерение да се променя само защото някакъв наперен фукльо бе нахлул внезапно в живота ѝ.

Ами да, човекът знаеше как да тероризира дори генерал Ротелман.

28

Йерми измъкна кутията от куфара си. Фолиото, в което я бе завил, беше непокътнато. Както очакваше, никой не се бе опитвал да я отваря. Първо извади от нея лентата с аудиозаписа — основната причина за пътуването му — и я остави настрани. Сега му трябваше сканиращото устройство, черно и лъскаво, гордо носещо логото на Израелските въоръжени сили. Стандартното предупреждение за разузнавателно оборудване бе гравирано върху предния му панел заедно с описание на наказанието, очакващо всеки, който се опиташе да го изнесе от помещенията на Звено 8200. Йерми го постави до телевизора.

Конверторът за кабелна телевизия в хотела изобщо не беше защитен — не че щеше да му отнеме кой знае колко време да пробие кода. Той извади кабела от дъното на куфара си и свърза скенера с конверторната кутия.

По пода в краката му бяха разпилени миниатюрните бутилчици с алкохол, които бе извадил от минибара. Нямаше ирландско уиски, само три посредствени марки скоч. Йерми изля шишенцата в елегантната хотелска чаша с надеждата, че смесването им ще подобри вкуса на напитката.

Той седна на леглото срещу телевизора, взе дистанционното и превключи обратно на канала с хотелските реклами. Вместо Чайковски този път ползваха за фон „Пролетта“ от „Годишните времена“ на Вивалди, в не по-малко ужасен аранжимент. Говорител с приспивен глас възпяваше достойнствата на хотела, построен през XIX в. от братята Перейра и използван от Емил Зола за място на смъртта на героинята от романа му „Нана“. На Йерми това му хареса. По-нататък гласът обясни, че днес хотелът разполага с четиристотин и седемдесет стаи — факт, който още повече го зарадва, тъй като големият брой увеличаваше шансовете му да открие онова, което търсеше.

Скенерът заработи. Една по една на екрана се появяваха всички връзки от хотелската мрежа. Най-близките трима гости в момента сърфираха във Фейсбук, което не му вършеше работа. В следващите две стаи хората бяха отворили джимейл акаунтите си и на екрана се изписаха чернови на личната им кореспонденция — това му даваше някакви възможности, ако не се появеше нещо по-добро.

При десетия опит засече госта в стая 5348, който тъкмо проверяваше баланса по сметката си в една лондонска банка. Голяма грешка. Йерми отвори приложение, с което запамети всички пароли на потребителя. Не му трябваше друго. Включи системата да записва в реално време случващото се на екрана и вдигна чашата, за да каже „наздраве“ на щедрия гост.

29

Рахел почука на вратата и влезе, както обикновено, без да чака разрешение.

— Разговорът ви прекъсна ли, госпожо командир? Бихте ли желали да ви свържа отново?

— Не, Рахел — отвърна замислено Ориана, гледайки към екрана със смесица от учудване и недоверие. — Не прекъсна, просто приключи.

— Как така? Че колко продължи, минута? Аз нямах време да ви направя кафе!

— Според системата — четирийсет и осем секунди.

— Но нямахте ли милион неща, за които да разговаряте? — попита с искрена загриженост Рахел.

— Да, много теми за обсъждане — отвърна Ориана, все така потънала в мислите си. — Но той имаше една неотложна молба. Предполагам, че затова разговорът беше толкова кратък.

— И каква беше молбата? Имаше ли нещо общо със съвещанието, на което отидохте тази сутрин вместо него?

— Не, нищо общо. Помоли ме да отида и бързо да взема дрехите му от пране.

Рахел бавно седна на стола пред бюрото на любимата си началничка; закръгленото ѝ тяло се отпусна на седалката с драматизъм, който не изглеждаше никак пресилен.

— Бихте ли повторили последното изречение, по-бавно?

— Каза, че преди пътуването си бил дал униформите на пране и днес трябвало да са готови, ако обичам да ги взема и да му ги оставя в кабинета, иначе щели да се изгубят в пералнята на базата.

— Не разбирам. Повикал ви е за защитена видеовръзка, за да ви каже това? С него ли започна?

— Не. Аз се представих: „Приятно ми е, лейтенант Ориана Талмор, заместник завеждащ Специалната секция“. Той също се представи: „Приятно ми е, Абади“.

— Само това? Абади?

— Да. Аз го питах дали да се обръщам към него с „господин командир“ или „Зеев“, а той каза: „Предпочитам Абади“. Аз отвърнах: „Няма проблем, нека бъде Абади“. И започнах да му докладвам за всички неприятности с назначението му и за решаващата намеса на заместник-главнокомандващия, но той веднага ме прекъсна и каза, че за това ще говорим друг път, а ми се обажда, понеже му трябвала спешно помощта ми. След което ме помоли да отида в пералнята, преди да затвори.

— А вие какво му отговорихте?

— Казах му да го духа.

— Не може да бъде!

— Казах му: „Да го духаш, Абади!“.

— Не е трябвало да го правите, госпожо командир. Можехте да изпратите мен, нямам нищо против. Той как реагира?

— Всъщност добре. Извини се и каза, че по принцип не постъпвал така, но в случая нямал избор.

— Гадост.

— Гадост — повтори Ориана, кимайки. — Но поне помоли учтиво, така че ще отида.

Тя стана от мястото си и се протегна. Рахел подсвирна одобрително.

— Нямам време за глупостите ти, Рахел — каза разсеяно Ориана. — Но къде е тази пералня изобщо? Аз дори не знаех, че има такава в базата.

— Всъщност нямаме пералня. Това е по-скоро навес, където офицерите оставят мръсните си дрехи, след което се изпращат в централната пералня на базата в Тел Ашомер — отвърна Рахел. — Навесът до гаража ще го намерите лесно на картата с горещите точки.

— А защо е гореща точка? — попита Ориана, която още не можеше да се концентрира.

На въпросната карта бяха обозначени всички места в базата на Звено 8200, които подлежаха на периодична проверка от Специалната секция.

— Там има незащитена гражданска телефонна линия. Единственото място на територията на базата, където има телефонен пост, който нито е военен, нито е защитен — обясни Рахел. — Пише го в папката с инструкции по сигурността. Мисля, че от време на време там им звънят от разни цивилни перални. Или нещо такова. Не си спомням точно. Както и да е, имат разрешение да ползват обикновена телефонна линия. Нашите хора проверяват всяка неделя поста с детектори.

— Сила и благослов, Рахел.

— Олеле, божичко, това пък откъде ви дойде? Не е във ваш стил да използвате такива изрази.

— Така приключи разговора ни Абади. Пита ме дали съм разбрала какво се иска от мен да направя и аз му казах: да отида до пералнята. И той каза: „Сила и благослов, Ориана!“. И затвори. Какво означава този израз?

— Нещо като „нека Силата бъде с теб“. Така казват мизрахите в синагогата, след като свършат с четенето на Тората. Сила и благослов.

— Е, добре. А защо не било в мой стил да го казвам?

— Ще е твърде сложно да ви го обясня, госпожо командир — каза предпазливо Рахел.

— В навеса до гаража, нали?

— В навеса до гаража — потвърди Рахел.

— Сила и благослов, Рахел — повтори Ориана, отваряйки с едно рязко движение вратата на кабинета си, сякаш за да изненада чакаш отвън крадец.

Базата изглеждаше заспала, както обикновено, но алеите към паркинга вече бяха изпълнени с резервисти, бързащи към колите си, за да изпреварят вечерните задръствания.

— Благословени сте всички — чу тя Рахел да шепне след нея.

— Какво?

— Това е традиционният отговор, госпожо командир. Така е трябвало да кажете на Абади: „Благословени сте всички“. Или: „Благословени сме всички“.

— Благословени сме всички — промърмори Ориана на себе си, макар че изобщо не се чувстваше така.

30

Излизането от посолството му отне много повече време, отколкото влизането. Изведнъж всякакви хора се опитваха да му задават въпроси, а френският часовой беше единственият, който му вдигна бариерата без много приказки.

Абади започна търсенето.

На близката пряка имаше само японски ресторанти, клонове на международни вериги от кафенета, нощни клубове и други снобски заведения, които изобщо не отговаряха на нуждите му. Откри онова, което търсеше, на успоредната улица. Кафе „Президент“. Вероятно кръстено на някой отдавна забравен обитател на Елисейския дворец. Според надписа се водеше закусвалня, а не само кафене, но Абади нямаше никакво намерение да опитва кухнята.

Заведението беше почти празно, както можеше да се очаква в този час на денонощието. Няколко туристи бяха насядали на външните маси и спореха със сервитьора, който изглеждаше подобаващо враждебен и снизходителен. Петима възрастни парижани се бяха настанили на кожените канапета вътре и пиеха ранен аперитив. Около бара нямаше никого. Както бе очаквал Абади, над тезгяха имаше малък старомоден надпис: „Тоалетна — Гардероб — Телефон“ и стрелка, сочеща надолу.

Той седна срещу бармана, който вероятно беше и собственик на заведението и който едва забележимо му кимна за поздрав. Беше отдавна навъртял години за пенсия и имаше такива торбички под очите, че беше почти невъзможно човек да улови погледа му. Абади си поръча чаша бяло вино, барманът бръкна в хладилника и извади отворена бутилка „Грав“ — твърде неочакван избор. Виното беше добро. Абади се запита дали да не го похвали като повод да завържат разговор, но реши, че може да прозвучи фалшиво и дори унизително.

— Може ли да се говори с чужбина от вашия телефон, шефе?

Барманът примигна и си наля чаша от същата бутилка. Добър знак.

— Отдавна не ми бяха задавали този въпрос — отговори уклончиво той. — Опитвате се да се правите на комисар Мегре ли? Твърде сте млад и кльощав.

— Не, просто си забравих мобилния — каза Абади, опитвайки се да си спести лиричните отклонения.

— Мегре сядаше точно тук, на същия стол — продължи барманът. — Актьорът, който го играеше, де. Жан Габен. От време на време и Марлене Дитрих идваше при него. Те знаеха как да не привличат внимание и хората не ги закачаха.

— Винаги съм казвал, че дискретността е по-добрата част от храбростта — кимна Абади, който дори го мислеше, което беше доста нечестно от страна на един шпионин.

— Мадам Помпиду, съпругата на президента, използваше телефона ми за международни разтвори — продължи със спомените барманът, като отпиваше от виното си. — Всяка вечер се измъкваше и идваше тук, за да разговаря с американския лекар на президента. Казваше, че в Елисейския дворец не можела да говори свободно, понеже телефоните се подслушвали.

— Разговорът, който трябва да проведа, няма да е чак толкова драматичен — излъга Абади. — Във всеки случай, надявам се и да не е толкова скъп.

Барманът доля чашите.

— Телефонът за редовни клиенти е в кабината вдясно, до кухнята — каза той. — Първо наберете девет. Надявам се, че още работи.

Абади взе чашата със себе си. Кабината се оказа малка стая, обзаведена с кожени канапета, хумидор за пури и махагоново бюро, върху което имаше телефон, подходящ за музеен експонат. Абади натисна девет и чу градския сигнал. Нямаше избор, освен да провери дали неговата докачлива заместничка е била така любезна да изпълни молбата му. Той извади джобния си бележник и набра номера.

Тя вдигна на първото позвъняване.

— Да го духаш, Абади. Защо се забави толкова?

Той с мъка сподави смеха си. Какво облекчение.

— Трябваше да слушам истории за Марлене Дитрих, за да заслужа външната линия.

— А пък аз седя тук, изложена на вниманието на петима отегчени интенданти, които дори ми направиха кафе. Мисля да подам молба да ме прехвърлят в пералнята, струва ми се по-лесно, отколкото да те замествам.

— Никой не се отървава така лесно от мен — заяви той и усети болка. Дали в егото или в сърцето, му бе трудно да каже.

— Аз чувам друго — отвърна тя.

Гласът ѝ беше топъл, едновременно предразполагащ и саркастичен. Той огледа стаята, сякаш търсеше опорна точка, и погледът му се спря върху една статуя на Мариана, символа на борбите за свобода на Френската република, поставена до вратата. Реши да се обръща към Мариана, а да му отговаря Ориана.

— Как мина съвещанието?

— Много странно — отвърна Мариана-Ориана. — За начало имаше някакво объркване, бяха сигурни, че Шломо Тириани все още е завеждащ секцията, и по някаква причина за тях беше много важно тъкмо той да я представлява.

Специалната секция нямаше да разследва отвличането, ако Тириани беше на пост тази сутрин. Но Абади не каза нищо, надявайки се тя сама да се сети.

— След това цял час се гърчиха в опит да обяснят защо списъкът със задачите, който се разпраща до всички…

— Да.

Гласът ѝ звучеше напевно, сякаш му споделяше някаква тайна.

— … бил пратен в различни версии, като някои от хората на Зоро получили пълната версия, а други не. Пък и тази история в града, където се намираш сега…

— Радвам се да чуя, че и други хора приемат нещата сериозно.

— Истината е, че не ги приемат. Големият шеф не спря да повтаря, че това не ни засягало, инцидентът определено бил заради сгрешена самоличност.

— Разбирам.

— Какво разбираш?

Тонът ѝ отново бе станал заядлив.

— Ще видиш след минута. Искам да ти продиктувам списък с имена. Имаш ли нещо за писане?

— Стенографско приложение на телефона? Невидимо мастило? Пишеща машина? Или обикновена химикалка стига?

— Мисля, че обикновена химикалка ще свърши работа.

Сигурно и с това щеше да свикне.

— В такъв случай, имам.

— Ще ти прочета трийсет и три имена. Това са пътниците от полета на „Ел Ал“ тази сутрин. Искам да провериш в базата данни дали са имали нещо общо със звеното, било по време на редовната служба или като запасняци.

— Само трийсет и трима души ли са пътували с този полет?

— Не, разбира се. Списъкът на пътниците е много дълъг, самолетът е бил почти пълен. Изключих всички жени, всички чужденци, онези, които бяха поръчали кашерна храна, както и всички, пътували със семействата си. Изключих и онези, които са били само с ръчен багаж, понеже вероятно са успели да си тръгнат много преди Янив Мейдан да е срещнал блондинката.

— Сега разбирам.

— Това е тайно разследване, не информираш базата, не докладваш в централното управление.

— Но да проверявам сама трийсет и три имена в такава огромна база данни може да ми отнеме два часа, ако не и три.

— Разполагаш с един — каза Абади.

Беше 15:12 ч., понеделник, 16 април.

31

Воинът с кодово име Ърлан Шън вървеше покрай реката и теглеше след себе си количка като онези, от които продават зеленчуци на пазара. По нищо не се отличаваше от стотиците китайски амбулантни търговци, обсаждащи туристическите места на Париж. При нужда можеше да измъкне от количката обичайните джунджурии — сгъваеми чадъри, малки бутилки минерална вода, селфи стикове, летящи лазерни пеперуди, пощенски картички с Айфеловата кула — същата, която сега просветваше в далечината.

Името Ърлан Шън отразяваше тежката отговорност, която му бе поверена. В древността истинският Ърлан Шън бе помогнал на китайския народ да се спаси от опустошително наводнение благодарение на способността си да предсказва бъдещето. Според легендата тази негова способност му била дадена във формата на трето око, разположено в средата на челото.

Той също имаше трето око — не на главата, а в една тайна преграда на количката си. Устройството приличаше на мобилен телефон от последно поколение или можеше да мине за такъв при обичайните проверки на летищата. На дисплея две мигащи червени точки се движеха по сателитна карта. Според устройството — гордост на китайската военна промишленост — двете точки в момента пресичаха търговската зона на другия бряг на Сена. Миниатюрните предаватели бяха зашити в яките на костюмите, които двамата бяха носили по време на провалената си мисия тази сутрин.

Ърлан Шън не знаеше защо се бяха отклонили от пътя към тайната квартира в Китайския квартал. Очевидно това беше една от многото грешки, които бяха допуснали. Убийството на погрешния израелец само по себе си беше сериозен провал, но изборът на място, заобиколено от модерни охранителни камери, бе колосална небрежност.

Задачата на Ърлан Шън бе да помага на организацията си да заличава провали и да скрива неудобни факти. Една търговска фирма винаги може да смени бранда си, да наеме рекламен специалист, да публикува извинение. Но империята на Мин използваше други средства. Мин не търпеше глупаци.

А сега двамата глупаци бяха усложнили нещата допълнително. Сцена на действието вече нямаше да бъде тайна квартира в имигрантски квартал, идеална за капан, а сърцето на най-популярната туристическа дестинация на света. По брега на реката около него тичаха и се боричкаха деца; туристи щракаха с камерите си от всички възможни ъгли; тълпи парижани се бяха възползвали от разпръсването на облаците, за да излязат на пикник; освен това на два пъти видя униформени полицаи да обикалят парка с велосипедите си.

Той леко ускори крачка, за да се изравни с двете точки на дисплея, преди да е стигнал до моста. Беше пешеходен мост — нов и лъскав, със скъпа дървена настилка и двойна рампа, даваща на децата идеални възможности за игра на криеница; наоколо беше пълно със семейства. Мостът водеше към голям парк, който — като знак от небесата — беше кръстен на израелския лидер Ицхак Рабин.

Откъм левия бряг на реката се извисяваха четири ексцентрични сгради, обозначени на картата като Френската национална библиотека. Непосредствено до тях имаше голям търговски център и градина със скулптури, която стигаше до Сена. Двете точки току-що бяха слезли по стълбите от библиотечния комплекс.

Самият мост носеше името на Симон дьо Бовоар; той знаеше коя е и дори бе чел някои от нещата ѝ. Допадаше му написаното за Великия председател Мао, за раждането на комунизма, за нерадостната съдба на жените на Запад и за страха от смъртта. „Всички хора са смъртни, но за всеки човек смъртта е нещастен инцидент; непредизвикано насилие“ — инструкторът му по психологическа война дори я бе цитирал. Ърлан Шън напълно разбираше това. Той седна на дървената платформа в средата на моста и се облегна на парапета. Наоколо французите крачеха всеки по своите задачи, избягвайки погледа му. Той извади устройството и настрои сигнала. Време беше да поиска окончателно одобрение от командването.

Двете точки напредваха с бърза крачка към него.

32

Орен натисна звънеца и зачака. Нямаше причина да бърза — при неизбежен хаос една лоша новина може да почака.

Зоро винаги държеше вратата на кабинета си затворена и често караше посетителите да висят чинно отпред, но този път отвори веднага. Всички бяха твърде напрегнати, за да си позволяват евтини номера. Личният секретар затвори вратата зад себе си и зачака.

— Какво мога да сторя за теб в хубав ден като този? — попита Зоро, без да вдига глава от книжата на бюрото си.

Беше обичайният му опит за хумор.

— Направих каквото ме помолихте. Но нямаме нищо.

— Не разбирам — отвърна Зоро и се взря в секретаря.

Може би се бе надявал погледът му да излъчва заплаха, но в него се четеше по-скоро безпомощност.

— Генерал Ротелман беше прав: наистина е отишъл в посолството и е поискал да ползва секретната секция.

— Говорил ли е с нея?

— Да.

— И какво ѝ е казал?

— Нищо. Просто я е помолил да вземе униформата му от пране.

— Униформата му от пране? Това да не е някакъв код?

— Първото условие за кодирана комуникация е предварително съгласуване на механизъм за декодиране между ползвателите — цитира личният секретар наръчника за разузнавачи. После, за да не прозвучи грубо, поясни: — Знаем, че няма как да имат предварително съгласуван код, понеже това е първият им разговор.

— Е, тогава какво означава това?

— Не знам. Тя всъщност се опита да попита за отвличането, но той ѝ каза, че ще разговарят за това, когато се върне в звеното.

— Кога се връща?

— Не каза.

— Значи нямаме нищо? — попита с невярващ тон Зоро.

— Нищо — повтори Орен.

Зоро замълча. Генерал Ротелман трябваше да пътува за Йерусалим, тъй като министър-председателят бе повикал фотографи, за да документират „спешните консултации по въпроси на сигурността“ след отвличането в Париж.

— Тръгнал ли си е от посолството?

— Кой?

— Абади, кой!

— Да, тръгнал си е веднага след разговора.

— Къде е отишъл?

— Знам ли? Само това оставаше, да го следим и там.

— Ами тя? Наистина ли е отишла да му вземе прането?

— Не знаем — отвърна личният секретар.

— И защо не знаем? — извиси глас Зоро. — Да не би да не можем да я проследим дотам?

33

Втората по ранг в империята на Мин седеше в кафене „Брез“. В рамките на организацията тя носеше името на Хъ Сянгу — единствената жена измежду осемте китайски божества. Митичната ѝ съименница беше обезсмъртена, след като бе погълнала слюда, поднесена от ангели. За себе си Хъ Сянгу знаеше много добре, че е смъртна. Затова си поръча салата и газирана вода.

Беше си избрала по навик място с гръб към стената, откъдето можеше да наблюдава входа на заведението. През стъклената врата виждаше как бодигардовете ѝ се сменят на тротоара отпред, хвърляйки дискретни погледи към елегантно облечените жени, влизащи и излизащи от многобройните бутици. Хъ Сянгу беше учудена. Тя знаеше, че кафенето се намира в сърцето на Еврейския квартал, но досега не бе видяла човек, който да прилича на евреин. Определено не бе видяла нито един, който да прилича на единствения евреин, представляващ интерес за нея в момента — военнослужещия от Звено 8200 Владислав Йермински, известен още като Йерми.

Бе довела със себе си седемнайсет мъже. Вчера ѝ се бяха сторили твърде много за мисия като тази, но сега, след провала, ѝ се виждаха недостатъчно. Беше изпратила десет души да претърсят всички хотели и хостели — задача, изискваща значително по-голяма жива сила. Трима бе оставила да наблюдават израелското посолство и още трима — да обикалят из терминала на „Ел Ал“ на летище „Шарл дьо Гол“.

Сега нямаше кого да прати да помогне на Ърлан Шън. Тя си помисли дали да не му нареди да зареже онези двама некадърници, но Мин не обичаше недовършената работа. Никой не можеше да каже какви други глупости можеха да натворят двамата. Вече бяха разклатили позицията ѝ в организацията. Нейният работодател бе изградил могъща империя в сенките и бе избрал да остане там. Служителите му трябваше да носят резултати, в противен случай можеха да не доживеят да се поучат от грешките си.

Тя се взря в дисплея, за да проучи мястото на екзекуцията. Може би имаше правдоподобно обяснение за решението им да не продължат към тайната квартира — например някак си бяха научили за провала на мисията и се бяха уплашили. Но имаше и друго, макар и не толкова вероятно обяснение — например израелците от самото начало да са ги надушили и да са ги наели да работят за тях.

Когато бе дала на Ърлан Шън зелена светлина да пристъпи към разчистване на следите, тя се бе отказала да разследва причините, поради които двамата бяха изоставили първоначалния план. Имаше и други ползи от решението ѝ: Ърлан Шън щеше да бъде свободен да издири и неутрализира Йермински, с което щеше да заличи единствената улика на френската полиция. И още нещо: така щеше да изпрати ясен знак на израелците, че не се шегува.

Тя претегли евентуалните вреди от операцията и заключи, че те ще са минимални: поредно оскърбление за френската полиция, което може би ще ги накара да удвоят усилията си, но ефектът ще бъде пренебрежим. Какво щяха да предприемат? Да поставят повече полицейски заграждения? Да спират повече азиатци за случайни проверки?

Всъщност вероятно щеше да се случи точно обратното: обезвреждането на двамата убийци щеше да се възприеме от френските власти като потвърждение на позицията им, че става дума за уреждане на сметки между гангстери, в което не си струва да се месят. За хората от бранша това беше любимият вид развръзка — успокояваше зрителската аудитория, като създаваше впечатление за самоизяждане в престъпните среди, т.е. знак за божията намеса.

Успокойте се, скъпи мои буржоа, каза си тя и натисна бутона, давайки зелена светлина. Заповедта стигна до Ърлан Шън от другата страна на реката. Моментът беше перфектно избран: точно когато салатата ѝ пристигна на масата.

34

Ориана отвори вратата и видя десет военнослужещи, които я чакаха. Опита се да си обясни защо всички се бяха скупчили в стаята на Рахел по това време на деня. После си спомни, че сутринта, още преди да бе научила за назначението на нов постоянен завеждащ, лично тя ги бе повикала за инструктаж. Рахел сигурно бе забравила да ги уведоми, че това отпада.

Така или иначе, Абади искаше отговор в рамките на един час.

Тя си пое дълбоко дъх.

— Извинявам се за закъснението. Провежда се специално разследване и всички останали задачи са временно преустановени. Моля ви, седнете, който, където намери, може и на пода, извадете устройствата и влезте в страницата, която Рахел сега ще ни отвори. Рахел, трябват ми номер на преписка и име на операция.

Рахел погледна командира си, долната ѝ челюст леко поувисна, но бързо се съвзе:

— Пореден номер пет-четири-нула-осем-две-осем-шест-шест, госпожо командир — каза тя и влезе във файла. — Кодовите имена на операциите понастоящем започват с „Д“. Имате избор от три възможности: „Далечна планета“, „Дълга нощ“ и „Дневна светлина“.

— И трите вършат работа — обади се един от служителите и останалите избухнаха в смях.

Някои от тях вече бяха насядали на пода и я гледаха от долу нагоре, карайки я да се чувства като нова учителка в първия учебен ден. Те наистина приличаха на деца, но понеже и самата тя не беше по-възрастна, се запита как ли изглежда в очите им.

— В чест на работата, която тепърва ни предстои под командването на новия завеждащ секция, полковник Зеев Абади, операция пет-четири-нула-осем-две-осем-шест-шест ще се нарича „Дълга нощ“ — каза тя и записа името на дъската. — Въпроси?

Нямаше.

— Тази сутрин в десет, сигурно сте чули по новините, израелец на име Янив Мейдан е бил отвлечен от летище „Шарл дьо Гол“ в Париж. Събитието съвпада със сигнал за тревога, подаден в списъка на Задачите за деня относно евентуално отвличане в Париж на военнослужещ от разузнаването, но Янив Мейдан няма нищо общо с корпуса. И така, обявявам операция по събиране на информация „Дълга нощ“, седма степен на приоритетност и достъп до информация с гриф „Строго секретно“. Операцията е предназначена да установи дали похитителите са възнамерявали да отвлекат друг израелец и са се насочи към Мейдан погрешка. Целта на разследването е да открием дали в списъка на пътниците фигурира служител от Звено осем-двеста, който вече е пристигнал в Париж и може би не си дава сметка за надвисналата опасност. Има ли въпроси?

Пръв вдигна ръка Томер — най-новият следовател, който имаше вид повече на служител от технологично звено, отколкото на разследващ сигурността в Специалната секция.

— Това открито разследване ли е?

Отличен въпрос. Само това ѝ липсваше на Ориана в момент като този — молбата на Абади да стане достояние на целия разузнавателен корпус, да не говорим за Зоро.

— Не, на този етап разследването е закрито, ще вдигаме колкото се може по-малко шум, за да не привличаме вниманието на похитителите — излъга Ориана, без да ѝ мигне окото, и бързо продължи нататък, преди да бяха възникнали допълнителни въпроси: — Разполагаме с трийсет и три имена на израелски граждани, които са летели с този самолет. Трябва да ги сравним с базата данни за персонала, за да видим дали някои от тях принадлежат към звеното. Ако няма съвпадения, това означава, че похитителите са възнамерявали да отвлекат пътник от друг полет, пристигащ на същия терминал, а не израелец. Ако откриете съвпадение, вписвате го в секретния файл и веднага ми докладвате.

— В обикновената база данни или в общата база данни? — попита плахо Алма, флегматична блондинка, която винаги изглеждаше сякаш полузаспала.

Някой зад нея изръмжа:

— Ти как мислиш?

— В базата данни, която включва и военнослужещи от резерва, като ограничите търсенето до такива, които са се уволнили преди максимум пет години — отвърна Ориана.

По-старата информация за Звено 8200 нямаше кой знае каква разузнавателна стойност; през последните години съставът и полето му на дейност се бяха изменили до неузнаваемост.

— Подхождайте внимателно, за някои нямаме собствено име, освен това имената са записани на английски, така че пробвайте да ги напишете по няколко начина. Други въпроси?

Нямаше.

— Вие сте десет души, имате трийсет и три имена. Кой може да сметне по колко имена се падат на човек? Хайде, Рахел ще ви раздели на групи и искам отговор, бързо!

И ако може отговорът да бъде „Няма съвпадения“, добави наум тя. Не ми е нужен командир, който от първия ден да е доволен от себе си.

35

Най-после Джулун видя реката. Отне им много повече време да стигнат дотам, отколкото бе смятал. На два пъти видяха полицейски патрули и се наложи да свиват в първата пряка. Накрая, когато вече бяха много близо, се заблудиха в комплекса на Националната библиотека и не намериха стълбите, водещи към брега на Сена.

Младият му подчинен не подозираше нищо. Дори сега, застанал пред моста в очакване на нареждания, той не предусещаше, че ще умре.

Колкото и да бе странно, Джулун беше този, който се поколеба. Вгледа се във водата, сякаш очакваше отговорът да изплува от дълбините. Беше си представял реката тясна, но със силно течение; във въображението си бе виждал някакви древни стълбища, спускащи се стръмно към пустия кей, където най-много да се мотаеха няколко просмукани с алкохол парижки клошари, заети всеки със себе си. А отгоре — масивен бетонен мост, разтърсван от грохота на превозни средства. Беше си представял онова, което искаше да види.

Вместо това се бяха озовали до дълъг пешеходен мост, модерен, построен от дърво, във формата на преплитащи се вълни. Под него мързеливо се влачеше широка река, пълна с туристически корабчета. Бреговете ѝ също бяха претъпкани с туристи, влюбени двойки, цели семейства.

Не видя парижки клошари, но по средата на моста беше застанал амбулантен търговец, облечен в дрипи, и изстрелваше нагоре цветни лазерни играчки, които описваха зеленикава линия във въздуха, преди да направят кръг и да кацнат отново в ръката му. Около него се бяха събрали очаровани деца, които с цяло гърло призоваваха родителите си да им купят нещо.

Очевидно на такъв мост не бе възможно да убиеш човек.

Той си помисли дали да не слязат долу на кея, но в този момент се зададоха двама полицаи на велосипеди; нужно бе да намери друго решение. На отсрещния бряг мостът извеждаше до голям парк; сигурно щеше да намери тихо кътче, където да спаси достойнството си и честта на организацията.

Той тръгна по моста; неговият подчинен го следваше мълчаливо. Странният вълнист дизайн на конструкцията забавяше крачките им. След две минути спускане поеха отново нагоре, докато се озоваха точно над средата на реката. Отблизо видя, че амбулантният търговец е китаец като тях, и дори му се стори странно познат.

Развълнуваните крясъци на децата се смесваха с пронизителния писък на излитащите играчки. Някакво неясно предчувствие така стегна гръдния му кош, че му беше трудно да диша.

Джулун се обърна и тръгна обратно към Националната библиотека, към брега, от който току-що бяха дошли, и след като мозъкът му осмисли смътното усещане, бързите му крачки преминаха в отчаян бяг. Той чу изненадания вик на младия си колега, но вече му беше все едно.

Играчките кръжаха в небето над главата му подобно на някаква плашеща абстрактна арт инсталация. Джулун вече почти бе стигнал до брега, но наклонът под краката му отново се промени; той се закатери нагоре към края на моста като вестоносец от китайската митология, възнасящ се към дворците на боговете.

Внезапно той чу остро изсвирване, погледна нагоре и видя зеления предмет, който летеше към шията му с умопомрачителна скорост; едва тогава се чу експлозия. Докато главата му отлиташе встрани, откъсната от взривната вълна, изригна пламък и в последния миг от живота си той изглеждаше като митологичното създание, чието име носеше — дракон с човешко лице.

36

Абади дръпна завесите, за да пусне слънчева светлина в стаята, която някога беше негова. Леглото беше по-тясно, отколкото го помнеше, бюрото — по-малко. Върху рафтовете бяха натрупани детските му комикси, които все някой ден щеше да препрочете, може би, след като се пенсионираше.

Изгледът от прозореца не се бе променил. Трима сърфисти се състезаваха в изкуственото езеро, а зад него се виждаха други архитектурни капризи, каквито градът понасяше от години: сградите с форма на карфиол, жилищната кула, приличаща на църковен шпил, пожарната команда в неоновосиньо, а пред всичко това, срещу малката синагога, точно до последната спирка на линия №4 на метрото, се издигаше „Кретей Префектюр“, един от най-големите молове в Европа.

Без носталгия. Без носталгия. Без носталгия, повтаряше си той може би от съмнение, а може би от тъга.

Долу на улицата бяха спрели две полицейски коли с работещи двигатели. Това също беше позната гледка от детството му — Кретей, огромното предградие на югоизток от Париж, където бе израсъл, беше опасно, изпълнено с насилие място дори преди сегашната вълна от антисемитски инциденти. Група тийнейджъри бяха заобиколили предизвикателно полицаите, които не излизаха от колите си, но бързо се отегчиха и се разотидоха.

— С яйце ли искаш буреките или с картофено пюре и хариса? — провикна се майка му от кухнята.

Тя вече го бе осведомила за всички семейни новини, включително за сватбата на братовчедка му, която се била омъжила за евреин ешкенази, но „добро момче“, както добавяше винаги тя, когато се налагаше да утешава бедните хорица, нямали късмета да се родят евреи в Тунис.

Масата беше сложена. Салатите от артишок, салца и печени зеленчуци бяха твърде пикантни и той ги редуваше с по-меката на вкус салата от печена тиква, моркови и ряпа, овкусена само със сол и лимонов сок. По миризмата от кухнята се усещаше, че за основно ястие майка му бе приготвила кюфтенца с кускус, и той вече се питаше дали един такъв обяд е по силите му. Като дете никога не бе имал проблеми.

Майка му дойде при него, като донесе два пълни подноса с буреки — обичайното ѝ решение, когато не знаеше от кой вид да направи. Той започна с класическата, отгоре с рохко яйце. Хранеше се внимателно, оставяйки течния жълтък да попие в пърженото тесто.

— Вече не мога да намеря от старите кори, те са по-дебели, почти като многолистно тесто. Казват, че евреите тук вече не знаят какво е това буреки и с тези тънки кори правят китайски рулца или нещо такова. Тези ги купих от арабина на ъгъла, той ги внасял от Тунис.

— Усетих, че са по-тънки отпреди — отвърна той с пълна уста. — А откъде е харисата? По-люта е от обикновено.

— Сама я направих. Кашерната хариса е напълно безвкусна, а при арабина има само в консерви.

Той мина на следващия поднос, в който буреките бяха сгънати на идеални триъгълници и пълнени с грубо смачкани картофи, парченца риба тон, магданоз и още нещо, което не можеше да определи. Ядеше, без да спира, пък и можеше ли да откаже на майка си, която толкова рядко навестяваше?

— Мамо, какви са тези малки солени парченца вътре? Не са каперси.

— Не, миличък, това е ботарга. Истинска, рибният търговец я доставя от Италия специално за мен. Този вид риба изобщо я няма в Тунис.

— Което ми напомня, че и аз ти нося нещо — каза той и извади от чантата си грозде без семки, пресни сочни фурми и килограм краставици.

— Жив да си! — благослови го тя. — Голяма радост ми достави. Тук при нас нямаме такива неща. От израелските плодове и зеленчуци по-добри няма. Така съжалявам, че не живеем там. Понякога ми е мъчно за годините, които прекарахме в Израел.

— А когато живееше там, ти беше мъчно за тук.

— Не, не беше така — възрази разпалено майка му, пренаписвайки семейната история. — Просто не можех повече да живея там след онова, което сториха с дядо ти.

Абади замълча.

Тя бързо смени темата.

— Баща ти се извинява, че го няма, но има среща в града, която не може да отложи.

Като извинение беше толкова неправдоподобно, че изискваше отговор. Баща му беше на осемдесет и сигурно от месеци не се бе качвал на метрото за Париж.

— Още ли ми е бесен?

Майка му се размърда неловко на стола и за да прикрие смущението си, взе последната бурека.

— Трудно му е след това, което направи, пък и всичкия шум, който се вдигна — отвърна накрая тя. — Разбери го и ти. Тук еврейските вестници излязоха с цели страници по темата, някои те наричаха изменник. В синагогата преместиха баща ти на една от задните пейки. Трудно му е.

Тя потръпна, сякаш искаше да се отърси от тягостното впечатление, което бяха оставили думите ѝ.

— Но скоро ще му мине. Ще донеса кускуса.

— Нека ти помогна — каза той, но тя категорично отказа да го пусне в кухнята.

В опит да повдигне настроението ѝ Абади извика след нея:

— Мамо, върнах се в армията.

Тя се закова на място, после развълнувана се върна на масата.

— В израелската?

— Не, мамо, във венецуелската. Разбира се, че в израелската!

— И те се съгласиха?

— Те ме поканиха! — отвърна той, без да се впуска в подробности.

Нямаше смисъл да разстройва майка си с описания как всъщност се вършеха нещата в Израелските въоръжени сили и изобщо в организации от този вид.

— Така се радвам! — възкликна възторжено тя. — Знаех си, че всичко е било недоразумение. За нас е голяма чест, че си имаме висш офицер в израелската армия. Веднага ще звънна на баща ти. Толкова ще се зарадва. Все се оплаква, че армията е слаба и не знае как да се оправя с арабите.

— А какво предлага? — попита Абади, главно за да се позабавлява, защото много добре знаеше какъв ще бъде отговорът.

— Винаги е казвал, че трябва да действаме с повече сила, твърде сме меки с арабите — отвърна тя.

Но Абади знаеше, че идеите на баща му са малко по-конкретни.

— А има ли вече точна бройка предвид, за да докладвам в Генералния щаб? Колко да избием, три милиона? Шест? Двайсет? Каква цифра предлага?

— Смей се ти! — смъмри го майка му.

Когато се ядосаше, тя изглеждаше дори по-млада от обикновено.

— Ние сме израснали сред араби, баща ти и аз, знаем що за хора са и как да разговаряме с тях.

Изведнъж тя млъкна, сякаш се бе сетила за нещо важно.

— Кускусът! Оставих супата за кускуса на котлона! — извика тя и се втурна към кухнята.

— Мамо, може ли да ползвам телефона? Трябва да позвъня в Израел.

— Нещо, свързано с армията ли?

— Нещо, свързано с армията.

— За нашия телефон това ще е голяма чест — отвърна тя от кухнята.

37

Тя излезе от спирката на метрото „Сент Огюстен“ и пресече булеварда, без да изчака светофара за пешеходци. Някакъв шофьор наду яростно клаксона, но тя дори не обърна глава. Русата ѝ коса беше скрита под качулката на черен суичър, а заради височината ѝ можеше лесно да я помислят за мъж.

Тя отиде пеша до булевард „Осман“ №89 и потъна във фоайето на сграда, върху която имаше лого на малко известна банка — ВТБ Банк. Пристъпи към банкомата, за да провери баланса по сметката си в Москва.

Очакваше я същата новина, ясна и недвусмислена като телефонното съобщение, което бе получила малко преди това: преди час по банковата ѝ сметка бяха преведени 400 евро. Тя реши да ги изтегли — единственият ефективен начин да се пребори с недоверието, все още бушуващо в нея. Машината помисли по-малко от трийсет секунди, преди да изплюе банкнотите.

Четиристотин евро — най-лесните пари, които бе изкарала от пристигането си в Париж.

Леко замаяна, тя излезе от банката и още веднъж прочете указанията, които бе получила на телефона си. Трябваше да действа бързо, ако искаше да получи и втората част от сумата.

Тя прекоси булевард „Осман“ в посоката, от която бе дошла, отново, без да изчака светофара, и бързо стигна до универсалния магазин „Прентан“. Въпреки усилията ѝ се оказа, че е влязла през грешния вход, и след кратко лутане се приближи до гишето за информация, откъдето ѝ дадоха карта и я упътиха как да стигне през надлеза до съседната сграда. Около нея се мотаеха безцелно тълпи туристи, много от тях говорещи руски език.

Най-после тя се добра до вярната сграда и се приближи към крайната цел — гишето на главния консиерж. Някакъв красив и нафукан млад мъж я изслуша с безразличие и поиска документ за самоличност. Тя му подаде студентска карта. Той отвори шкафа под гишето си и след секунда обяви, че нямало нищо на нейно име. Това беше цената, която се плащаше в град като този за неспазване на дрескода. След като тя настоя, мъжът отново погледна под гишето и този път заветната торба се оказа налице — по-голяма, отколкото бе очаквала, и в съответствие с плана вътре имаше две опаковани кутии с копринени панделки, маркирани с успокояващата щампа „Платено“.

Отклонявайки предложението да ѝ поръчат такси, тя се насочи към страничния изход, който този път се оказа верният. След точно четири минути вече стоеше пред величествената фасада на железопътната гара „Сен Лазар“. Почти тичешком тя слезе по стълбите на подземния етаж и веднага вдясно откри багажното помещение.

Шкаф №703 беше от по-малките, до дясната стена. Тя набра кода и вратичката се отвори като с магия.

Оръжието вътре блестеше като бижу. „Най-смъртоносният полуавтоматичен пистолет в света“ — гласяха указанията, които бе получила. Оказа се по-лек, отколкото бе очаквала, и с лъскава позлатена дръжка. Тя бързо го пъхна на дъното на торбата от магазина.

В шкафчето я очакваше и жълт плик. Вътре имаше бяла магнитна карта без отличителни знаци в картонено калъфче с логото на Гранд-Отел. С четлив почерк върху калъфчето бе написана нужната информация — номер на стая: 5508, име на госта: Владислав Йермински.

Беше 16:58 ч., понеделник, 16 април.

38

Генерал Ротелман беше в мрачно настроение, както всеки път, когато се връщаше от офиса в Йерусалим. Зоро се запита по какъв начин да го ободри, но като всичко друго, с което се бе захванал този ден, и сега не му се получи.

Възможно ли е да е просто съвпадение, да няма връзка между тези неща? — попита накрая той.

Генерал Ротелман го изгледа с безизразно лице.

— Възможно е. Възможно е да няма връзка. Възможно е всичко да се уреди от само себе си или някой от бъдещето да се върне тук с машина на времето, за да оправи всичко, което сте оплескали.

Личният секретар се накани да протестира.

— Аз избрах вас двамата за свои доверени лица — продължи генерал Ротелман. — Освен министър-председателя десет души знаят за надвисналата заплаха над нашите източници на информация и аз избрах вас двамата да оглавите мисията от мое име. Може би най-деликатната задача, откакто съм назначен, и реших да я поверя на вас. Невъзможно е подобна опасност да бъде атакувана по обичайните канали при наличие на толкова много вътрешни и външни заплахи. И ето че, когато най-после възниква, вие се оказвате напълно неподготвени. В нокдаун сте, а нямате представа откъде ви е дошло.

— Междувременно успяхме да съберем основните факти — обади се предпазливо личният секретар.

— И какви са те? — попита генерал Ротелман.

Тонът му беше леденостуден.

Орен бързо сведе поглед и започна да чете от листа пред себе си:

— През последните шест години за сигурността на информацията на Звено осем хиляди и двеста отговаряше подполковник Шломо Тириани. След като в резултат от заключенията на разследващата комисия бе взето решение за създаване на Специална секция, единственото нещо, което се промени, бе наименованието на длъжността му — завеждащ секцията. Официално обаче той вече се водеше на пряко подчинение на заместник-главнокомандващия в съответствие с решението за даване на автономия на новата секция.

— А тя кога постъпи на работа? — попита генерал Ротелман.

— Още преди Тириани да получи длъжността. Заместник-главнокомандващият я избра по препоръки от командира ѝ и, разбира се, на основание на всички успешно приключени дела. Командирът на Звено осем хиляди и двеста одобри назначението ѝ за заместник завеждащ и ние получихме копие от заповедта.

— И ти не си си направил труда да ми я покажеш? Някаква досадна хартийка?

— За момента не беше важна — опита се да се защити личният секретар. — По онова време не ни бе възложено да структурираме дейността на звеното. Още не познавах Тириани и никога не бяхме разговаряли за въпросната секция. Беше една от десетките заповеди за назначения, които получаваме.

— А кога бе изритан Тириани и защо?

— Преди два дни Шломо Тириани бе повикан в кабинета на заместник-главнокомандващия. Дошли от Военната полиция да го вземат с кола от Специалната секция, затова той нямаше време да уведоми, когото и да било, дори нас.

— И после?

— Там го чакал специален следовател от Военната полиция и в присъствието на заместник-главнокомандващия съобщил на Тириани, че е заподозрян в длъжностно присвояване. Оказало се, че Тириани бил сменил адреса, на който се водел в административния отдел, и докладвал, че сега живеел в Кирият Шмона, на основание, на което имал право на възстановяване на месечни разходи и хотелска стая в Тел Авив за почивните дни. Всъщност жилището в Кирият Шмона било на брат му, а самият той продължавал да живее в същия апартамент край Тел Авив.

— Е, и? Да не е единственият, който лъже армията да плаща за жилището му?

— Не, но заместник-главнокомандващият му заявил, че с оглед деликатността на заеманата длъжност неговите нарушения, които продължавали вече три години, били непростими. И му дал избор: незабавно уволнение при запазване на пенсията му или съд.

— И той предпочел да се уволни.

— Да, отишъл веднага в базата, където на бърза ръка си получил дължимите заплати. Там го предупредили, че няма право да разговаря с когото и да било по въпроса, независимо какъв чин заема, понеже в условия на продължаващо разследване подобно поведение може да се разглежда като възпрепятстване на правосъдието.

— Да бе, да.

— За временно изпълняващ длъжността бе назначена лейтенант Ориана Талмор. Същата сутрин, тоест преди по-малко от двайсет и четири часа, заместник-главнокомандващият уведоми командващия Звено осем хиляди и двеста, че занапред длъжността завеждащ Специалната секция ще се заема от офицер с чин полковник, и назначи Зеев Абади, който преди време бе уволнен, защото дал показания в полза на лица, отказващи по идеологически причини да служат във въоръжените сили.

— Това го помним, благодаря. А как е разговарял с командващия на Осем-двеста? Той тази сутрин не ми вдига телефона.

— Не знаем със сигурност. Официално вчера е заминал за Щатите, не е известно с кой полет. Може би още лети.

— И как се е случило така, че точно в този момент Абади се намира в Париж?

— Ползвал полагаем отпуск преди уволнение. Разрешено му е да пътува за европейското технологично изложение.

— Тоест бил е в същия самолет като отвлечения.

— Да — отвърна примирено личният секретар. — Бил е в същия самолет. Той пръв е видял приятелите на Янив Мейдан, той е позвънил на военния аташе в посолството, а оттам са изпратили представителя на израелската полиция.

Генерал Ротелман го изгледа съжалително.

— Как го беше казал Зоро? Възможно е всичко да е просто съвпадение.

39

Томер бе тичал от административната сграда на Звено 8200 до кабинета на шефката си като луд или поне така ѝ се стори, когато той почука задъхан на вратата. Може би младежът просто оставаше без дъх всеки път, когато влизаше в кабинета ѝ.

— Мисля, че го открихме — успя да каже накрая той, като ѝ подаваше формуляр от „Личен състав“.

Ориана го прегледа. В списъка на пътниците, който и бе продиктувал Абади, фигурираше лице на име В. Йермински. Сред личния състав на действителна служба в Звено 8200 се водеше ефрейтор Владислав Йермински, зачислен към звеното преди две години заради перфектното си владеене на руски език. Междувременно той бе завършил курса за разузнавачи в База 15 и през първата година от службата си бе дислоциран с достъп до служебна информация към предния подслушвателен пост на Голанските възвишения.

Впоследствие, преди четири месеца, Йермински бе преместен в отдел „Елдорадо“ към централната база на Звено 8200 в пустинята Негев.

Това не звучеше добре. Ако трябваше да се направи оценка на потенциалните вреди от отвличането на военнослужещ от Звено 8200 въз основа на тайните, в които е посветен, най-лошият възможен сценарий би бил отвлеченият да е служил в отдел „Елдорадо“.

— Може да не е той — каза Ориана с надежда в гласа, но веднага сама се засрами от думите си. — Не е често срещано фамилно име, но е възможно все някъде в Израел да има и друг, който се казва така. Трябва да проверим в базата.

— Няма нужда — отвърна Томер.

— Защо?

— Вече попитах в административния отдел дали случайно знаят къде е сега. От базата докладвали, че ефрейтор Йермински е получил одобрение на молбата си за десетдневен специален отпуск, смятано от вчера.

— Това все още не доказва, че е той.

— Одобрението включва и разрешение за пътуване зад граница. Базата е длъжна да впише крайната цел на пътуването във формуляра.

— Не ми казвай…

— И те са писали, че пътувал за Париж — каза Томер.

— При какви обстоятелства един военнослужещ може да получи десетдневен специален отпуск? — зачуди се Ориана.

Томер трябваше да признае, че не е сигурен.

— На формуляра са отбелязали причината с цифра. Пише: нула-пет.

— Рахел! — провикна се Ориана.

Рахел се появи моментално.

— Да, госпожо командир?

— Рахел, би ли проверила какво означава нула-пет на официалния формуляр като причина за ползване на отпуск?

— Не е нужно да проверявам, госпожо командир, това го знаят всички. Отпуск нула-пет означава разрешение за сватба.

— За какво са му на един военнослужещ десет дни, за да отиде на сватба?

— Не просто да отиде. За това се полага един ден отпуск. Отпуск нула-пет е, за да се ожени самият той. Това е сватбена ваканция. Военнослужещият попълва съответните формуляри и автоматично има право на десет дни отпуск, които командващият офицер не може да му откаже. Същото се отнася и за жените на военна служба.

Рахел сякаш бе прекарала безброй часове в четене на правилата за ползване на отпуск във въоръжените сили.

В стаята настана тишина, докато Ориана се опитваше да осмисли току-що чутото. Рахел не смееше да се върне на бюрото си. Накрая Томер се престраши да наруши мълчанието:

— Но какво общо има това с разрешението за пътуване в чужбина?

— Ако войникът сключва брак зад граница, да кажем, в Кипър, той получава и разрешение за задгранично пътуване — изрецитира Рахел съответния текст от правилника.

— Става дума за военнослужещ от Звено осем-двеста, зачислен към отдел, където се изисква достъп до строго секретна информация — каза Ориана. — На такива изобщо разрешава ли се да напускат страната?

— Зависи закъде пътуват — отвърна Рахел. — Има цял списък на държави, където не им се дава да пътуват до навършване на пет години след уволнението им. Например нямат право да пътуват до Русия, но…

— Но до Франция може — довърши изречението ѝ Ориана.

— Ако сватбата ще е във Франция, на него му е разрешено да пътува дотам — потвърди Рахел.

— А ако бъде отвлечен във Франция, тогава какво правим? — попита Ориана. — Обясни ми, след като, както изглежда, днес имаш готов отговор за всичко. Какво се прави, ако бъде отвлечен във Франция?

— И какъв е проблемът? Нали Абади е там?

— Това са пълни глупости, Рахел. Какво като Абади е там? Той е Абади, не Джеймс Бонд. Свържи ме по защитената линия с офицера по мрежова сигурност на „Елдорадо“.

40

Инструкциите ѝ бяха да чака пред хотела, докато ѝ се удаде възможност да се вмъкне вътре незабелязано.

Нямаше нужда от такива предпазни мерки. Пистолетът беше на дъното на огромната торба. Тя беше облечена с анцуг, като повечето туристи в Париж. Щеше да бъде жалко, ако изтървеше доплащането от четиристотин евро заради някой отегчен охранител, който би пожелал да види хотелската ѝ карта.

След три минути пред входа спря такси и от него слезе семейство руси чужденци, като нея, всички помъкнали големи торби. Тя пресече улицата тъкмо навреме, за да се смеси с тях, докато пиколото им държеше вратата отворена. Охранителят им хвърли бегъл поглед.

Тя последва семейството към асансьорите, изчака ги да се натъпчат в един, после повика следващия. Влезе и натисна бутона за конферентния център на втория етаж — „Салон Опера“.

Етажът изглеждаше празен. Тя огледа възхитено тежките завеси, мраморните скулптури, кристалните полилеи и останалите предмети, които изглеждаха задигнати от балните зали на Екатерина Велика. После тръгна към дамската тоалетна, която беше почти толкова пищна, колкото и самата конферентна зала. Там провери дали няма някой в кабинките.

Тя дръпна качулката и косата ѝ се разпиля по раменете ѝ. Пусна торбата от „Прентан“ върху полирания мраморен под и извади пистолета, който изглеждаше още по-красив на светлината. Постави двете кутии от магазина върху мраморния плот и започна да се съблича.

Напълно гола, тя се погледна в огледалото и се изкуши да си направи една снимка. За момента нямаше на кого да я прати; на този етап от живота си не изпитваше никакво желание да се заплита в любовни авантюри. Когато събереше достатъчно пари за жилище, щеше да се замисли кой би бил достоен да получи такъв подарък.

Тя отвори кутиите. В малката имаше чифт червени обувки с високи токчета. Самата мисъл, че след като всичко приключеше, щяха да са нейни, я правеше по-щастлива от хонорара. В по-голямата кутия имаше червена униформа на хотелска служителка. Тя сложи черния анцуг и маратонките си в торбата.

Застана пред огледалото в новата си лъскава униформа и започна да се упражнява в бързо изваждане на пистолета. Взе мобилния си телефон и си щракна още една снимка. При цялото ѝ дължимо уважение към получените указания, би било наистина жалко, ако нито една от приятелките ѝ не я видеше в тази шеметна роля насред Града на светлината. Избра подходящи филтри, написа на руски „Пореден скучен ден в офиса“ и зачака снимката ѝ да се качи в Инстаграм. Още преди да бе изключила телефона, вече имаше три харесвания.

Тя го прибра, отвори вратата и закрачи уверено към асансьорите, за да си заслужи най-важното харесване за деня.

41

Рахел я свърза с офицера по мрежова сигурност към отдел „Елдорадо“, но я предупреди, че мъжът отказва да говори.

— Линията е защитена — каза му Ориана.

— Не се съмнявам в линията, а във вас — отвърна той, без да си прави труда да прикрива снизхождението си.

Името му се появи на монитора ѝ като „лейтенант Ейтан“. Прескачането на фамилните имена беше нова мода в звеното — пореден опит на чиновниците от разузнаването да се изживяват като елитни войници.

— Не разбирам — излъга Ориана.

— Не съм длъжен да отговарям на въпросите ви. Ако началникът на Южното командване ми нареди, ще разговарям с вас, но дори тогава ще ви се наложи да дойдете дотук — обясни лейтенант Ейтан.

— Военнослужещ от отдела ви, ефрейтор Владислав Йермински, е изчезнал при пътуване в чужбина и ние имаме основание да смятаме, че животът му е в опасност. Нямаме време да си мерим пагоните.

— Не си мерим пагоните. Това е въпрос на национална сигурност.

— В името на националната сигурност искам да знам точното му местонахождение в Париж, да науча с какво се занимава в „Елдорадо“ и да разговарям с приятелите му в отдела. Затова ми кажете, Ейтан. Кое ще бъде? Сигурността на егото ви или сигурността на държавата?

— Нямам намерение да потвърдя дори съществуването на подобен отдел и определено няма да ви разреша да разговаряте с приятелите на Йерми — отвърна спокойно той.

По тона му се виждаше, че се ползва с пълна подкрепа, вероятно от шефа на разузнаването на базата, а може би и от началника на Южното командване. Ориана бе свикнала с подобно отношение от страна на разузнаването. Хората, на които страната бе поверила да се ровят в чуждите тайни, се заблуждаваха, че принадлежат към някаква висша раса. Изключителната стриктност, с която звеното бе длъжно да пази източниците си, често вършеше лоша услуга на нахакани или просто противни офицери.

Тя смени тактиката.

— Вашият военнослужещ е отпътувал за Париж, без да остави координати за контакт. Изчезването му съвпада със сигнал за тревога, включен като точка в Задачите за деня, за което би трябвало да сте информиран. Става ли ви ясно, или трябва още да обяснявам?

— Ясно ми е, че се опитвате да ме сплашите. С други можете и да успеете, но не и с нас. Вървете да плашите вашите войници, които пушат трева в Тел Авив, и не си навирайте носа в неща, които са много над равнището ви на достъп.

— Нищо не е над равнището ми на достъп. Можете да влезете в системата и да се убедите сам.

— Нямам намерение да си губя времето с вас — отвърна той и затвори.

Нейните подчинени избягваха погледа ѝ. Трябваше да освободи поне някои от тях, ако не за друго, то за да има кой да отвори секцията рано сутринта, но в този момент Ориана не можеше да се лиши от нито един от тях. В крайна сметка освободи Рахел, която идваше първа на работа и във всеки случай мразеше да се заседява по тъмно в базата.

Останала с десет служители, тя ги раздели на три групи и взе Томер под личното си командване — може би като награда, че бе открил изчезналия в базата данни.

Даде му компютъра си и той бързо отвори нова папка, която нарече „Екип «Ориана»“. Останалите започнаха трескаво да звънят на всички лица, изброени в личното досие на Владислав Йермински. Тя се надяваше да получи резултат преди разговора си с Абади, но първоначалната информация, която успяха да съберат, беше разочароваща. Родителите на Владислав Йермински не си вдигаха телефона, а в досието му не се споменаваха никакви други близки и роднини.

— В общи линии това е разбираемо — каза Алма, излязла от обичайната си летаргия.

— Защо да е разбираемо? — попита Ориана.

— Е, как защо? Синът им се жени, на мен ми се струва очевидно, че са отишли в Париж с него. Да не говорим, че е единствено дете. Ако аз се женех сега, майка ми щеше да бъде с мен, дори и в Тимбукту.

Очевидно, наистина. Толкова очевидно и естествено, че Ориана се запита защо сама не се бе сетила за това.

— Не са в списъка на пътниците — процеди замислено тя. — Щяха да имат същото фамилно име, а в списъка са само хора, които са пътували сами.

— Може би са взели по-ранен полет или пък по-късен, да речем, днес. Във всеки случай, не вдигат телефона — сви рамене Алма.

При липса на други близки и роднини те се опитаха да открият поръчителите в досието на Йермински — всичките до един учители от гимназията му в Ашдод. Те си го спомняха добре, хвалеха забележителните му постижения, но нямаха представа за кого би могъл да се жени. Още навремето всички му викали Йерми, защото той мразел името Владислав, а фамилията му била твърде трудна за произнасяне.

Единствената от екипа, която говореше френски — Жюли, също се върна с празни ръце: регистрите със заявления за женитба се смятали за поверителна информация в Париж, което означаваше, че не са качени в мрежата.

— Не трябва ли да е публична информацията за кого се жени? — попита я Ориана. — Няма ли такова изискване? Като по филмите, за да може аз да отида в кметството или в църквата и да възразя срещу брака му, понеже вече е женен за мен или съм бременна от него, или нещо такова?

— Да, има, но законите за лични данни във Франция забраняват разпространението им в електронен вид — обясни Жюли, защитавайки принципните положения в бившата си родина. — Списъкът се закача пред кметството. Там можеш да отидеш и да четеш. Но дори тогава трябва да знаеш за кое кметство става въпрос, понеже всеки район има свое.

— А колко може да са районите? — попита Ориана и веднага съжали, защото Жюли я погледна така, сякаш не беше достойна да носи офицерски пагони.

— Двайсет — отвърна тя. — А той може да се жени и в някое предградие, защото хората обичат да казват „ожених се в Париж“ дори да са го направили в кметството на някой сателитен град. Големи еврейски общности живеят в Девети, Шестнайсети и Седемнайсети район, но повечето евреи живеят в предградията. Булката може да е от Сарсел или от Кретей, или от Венсан, а ако е богата, може да живее, където си поиска. Ако човек иска да провери всички тези кметства, ще му трябват поне три дни.

Името на Йерми се появяваше в правителствените бази данни по очевидни поводи: издадена шофьорска книжка след първия взет изпит, подадена молба за паспорт след завършване на училище, първото му излизане от страната на път за Южна Америка. Адресът му за кореспонденция беше този на родителите му в Ашдод.

Експертите, специализирани в социални медии — най-добрите в разузнаването, — се заеха с пътуването му до Южна Америка, но напразно. Владислав Йермински не притежаваше профил в нито една социална мрежа. Появяваше се в профилите във Фейсбук и Инстаграм на други хора, обикновено момичета, стиснал в дългите си пръсти шот водка или резен диня, докато сините му очи избягваха обектива. Служителите изпратиха съобщения, издириха телефонни номера и дори получиха няколко отговора: нито едно от момичетата на снимките не поддържало връзка с него, нито едно не знаело за кого се жени, нито едно не можело да си спомни дали френска туристка е участвала в екскурзията до Южна Америка.

Оставаха само близките му приятели. Ориана натовари със задачата най-опитния сержант в секцията си — Борис, който беше и единственият с руски като майчин език. В Специалната секция имаше хроничен недостиг на хора, владеещи чужди езици, тъй като по-важни бяха технологичните центрове. След завършване на курса Борис бил дислоциран в подслушвателен център на север. Една нощ, след три месеца отегчителни смени със слушалки, Борис бе строшил стол в главата на началника си и след кратък престой в затвора се бе озовал в нейната секция.

Беше тих и дисциплиниран, старателен и точен в действията си и сякаш изобщо не забелязваше съществуването ѝ. Останалите служители изпитваха сляпо обожание или бяха наплашени от Ориана до смърт, но според докладите, които Рахел ѝ представяше от време на време, Борис никога не говорел по неин адрес зад гърба ѝ.

Ето защо тя се изненада, когато той внезапно погледна към нея от другия край на помещението и извика:

— Само си губим времето.

— Не. Опитваме се да спасим военнослужещ, набелязан за отвличане — отговори Ориана, която нямаше нито време, нито сили да се кара с когото и да било.

— Напротив! — отвърна без колебание Борис. — Седим в сърцето на една технологична империя, а вие ме карате да звъня по телефона на приятелите на обекта за отвличане. Позволявате на командващия му офицер да ви подритва по телефона. Можехте да заобиколите целия му отдел, по дяволите! Да издадете спешна заповед за прехващане на всички съобщения, изпратени от Париж в момента на отвличането му; да изискате от полицията разпечатки на телефонните му разговори, на движенията по банковите му сметки; да наредите съседната сграда да пресява всички разговори от хотели в цяла Франция. С натискане на едно копче можехте да пренасочите към секцията всички имейли, съдържащи и най-бегло споменаване на името на Владислав Йермински. То не е чак толкова често срещано. Можехте да вдигнете под тревога всички военнослужещи в звеното — това са хиляди войници, десетки хиляди роботи, милиони антени. Вместо това ни карате да молим за услуги по телефона хора, които не разбират защо е спешно да повторят какво са казали в справката за благонадеждност на човек, когото едва ли си спомнят. Губим си времето, това е истината.

Ориана беше склонна да се съгласи с него, но нямаше как да го признае гласно. Абади ѝ бе наредил да проведе тайно разследване, но тя знаеше защо. Като техен ръководител, как би могла да им обясни, че всъщност нищо не ръководеше, че е просто пионка в една невидима борба за надмощие, при която резултатът може всеки миг да се обърне?

— Това са указанията на командващия звеното — излъга тя, без да трепне. — Играем партия шах срещу неизвестен противник, който, изглежда, е успял да проникне в личния състав на един от най-секретните ни отдели. Напълно естествено е командващият да предпочита да действаме сами.

Тя се мразеше заради това евтино лицемерие — заради надценяването на противника, заради самовъзвеличаването и най-вече заради метафората с шаха; повръщаше ѝ се от всичко това, но… явно вършеше работа.

Борис кимна и се върна към телефонните си обаждания. Тя му кимна в отговор и прибра материалите, които бяха успели да съберат. Знаеше, че нямаше да са достатъчни на Абади, за да открие ефрейтор Владислав Йермински в Града на светлината. Но това бе всичко, с което разполагаха, това беше оръжието, с което Абади трябваше да воюва. Тя взе няколко уреда за електронно заглушаване от сейфа си и затича обратно към пералнята.

42

Играта се наричаше „горещ картоф“, а те двамата бяха най-печените играчи в Париж, следователно в цяла Франция, следователно в целия свят.

Бяха започнали да я играят заедно срещу останалия свят още по време на следването си в престижното Национално училище по администрация, в което Френската република обучава лоялните си държавни служители. Оттогава под мостовете на Сена беше изтекла много вода. Днес единият беше министър на вътрешните работи, а другият — началник на контраразузнаването, което се намираше под юрисдикцията на въпросния министър. По пътя си към пищните кабинети те бяха преодолели множество пречки, смачкали бяха не един противник, измъквали се бяха невредими от разследвания и съдебни дела, от скандали и любопитни журналисти.

Сега погледите им бяха вперени в Елисейския дворец, който се виждаше от прозорците на министерския кабинет. И колкото повече се приближаваха до целта, толкова по-често им се налагаше да играят тази игра. Всъщност те всеки ден се занимаваха с поредния горещ картоф, хвърляйки го колкото се може по-далече от министъра.

Една кратка среща обикновено бе предостатъчна за набелязване на поредната жертва. Те винаги планираха ходовете си на четири очи, а срещите им не фигурираха в дневниците, които водеха секретарките им. Първата тайна на успеха в тази игра беше никога да не оставяш следи.

Кабинетът на министъра заемаше целия последен етаж на историческия Отел дьо Бово, носещ името на маркиза, който го бе купил за любовницата си през 1768 г. Синът му, принц Дьо Бово, довел след едно от пътешествията си чернокожо момиче и след смъртта на баща си живял с нея в наследения дом. Принцът бил един от малцината аристократи, оцелели след Френската революция — пророчески знак за устойчивостта на сградата срещу политически обрати.

Властите с десетилетия се бяха опитвали да сложат ръка на имота, но бяха успели едва в средата на XIX в.; оттогава сградата се ползваше за централа на всички френски разузнавателни служби. Възможностите на вътрешния министър да шпионира собствените си граждани бяха ненадминати, а законът му даваше права, на които американският президент би могъл да завиди.

Различните звена на разузнавателните служби бяха разпръснати във всички останали сгради, заобикалящи Плас Бово. Сградите бяха свързани помежду си с подземни тунели, по които протичаха тайни във всички посоки: кой на кого пише, кой с кого спи, кой на кого плаща и т.н. Тази могъща машина функционираше без съдебен контрол — всъщност без какъвто и да било контрол. На теория тя бе предназначена да поддържа сигурността в държавата, докато на практика обслужваше единствено министъра, помагайки му да укрепва позициите си.

Центърът на тази империя, оглавяван от шефа на агенцията за контраразузнаване, беше огромен подземен комплекс в Източен Париж, тъй като историческите сгради около Плас Бово бяха преценени като неподходящи за поддържане на необходимите компютри. Във всеки един момент над един милиард единици информация се регистрираха и декриптираха в централата на булевард „Мортие“ — телефонни разговори, текстови съобщения, видеоконферентни връзки, имейли. Това беше единственото разузнавателно звено в Западния свят, което събираше повече информация за собствените си граждани, отколкото за цялото останало население на Земята. В сградата нямаше отопление, понеже компютрите отделяха достатъчно топлина за цял град.

Лично министърът никога не бе искал официално да бъдат шпионирани политическите му противници. Преди години се бе разразил огромен скандал, когато се разбра, че президентът Франсоа Митеран бил разпоредил подслушването на телефона на прочута френска актриса, привлякла вниманието му в ролята на момиче на Бонд. Оттогава френските политици внимаваха да не се доближават прекалено много до звеното за подслушване, а официално министърът дори не бе стъпвал в сградата.

Не че имаше нужда да го прави — нали затова бе назначил за негов началник своя добър приятел, от университета. И ако двамата се срещаха всеки ден, понякога дори по няколко пъти дневно, това бяха съвсем невинни срещи между стари другари.

— Дръж това далече от мен — каза министърът, загледан в Елисейския дворец.

— Все още не знаем със сигурност дали случаят не е чисто криминален — отвърна шефът на контраразузнаването. — Не можем ли да заявим, че е просто поредна гангстерска война, китайската мафия или нещо такова?

— Всичко е възможно — отвърна дипломатично приятелят му. Министрите си падаха по ситуации, които можеха да се тълкуват по повече от един начин. — Само че обикновените престъпници не се избиват с микродронове, каквито дори в нашия отдел не са виждали досега.

Той не прикриваше завистта в гласа си. После добави:

— И как така висш израелски офицер се озова изведнъж тук? Кой е той всъщност?

Шефът на контраразузнаването извади мобилния си телефон и прочете от дисплея:

— Полковник Зеев Абади, бивш заместник командващ Звено осем-двеста към Израелския разузнавателен корпус, отговарял е за обучението на служители в Разузнавателната академия на Израел, ръководител е на проекта „Големи данни“ към звеното и, както споменах, до неотдавна е бил негов заместник командващ. Освен това координирал сътрудничеството с американската АНС след разкритията на Сноудън.

— Значи вече не заема поста?

— Не може да се каже със сигурност. Преди година е дал показания пред военен съд в подкрепа на обвинени в отказ да служат в звеното по идеологически причини, а скоро след това вестниците писали, че бил пенсиониран. От друга страна, понастоящем се държи, сякаш е на действителна служба. Той забеляза скритата камера на „Шарл дьо Гол“.

— Кой ръководи разследването от наша страна?

— Комисар Леже от „Тежки престъпления“. Бил командирован на летището като временно заместващ.

— Значи във всеки случай мястото е в Парижката префектура?

— Мястото е в Париж.

Не беше нужно да казват повече от това, защото се разбираха без думи. Едно двойно убийство в центъра на Париж, и то на моста, водещ за Националната библиотека, беше ужасно унижение за Франция. Министърът не можеше по никакъв начин да бъде свързван с инцидента, следователно и службите му за сигурност не биваше да се намесват в него.

Вече беше ясно, че не само извършеното престъпление, но и разследването му щяха да завършат унизително. Не можеше да се очаква от френската полиция да разреши случай, при който от едната страна беше изправен някакъв мистериозен китайски отряд командоси, а от другата — израелското Звено 8200. По-добре би било да вържат двата случая в стегнат възел и да пожертват един комисар от полицията, който и без това се беше заплел от сутринта в безплодно разследване.

Шефът на контраразузнаването отново измъкна мобилния си телефон. Време беше да се отърват от поредния горещ картоф.

43

Ориана излезе от секцията. Томер така и не събра кураж да я попита дали да я последва. В нейно отсъствие той се оказа начело на екипа; това би трябвало да го изпълни с гордост, но колкото повече се вглеждаше в резултатите от работата си на екрана на компютъра ѝ, в толкова по-мрачно настроение изпадаше.

В академията ги бяха учили в хода на всяко разследване да се концентрират върху не повече от три въпроса. Сега пред него стояха много повече от три, но той реши за начало да кара по учебника. Започна да записва.

Какви причини имаше Китай, или който и да било отделен китаец, да се интересува точно от ефрейтор Владислав Йермински?

Как се бяха добрали до него, след като в електронните бази данни не съществуваше и намек, че е служил в разузнаването?

Откъде бяха научили, че пътува за Париж и кога точно пътува?

Не след дълго въпросите станаха двайсет. Сега от него се искаше да отговори на всеки от тях и да свърже отговорите си в най-вероятния сценарий. Не му хрумваше дори един отговор, а всички сценарии му изглеждаха еднакво неправдоподобни.

И той насочи усилията си към търсене на отговор на въпроса, който действително го вълнуваше: има ли си Ориана приятел?

Това не беше първият път, когато се опитваше да изкопчи информация за личния живот на началничката си. Загадъчната ѝ красота беше в пълен унисон със затворения ѝ характер и по тази причина опитите му да научи повече за нея винаги се бяха проваляли. Служебният ѝ компютър не предлагаше кой знае каква лична информация — потребителският ѝ прозорец беше заключен, а споделените папки съдържаха само военни документи. Той бе открил историята на браузъра ѝ, но всичко вътре беше изтрито, както и се очакваше от един блестящ офицер по сигурност на информацията.

В албума „Снимки“ се съдържаше само един файл — портретна фотография на Ориана в униформа, вероятно същата, която използваше на всичките си служебни карти. Беше толкова красива, че Томер се боеше да срещне погледа ѝ, макар да знаеше, че сирената от снимката няма как да го види — точно както не го забелязваше и в реалния живот.

В разсеяността си той кликна „Запазване“ върху снимката и когато системата го попита за потвърждение, натисна „Да“. Част от секундата след това с ужас си припомни, че се бе логнал в компютъра ѝ със собственото си потребителско име. Изпаднал в паника, той кликна „Отмени“, но машината вече бе регистрирала командата и бе започнала да сваля снимката.

Но очакваният хаос — заключване на екрана поради неправомерно проникване, подаване на алармен сигнал, задействане на камерата за видеозапис на нарушителя, който да бъде подаден до централата — така и не се случи. Нито се чу сирена, нито се задейства видеокамерата, нито се смени картината на екрана; файлът се свали и запази в потребителската му папка.

Томер се взираше изумено в екрана. Увереността му бе до такава степен разклатена от този необясним феномен, че не изпита дори облекчение, задето си бе спестил неминуемия разпит, да не говорим за ужасното унижение. Като всеки военнослужещ в Специалната секция той бе постъпил в курса вече достатъчно обучен за работа с компютри, а придобитите през последните месеци умения само задълбочаваха объркването му.

Единственият, към когото можеше да се обърне с въпросите си, бе неговата началничка, но дори и при подобно напрежение Томер си даваше сметка, че не би било разумно да предизвиква съдбата. По-старши по чин наоколо беше само Борис, който в момента провеждаше мъчителни разговори на руски с другарите на Йермински от предишната му база. Освен това той вероятно би се досетил, че хипотетичният въпрос на новобранеца не е чак толкова хипотетичен.

Имаше обаче един компютърен гений, с когото бяха изкарали заедно курса и който бе зачислен към Технологичния отдел. Томер му се обади по защитената телефонна линия.

— Имам един глупав въпрос по материала от курса, Йоси — започна той разговора.

— Не съм убеден, че още помня всичко — отвърна приятелят му.

Гласът му звучеше дружелюбно, макар и леко колебливо.

— Става дума за алармата, която се задейства при неправомерно проникване в системата — каза Томер с колкото се може по-небрежен тон. — Спомняш ли си при какви обстоятелства не се случва това? Искам да кажа, представи си, че потребител сваля файл на друг потребител от общия им компютър и алармата отказва да се задейства?

— Не ти трябва моето мнение, такова нещо просто няма как да се случи — каза Йоси. — Всеки знае, че описаната от теб ситуация е невъзможна.

— Като изключиш невъзможното, онова, което остава е истината, колкото и невероятна да изглежда — каза Томер.

— Това цитат от учебника ли е?

— Може да беше и от Шерлок Холмс, не съм сигурен — отвърна Томер. — Питам те каква грешка в системата би довела до описаната от мен ситуация. Може би засечка в компютъра?

— Тук компютърът не играе, става дума за централната система на Разузнавателния корпус, много над нивото на отделен терминал. Централният сървър е като прокси за потребителите. Той задейства алармата.

— Виждам, че започна с термините — каза Томер, който отчаяно се опитваше да поддържа шеговития тон. — Излиза, че който контролира централния сървър, може да реши дали даден компютър в системата да бъде защитен или не, така ли?

По линията настана дълго мълчание, след което неговият събеседник заговори по-скоро загрижено, отколкото самоуверено:

— Предполагам, че, теоретично погледнато, е възможно. Даден потребител може да бъде изключен от системата, а компютърът му — инфилтриран. Ако твоят случай е такъв, трябва да докладваме незабавно, в този момент.

— Не, не, изобщо не става дума за това, ти не разбираш — каза Томер с прекалено шеговит тон. — Говорим чисто теоретично, подготвям тест за новобранци и искам да им разиграя учебен казус, за да проверя дали знаят как да реагират.

— Абе, тъпак, изплаши ме! — каза приятелят му с видимо облекчение. — Нямаш ли с какво по-полезно да си губиш времето? Какво мислеше да направиш, да помолиш шефа на разузнаването да изключи потребител от главния прокси сървър, за да си правиш шегички с някакви новобранци? Стига си се бъзикал, хората са те сложили във важна секция.

Междувременно компютърът на Ориана се бе приспал и на екрана се виждаше официалният скрийнсейвър на Звено 8200. Под емблемата на корпуса се появяваха едно след друго предупреждения от Отдела по информационна сигурност. Библейски цитати, будистки пословици?

Една от тях привлече погледа му: „Лъжците няма да доживеят и половината от дните си. Но Аз вярвам в теб“.

— Напълно си прав — каза Томер и затвори.

Той се огледа безпомощно. Ориана още не се беше върнала; към списъка с въпроси, който му бе наредила да състави, трябваше да се добави още един: защо някой от висшия ешелон на разузнаването си бе избрал да саботира точно нейния компютър?

44

В Париж комисар Леже вече обмисляше дали да не се прибере у дома, да вземе две таблетки за сън и да забрави за този ужасен ден.

Той ненавиждаше летището. Ненавиждаше убийствата без трупове. Ненавиждаше да му натрапват разследвания извън административните му отговорности. А днес научи и нещо ново: ненавиждаше и посрещачки в червени униформи, скрити охранителни камери и загадъчни израелски следователи. От него се искаше да наблюдава работата на криминалистите на етажа. Наред с това да разследва изтичането на записа от охранителната камера към израелските медии. Да надзирава събирането на доказателства от трупа на жертвата — разбира се, когато трупът бъдеше намерен. Да докладва на всеки кръгъл час на съдия-следователя за напредъка в разследването.

Вместо да върши всичко това, той повика шофьора си и легна на задната седалка. Ако се бе надявал да прекара в дрямка целия път за дома, твърде скоро разбра, че не му е било писано; от полицейските радиостанции в колата се разнесоха истерични гласове и вой на сирени.

— Какво има, какво се е случило? — попита той шофьора.

— Двойно убийство на моста „Дьо Бовоар“, господин комисар, пред Националната библиотека. Двама души убити от въздуха, вероятно с дрон.

— В кой район е това?

— Самият мост вероятно се пада в Дванайсети, господин комисар. Но все още не се съобщава, че разследването е възложено на тях. Може би ще го дадат на Граничната полиция, понеже са китайци.

— Кои са китайци?

— Убитите и убиецът, господин комисар. Използвал е микродронове, които се прицелват от разстояние в жертвата. Така казват по станцията.

— Усили звука — изрева Леже с дрезгав, едва ли не истеричен глас.

От високоговорителите в колата се разнесоха неистови крясъци на репортери. Очевидец повтаряше, че всичко се било развило „като сцена от филм“, но така и не можеше да обясни какво всъщност бе видял; човешкият род сякаш бе загубил способността си да описва събития.

— Невероятно е, че такова нещо може да се случи в центъра на Париж — заяви репортерът. — Имаме пряка телефонна връзка с префекта на полицията. Предполагам, че сте много зает в момента, благодаря ви за отделеното време.

— Това е мой граждански дълг. Благодаря ви за възможността да говоря с вас и да уверя френската общественост, че ние сме ангажирани повече от всякога с опазване на спокойствието и сигурността на столичани.

— Какво спокойствие, каква сигурност? — избухна репортерът. — Микродронове, управлявани от неизвестен убиец, извършват двойна екзекуция край Сена и вие наричате това спокойствие и сигурност?!

— Това е сериозно престъпление. Аз разговарях с кмета на Париж и я уверих, че убиецът скоро ще бъде заловен. Това е уреждане на сметки между фигури от подземния свят, война на международни престъпни групировки, които по никакъв начин не са свързани с Франция.

— Тоест вие сте оптимист?

— Днес аз нося добри новини — отсече префектът. — Загадката с убийството е разрешена. Ние открихме връзка между това престъпление и отвличането на израелски турист, кацнал на летище „Шарл дьо Гол“ тази сутрин; почеркът е характерен за наркодилъри. Двете жертви на убийството бяха идентифицирани като похитителите на отвлечения; както казах, става дума за разчистване на сметки между фигури от подземния свят. Скоро ще открием и убиеца и сме твърдо решени да разбием тази престъпна организация.

— Значи да очакваме арест?

— Сега, след като убийството е вече разкрито, останалото е само въпрос на време и настойчивост — отвърна двусмислено префектът. — Случаят е възложен на ръководителя на специалния екип, разследващ сутрешното отвличане. Комисар Леже е офицер с огромен опит с такива случаи и аз изобщо не се съмнявам, че той ще приключи следствените действия за нула време. Всички престъпници ще се озоват зад решетките.

— Спри го, спри го! — кресна Леже на шофьора.

Шофьорът отби на банкета и се обърна назад объркан. Спря радиото, но не посмя да изключи сирената, която продължаваше да вие. Леже погледна през прозореца; по лицата на задминаващите ги шофьори бяха изписани недоумение и любопитство. Той се опита да се надигне от седалката, но остра болка го прониза в гръбнака и напълно го парализира. Освен това усещаше особен натиск в гръдния кош — пристъп на паника или инфаркт? Организмът му се опитваше да му каже онова, което враговете му знаеха отдавна: с него бе свършено. Той не можеше да понесе натоварването, защото от глава до пети беше човек на миналото.

Силите, контролиращи настоящето, го бяха поставили в невъзможна ситуация. Бяха му възложили разследване, току-що публично обявено за успешно, когато то със сигурност щеше да се провали. От него се изискваше да приключи „за нула време“ случай, представен като нарковойна, който нямаше нищо общо с наркотиците. Наредено му бе да открие улики, сочещи конфликт между престъпни групировки, което на практика слагаше кръст на всякакви негови опити да привлече на своя страна единствената институция, годна да се справи със случая — контраразузнаването. Освен това го бяха описали като „офицер с огромен опит“ с подобни случаи, което означаваше идеален кандидат за ранно пенсиониране, след като веднъж станеше ясен мащабът на провала.

Единственият начин да запази достойнството си бе да играе същата игра, но в обратната посока. Да демонстрира, също така публично, че този неизбежен катастрофален провал няма нищо общо с парижката полиция, а с коварните задкулисни игри за надмощие в света на шпионажа.

Имаше само един шпионин, който евентуално би се съгласил да играе неговата игра. Да, наистина — този шпионин служеше на друга държава, но от гледна точка на Леже това беше пренебрежима подробност.

— Дай ми полицейската радиостанция — нареди той на шофьора.

Вече усещаше как по някакъв странен начин силите му се възвръщат, дори главоболието му бе започнало да минава. Макар и свършен, той определено трябваше да им устрои едно последно представление.

45

Ориана се изкачи по дървената стълба, за да стигне до високата сгъваема масичка. Пространството беше изпълнено с увити в найлон пакети с изпрани войнишки униформи, които изпускаха остра миризма на индустриален почистваш препарат. Легна по гръб, като си подложи два такива пакета за възглавница.

Гледаше черния телефонен апарат и се молеше да звънне, сякаш бе отново тийнейджърка. Ще се обади ли той най-после, или няма да се обади?

За радост на интендантите, тя бе заявила, че пералнята тази вечер затваря рано поради проверка за сигурност. След като остана сама, разпръсна из помещението заглушаващите устройства, които бе взела от кабинета си, по-скоро заради собственото си усещане за сигурност, отколкото да попречи на подслушваните, които вероятно се намираха на стотици километри от нея. Разговорът щеше да бъде съвсем кратък. Всъщност възнамеряваше да каже само две думи: Владислав Йермински.

Ориана нямаше никаква представа по какъв начин Абади смята да издири войника, без да разполага с информация за местонахождението му. Дали щеше да тръгне да търси по сватбени зали, на Айфеловата кула, в кметствата? Къде ли бе всъщност той — един военен разузнавач, тръгнал да се жени, без да подозира, че в града на мечтите му го очаква безмилостен китайски убиец, използващ за стръв пищна блондинка, която вече бе доказала неустоимата си привлекателност тази сутрин?

Дали ефрейтор Йермински щеше да окаже повече съпротива от Янив Мейдан? Наистина ли мъжете си пробват късмета с всяка срещната блондинка дори когато им предстои сватба? Тя не можеше да каже. Освен това не искаше и да мисли за това и може би по тази причина, повикан по телепатия, в този момент телефонът иззвъня.

— Здравей, Ориана — каза Абади и тогава тя за пръв път забеляза гласа му, мек и успокояващ като шума на морето.

— Един от нашите наистина е бил в самолета — отвърна бързо тя. — Пълното му име е Владислав Йермински, съкратено Йерми, и служи при златотърсачите на юг.

Последва дълго мълчание; за момент Ориана си помисли, че Абади не бе схванал намека ѝ за „Елдорадо“. Накрая той каза:

— Боях се, че ще се окаже така.

Ориана не отговори.

— Знаем ли къде е отседнал в Париж?

— Не. Човекът е в специален отпуск, не е бил длъжен да попълва формуляра за задгранично пътуване и не го е попълнил.

— Защо са му дали специален отпуск за Париж?

— Както изглежда, неотдавна се е запознал с французойка и двамата са решили да се оженят. Предполагам, че сватбата е в Париж. От базата е нямало как да не му разрешат.

— За кого се жени?

— Не знаем.

— Дали негови приятели не биха могли да знаят коя е булката? Име, адрес тук?

— За него няма почти нищо в интернет. През последните две години не е подавал молби до никакви институции, а в държавните бази данни фигурира само с издаден документ за самоличност, когато е бил на шестнайсет, и с шофьорската си книжка на седемнайсет и половина. В гражданския регистър се води на адреса на родителите си в Ашдод, а те не вдигат телефона. Няма криминално досие, никога не е съдил, когото и да било, нито е бил съден.

— Знае ли някой какво точно върши в този отдел? Мислех, че там няма гречковци.

— Не се говори така, Абади — каза Ориана и за свое учудване избухна в смях. — Това е все едно да наречеш някого шикса или гой.

Абади също се смееше, което я успокои.

„Гречковци“ беше популярното название за руските радисти в звеното. Не беше ясно кой точно го бе измислил още навремето, когато ИВС подслушваха руските военни съветници на Насър в Египет. Но това определено беше подигравателно прозвище, заимствано от името на някакъв руски маршал антисемит, и издаваше недоверие към руските имигранти, които тепърва трябваше да доказват лоялността си към израелската държава. И наистина, гречковци не се допускаха да служат в „Елдорадо“ или в който и да било друг секретен отдел.

— Ти си прав, в отдела няма рускоговорещи. Той сигурно знае и някакъв друг език.

— Какъв?

— Не знаем.

— Напротив, знаем. Ти го знаеш. Това е единственото логично обяснение на фактите.

Ориана притихна и се замисли. Чуваше дълбокото си равномерно дишане да се връща като ехо по линията.

— Не можеш да си сигурен — каза накрая тя.

— Доста сигурен съм даже — отвърна той. — От базата отказват ли да го потвърдят?

— Да. Офицерът по мрежово разузнаване ми обясни с неописуема надменност, чете били над нивото ни на достъп и би разговарял с мен единствено с разрешение на шефа на Южното командване, при това само лице в лице.

— Може да му излезе късметът по-скоро, отколкото очаква — каза Абади със същия безгрижен тон.

Ориана отново избухна в смях.

— Защо се смееш? — попита той.

— Ти наистина се правиш на голям мъжкар.

Той си помисли, че тази жена беше много остроумен събеседник, естествена и закачлива, сякаш се знаеха от детските си години. Гласът ѝ с лекота покриваше гами на интимност, които не би могъл да повтори дори след години упражняване. В сравнение с нея той беше твърде предпазлив, твърде нащрек, твърде прецизен, като издирван престъпник, който се чуди дали да не се предаде на властите.

Опита се да си припомни смеха ѝ, но мозъкът му отказваше да се подчини, зает с цитат от правилника за военна етика: „Всяко неправомерно поведение между командир от Израелските въоръжени сили и негов подчинен ще бъде наказано според решението на военния съд и ще доведе до незабавно уволнение преди процеса“.

Правилникът. Той имаше чувството, че пропуска нещо важно.

— За какво говорехме преди малко?

— Че началникът на Южното командване няма да ни пусне да влезем в базата.

Гласът ѝ отново бе възвърнал предишната си делова прецизност и той се зачуди дали всичко отпреди няколко секунди не му се бе сторило. Седна на детското си легло и още по-силно притисна телефонната слушалка до ухото си.

— Преди това. Какво ми каза, преди да стане дума за отдела му?

— Не знаем къде Владислав Йермински е отседнал в Париж.

— И още?

— Получил е специално разрешение да се ожени в Париж. И не знаем коя е булката.

— Имаше още нещо, за което ми каза, че не знаем.

— Как се е озовал в тази база?

— Не.

Абади усещаше, че полудява. Като съвестен войник тя повтори всяка подробност:

— Не успяхме да открием никакви близки приятели. Поръчителите му не знаят почти нищо за него. Родителите му не отговарят на телефона. Почти никъде не фигурира в интернет. Няма криминално досие, не се е съдил с никого, не е подавал молби, регистрирани в правителствени бази данни…

— Това е! — прекъсна я той.

— Кое по-точно? Че не е подавал от две години молби, регистрирани в правителствени бази данни?

— Да.

— И какво необичайно има в това? Аз също не съм подавала.

— Това е, защото не планираш да се омъжваш. Нито пък той да се жени, както изглежда.

— Не разбирам — каза тя, макар че бе започнала да разбира.

— Ако отиваше в Париж, за да се ожени, щеше да се нуждае от акт за раждане, акт за гражданско състояние, извлечение от Гражданския регистър, нещо такова. Но не е подал никакви молби, защото също като теб не се нуждае от подобни документи. Тоест не е дошъл тук, за да се жени.

— Но нали са му разрешили да пътува, сигурно им е занесъл някакво удостоверение?

— Не знам какъв е редът при тях, дори не съм сигурен, че има установена процедура. Може би е достатъчно да покажеш есемеси на френски език от влюбена в теб французойка. Няма значение. Не търсете повече булка, защото такава няма.

— А какво да търсим тогава? — попита Ориана.

Изведнъж гласът ѝ прозвуча притеснено и Абади съжали, че е станал причина за това.

— Засега търсим истинската причина Йермински да се намира в Париж — каза той. — И когато я открием, ще разберем всичко. С малко късмет, той ще е още жив дотогава.

46

Охраната на министър-председателя за пореден път бе променила реда на излизане от сградата. Той обичаше тази военизирана атмосфера около себе си, бронежилетката, разработена специално за него, пътуването до бункера в Министерството на отбраната, полицаите на мотоциклети със скрити под дрехите оръжия, бодигардовете, закриващи го с телата си, и този спрял миг на очакване кога ще прозвучи сигналът.

Беше заобиколен отвсякъде от обичайния си антураж — неговите съветници и началника на кабинета му, личните му асистенти и секретаря му по военните въпроси; винаги се намираше по някой, който да поиска да пътува с него под претекст да му докладва последните развития или да му съобщи някоя важна новина, но той всеки път отказваше, защото нищо не можеше да се сравнява с усещането, че е сам с двамата млади мълчаливи въоръжени мъже от охраната — идеална възможност да премисля следващите си ходове в политическата джунгла.

Толкова рядко му се случваше да е на открито, извън стените на комплекса, да застане с лице към оранжевия залез над хълмовете на Йерусалим, да усети приятния, почти прохладен бриз по лицето си.

— Въздух — каза той и целият му антураж закима възторжено: въздух.

Отсреща през улицата, на тротоара срещу правителствения комплекс, трети пореден ден протестираха психиатри. Той ги чуваше как скандират в такт името му, римувано с някаква тяхна глупост. Когато кортежът му ги подмина с оглушителен рев на двигатели и сирени, той видя някои от плакатите им: „Кой тук е лудият?“, „Благоденствие за обществото, не за корпорациите!“, „Къде са парите?“, „Една нормална държава се нуждае от нормални грижи за психичното здраве“.

Вече толкова години управляваше тези хора като техен министър-председател, а онова, което не спираше да го изумява всеки ден, беше натрапчивото им желание да живеят в „нормална държава“. Речите на опозицията, писанията във вестниците, решенията на Върховния съд и разгорещените монолози във Фейсбук — всичко това включваше в себе си един и същ мелодраматичен призив от две думи: „нормална държава“.

Само веднъж през живота си той бе виждал нормална държава.

Това беше по време на една семейна ваканция в Тоскана, малко преди осемнайсетия му рожден ден. Баща му беше в лошо настроение, допълнително развалено от дъжда и облаците почти през цялото пътуване. Нищо не помагаше — нито различните видове паста, които си поръчваха, нито луксозната обстановка във вилата, която бяха наели, нито изпитото количество кианти, нито впечатляващите познания на наетия екскурзовод.

Тогава посетиха Сиена и докато разглеждаха невероятната сграда на кметството, баща му изведнъж се оживи. Това стана в залата, където някога бил заседавал градският съвет, пред знаменитите фрески, наречени „Алегория на доброто и лошото управление“. Представяйки шедьовъра на Амброджо Лоренцети, екскурзоводът обясни, че целта на твореца била да противопостави тъмните сили на религиозната власт („Погледнете тук вдясно тиранина с рогата и шестте порока на човешкия род“) на доброто управление („Вижте на стената вляво избрания от народа лидер, целия в бяло“), даващо на хората мир и други блага.

След което екскурзоводът бе посочил третата стена с идилична селска сцена и им бе обяснил, че това изобразявало положителните резултати от доброто управление: „Тук виждате града и селото, където жителите просперират, всеки със своя занаят, и съжителстват в мир. Всичко се дължи на морални добродетели, това е всъщност значението на творбата“.

Беше студено и той искаше единствено беседата да свърши, но в този момент баща му внезапно се обади: „Не, това не е единственото ѝ значение“.

Изненадан, екскурзоводът промърмори нещо като: „Разбира се, всеки може да види в нея нещо различно“, но баща му вече нямаше спиране. Пристъпи към стената и посочи с пръст горната част: „Значението е свързано с фигурата, витаеща ето тук горе, на която по някаква причина разни «меценати» не обръщат внимание“ — каза той с отмерен, назидателен тон, сочейки фигурата на ангела с разголени гърди, който кръжеше над пейзажа на Сиена. „Нейното име е изписано на латински, ето го: Securitas. Сигурност. Само благодарение на сигурността целият този регион просперира, без сигурност демокрацията не би съществувала. Тя е ключът към доброто управление и това важи днес със същата сила, както някога в ренесансова Тоскана.“

Оттогава той бе посещавал Сиена десетина пъти, включително с научния си ръководител от университета и с министър-председателя на Италия, и всичките му придружители пропускаха да забележат фигурата, докато той не привлечеше вниманието им към нея. Също както днес всички около него пропускаха посланието ѝ. Психиатри, психолози, социални работници, бедни, религиозни, атеисти, ешкенази, мизрахи, камък, ножица, хартия, нормална държава, нормална държава, нормална държава.

Имаше племенни конфликти и класови конфликти, и идеологически, и финансови, и религиозни — милиони конфликти тлееха в тази страна, както във всяка друга нормална държава, като всички те игнорираха жизнената нужда от сигурност.

От негова гледна точка личните атаки срещу него също бяха предназначени да отвличат вниманието от реалния, основния, вечния проблем — конфликта между евреи и араби, който светът не пропускаше да нарече израелско-палестински, сякаш свеждането му до неговата сегашна фаза щеше да превърне тази безкрайна война в проблем с решение. Всичко останало — от протестите на етиопските имигранти до разследването дали със съпругата му бяха ходили до Монако заради едно подстригване, — всичко това бяха маневри за отвличане на вниманието, чиято цел бе да му попречат да изпълни своята историческа роля.

Междувременно кортежът беше стигнал до Министерството на отбраната в Тел Авив и шофьорът умело вкара големия автомобил в специалния асансьор. Когато антуражът му влезе в сградата, войниците отдадоха чест.

— Кажи на генерал Ротелман, че съм тук — нареди той на дежурния офицер.

47

Тя чакаше Борис да приключи разговора, който се провеждаше на гръмогласен руски — пореден опит да накара някой от приятелите на Владислав Йермински да проговори. Останалите войници от секцията също чакаха, тъй като нямаха какво друго да вършат. Когато Ориана бе отворила вратата на кабинета си, все още задъхана от усилието да подрежда по местата им пакетите с прани офицерски униформи, за да се върне колкото се може по-бързо в секцията, всички се преструваха на заети.

По някаква причина Томер се бе върнал на собственото си работно място. Тя влезе във файла от своя компютър и бързо прегледа няколкото сценария, които бе начертал, всичките основаващи се на загадъчната младоженка и на предположението, че Владислав Йермински действително бе пътувал до Париж, за да сключи брак. Как бе могла да е толкова глупава?

— От Граничната полиция ни върнаха обаждането, но офицерът там иска да говори само с вас — каза Алма.

— Свържи ме — нареди Ориана.

Тя можеше да набере и сама номера, но вече се бе убедила, че в организационната вселена, където функционираше, спестяването на подобни церемонии понижава относителния ѝ статус, включително и в очите на изпълняващите церемонията. И действително, Алма кимна разбиращо.

— Не, не! Ти я свържи първо и после аз нея тук! — скара се тя на полицейския служител, който очевидно също толкова решително се бореше за честта на началничката си от другата страна.

— Защо си се преместил? — попита тя Томер, докато борбите за териториално надмощие по телефона продължаваха.

— Компютърът ви дава грешка при прокси сървъра и ми се стори по-безопасно да пиша на моя.

— Защо си правил проверка на прокси сървъра? — попита изненадано тя.

— Винаги правя проверка, преди да въвеждам данни, също и от моя компютър — заекна той.

— Командващата е на телефона — обяви Алма.

— Но как проверяваш прокси сървъра, без да се свържеш с централната система? — настоя Ориана.

— Започва да нервничи — каза Алма и Ориана вдигна слушалката.

— Относно запитването, което сте подали при нас — заговори представителката на Граничната полиция с равен и отегчен глас, — родителите на военнослужещия не фигурират в базата данни на лицата, напускали страната в последно време.

— Значи са в Израел? Сигурна ли сте? — попита Ориана.

В това нямаше нищо изненадващо, ако Абади беше познал за сватбата.

— Сигурна съм, че не фигурират в базата данни на пътувалите в последно време — повтори командващата. — Не съм запозната с подробности по случая. Може да са се качили на яхта и да са отишли в Кипър или да са платили на каналджии да ги прекарат в Синай, или да са наели частен самолет за някой остров. Но във всеки случай не са отпътували от летище „Бен Гурион“ за Париж или закъдето и да било другаде.

— Разбирам. Само още един въпрос.

— Казвайте.

— Искам да знам кой е минал паспортен контрол с него. Искам да кажа, кой е минал през същото паспортно гише непосредствено преди и непосредствено след Йермински.

— Не става точно така. Ако е минал през биометрично гише, тогава засичаме точния час и минута, но ако е минал през някое от обикновените гишета, пътниците не се подреждат по реда на преминаването си, а по реда на сканиране на бордната си карта преди навлизане в зоната на безмитните магазини. Не знам кой е бил преди и кой след него, мога да извадя само разпечатка на всички пътници, минали през всички гишета по едно и също време.

— И това е според точния час на преминаване, така ли?

— Не чак с точност до минута. Имената се записват по азбучен ред на всеки пет минути.

— Колко души прави това? — попита Ориана.

Тя не беше пътувала извън Израел вече две години и половина и този разговор предизвикваше у нея неудържимо желание да остави всичко и да отпраши за „Бен Гурион“.

— Зависи колко натоварено е било летището в момента. Толкова рано сутринта, при това в слабия сезон, бих казала около стотина пътници.

Готова съм на всичко, за да намеря работа на десет души, които се чудят какво да правят, помисли си Ориана.

— Ще ви дам защитения си имейл. След колко време ще е готов списъкът?

— Ще отнеме около два дни — отвърна с неохота командващата.

— Да кажем, до утре сутринта — отсече Ориана, несъзнателно имитираща началника си.

48

— Мамо, трябва да тръгвам — каза Абади.

Докато разговаряше по телефона, майка му бе подредила осем различни десерта на масата.

— Направила съм ти макруд! — запротестира тя.

Като дете той беше луд по традиционните курабийки от грис и фурми, накиснати в топъл мед, но когато родителите му се върнаха във Франция, трябваше, освен с тях да се сбогува и с курабийките и оттогава при всяко свое гостуване в Париж унищожаваше по десетина макруда.

— Ще ги взема с мен, мамо. Съжалявам, но трябва да тръгвам за летището. Имам среща с един човек там, преди да излети.

— Нещо, свързано с армията ли? — попита майка му с надежда в гласа.

— Абсолютно.

— В такъв случай съм много доволна. Бог да благослови нашите войници, да им даде сили, здраве и късмет — каза тя и започна да приготвя пластмасови кутии с храна.

Ефрейтор Владислав Йермински определено ще има нужда от сили и късмет, помисли си Абади. Наред с курабийките тя сръчно опакова и останалите десерти и той си тръгна от дома на родителите си с голяма торба на „Карфур“.

— Ще останеш ли тук известно време? Ще ни дойдеш ли пак на гости? — попита го тя, когато бяха вече при вратата.

— Не знам, мамо — отвърна той. — Успях да се отскубна за два дни, а трябва да встъпя в новата си длъжност.

— В армията ли?

— В армията.

— Това не е длъжност, това е мисията на живота ти. Ще помагаш на народа на Израел да се бие с враговете си.

Може би, помисли си той, докато тичаше надолу по стълбите. Може пък наистина да се бе върнал на служба, за да допринесе с нещо за народа на Израел. Не беше поглеждал от тази страна на нещата. Най-вече си бе мислил, че по този начин ще смае враговете си в звеното, а това беше достатъчна причина, за да се съгласи. Той спря пред сградата, опитвайки се да си спомни къде беше паркирал взетата под наем кола.

От двете полицейски патрулки, спрели пред портата, излязоха четирима цивилни полицаи и бързо го обкръжиха.

— Полковник Абади? Полковник Зеев Абади?

— Аз съм.

— Заподозрян сте в разкриване на поверителни материали по криминално разследване. Бихте ли дошли с нас? Комисар Леже ви очаква.

Той погледна нагоре, за да се увери, че майка му не гледа през прозореца, и се качи в колата. Шофьорът включи сирените и тръгна. Докато пътуваха към полицейското управление, Абади стискаше кутиите с десерти в скута си.

49

Двама от хората ѝ бяха служили като доброволци една година преди официалното си постъпване на наборна служба, така че бяха по-възрастни от останалите. Също и Борис, който бе минал подготвителни курсове, преди да бъде зачислен в звеното. Самата Ориана беше на двайсет и две. Колкото и да пресмяташе, средната възраст на събралите се в кабинета ѝ гравитираше около двайсет и при нормални обстоятелства това не би ѝ пречило, но днес тя имаше нужда от поне един анализатор в екипа си, който да знае нещо за живота.

— Колко от вас са ходили в Париж? — попита тя.

Трима вдигнаха ръце, включително Алма. Петима бяха пътували до Южна Америка, двама до Австралия и, за нейна изненада, двама до Китай преди постъпването си в армията. Нито един не бе ходил в Египет, Йордания или друга арабска държава. Самата тя никога не бе посещавала Париж, но не сметна за нужно да споделя този факт.

Вместо това попита:

— Е, започваме ли?

И те започнаха.

Борис избра Томер за координатор на данните; не беше най-логичният избор, но Ориана го прие като жест на помирение. Алма изяви желание да води протокола и включи компютъра си към огромния екран на стената. Останалите насядаха в кръг на пода. Ориана също седна при тях, но се възползва от старшинството си, за да се подпре с гръб на стената. Шансовете им да спасят ефрейтор Владислав Йермински намаляваха с всяка минута.

Борис подреди бележките си като говорител по новините, преди да направи драматично обръщение към нацията, и пое дълбоко дъх.

— И така, за начало направихме справка в консулската служба на Министерството на външните работи и оттам потвърдиха становището на нашия нов завеждащ секция полковник Зеев Абади, че никой не може да се ожени във Франция без свидетелство за раждане и/или извлечение от Гражданския регистър на Израел, издадено и заверено с печат през последните три месеца преди сватбата. Проверихме отново в Министерството на вътрешните работи и оттам потвърдиха, че изчезналият военнослужещ не е подавал някакви специални заявки до тях, откакто е постъпил на служба. Което поражда подозрение, че Владислав Йермински е отишъл във Франция под фалшив претекст. Въз основа на това смятаме, че трябва да започнем открито разследване и да подадем искане до началника на Южното командване за разпит на свидетели в отдел „Елдорадо“.

— Той никога няма да ни разреши — възрази Алма. — Ще каже, че е дисциплинарно нарушение и че не е наша работа да го разследваме. Най-много да ни допусне да разпитаме заместник-командира по социалните въпроси, кой го е одобрил пътуването му до Франция. Няма да се доберем до нито един военнослужещ от „Елдорадо“, няма да ни пуснат да влезем в отдела. Ще ни кажат, че въпросът е от компетентността на Военната полиция, а не от нашата.

— Може пък наистина да е дисциплинарно нарушение — каза Борис. — Но при конкретните обстоятелства и с оглед важността на отдела, в който служи изчезналият, случаят носи всички белези на пробив в сигурността.

— Началникът на Южното командване е приел молбата ви за сведение. Ще ѝ отговори в съответствие с приоритетите на звеното — изрецитира саркастично Алма. — По официалния ред нямаме никакъв шанс. Случаят или е свързан с китайците, отвлекли израелския гражданин тази сутрин, като в такъв случай е наша работа, или няма нищо общо с това отвличане, следователно е тяхна работа.

— Нужна ли е причина, за да отиде човек в Париж? — обади се Жюли, като повдигна рамене типично по френски. — Може наистина да се е запознал с момиче и да е решил да я последва във Франция, а да е казал, че ще се жени, само за да получи разрешение за задграничен отпуск.

Всичко казано дотук беше много логично, дори зряло, а Ориана определено бе склонна да насърчава дебатите в секцията си. Но сега моментът не бе подходящ за упражнения по пряка демокрация и тя бързо се намеси:

— Борис, знаем ли нещо ново за Владислав Йермински?

— Знаем доста — каза той, обиден, че никой не бе взел насериозно всичките разговори, които бе провел.

— А може ли нещо от наученото да ни бъде от полза?

— Тъй като не знаем какво търсим, няма как да знам кое би могло да ни бъде от полза — отвърна Борис.

— Пробвай все пак — каза Ориана.

Борис въздъхна и отново зачете бележките си:

— Роден преди двайсет и една години в Ашдод, родителите му емигрират поотделно от СССР. Баща му, някога инженер, е работил като техник в ЕЛТА, дъщерна фирма на Израелската въздушно-космическа индустрия със седалище в Ашдод. Преди две години е бил предсрочно пенсиониран. Майка му, счетоводителка в Москва, станала деловодителка в отдел „Образование“ в кметството.

По тона му Ориана можеше да се досети какво мисли за посрещането, устроено на семейство Йермински след пристигането им в Израел, както и за преживяванията на собствените си родители по тази линия.

— Майка му вчера явила ли се е на работа както обикновено?

— Не. Вчера е излязла в едноседмичен отпуск.

— Йерми има ли хоби?

— Родителите му мечтаели той да стане професионален шахматист; баща му всяка вечер го водел да играе в престижна школа. Когато станал на дванайсет, Йерми се записал в шахматен клуб в Тел Авив и баща му почти всеки ден го карал с колата дотам. Някъде в прогимназията Йерми се разбунтувал и отказал да продължи. Оттогава не е играл шах и дори през дългите нощни смени в предишната му база на север. Когато другите войници го молели да изиграят една партия, Йерми винаги отказвал.

Не ѝ бе трудно да си представи колко труд бе погълнало събирането на тази информация. Предвид липсата на практически опит в сложни секретни разследвания екипът ѝ се справяше доста добре. Ориана изпитваше страх от неизбежния момент, когато щеше да каже на Борис, че във всичко събрано от него няма нито една полезна подробност.

— Има ли нещо в младите му години, което да го свързва с Франция?

— Не. Напротив. Когато започнал да учи езици, учителят му препоръчал френски и дори му уредил частни уроци със съответния преподавател, но на Йерми френският му се сторил непривлекателен.

Ориана пое по тази следа.

— Какво имаш предвид с „да учи езици“?

— След безумието с шаха той минал през период, в който сам изучавал езици. Първо няколко славянски езика, после италиански и накрая немски. И така до девети клас, когато и тази мания преминала. По съвет на свой учител, с когото разговарях, се концентрирал върху един език и продължил да го изучава задълбочено.

— И кой е този език?

— Китайски — отвърна Борис. Отговорът му прозвуча победоносно. — След девети клас Владислав Йермински е изучавал само китайски език. И понеже в училището не е имало китайска паралелка, той го е учил сам, от интернет, а баща му го е закарал да си вземе изпита в гимназията в Ритон ле Цион.

— Какъв изпит?

— Матурата. Само десет ученици са държали матура по китайски и той е бил един от тях. Говорих с Министерството на просветата; там всички го помнят. Издържал с пълен отличен, като дори коригирал правописна грешка в теста. Казват, че владеел китайски по-добре от изпитващия.

Ти го знаеш. Това е единственото логично обяснение на фактите, ѝ бе казал Абади. Тя се опитваше да се придържа към фактите, но те се изплъзваха между пръстите ѝ като кубчета лед, разтапяха се и изчезваха един след друг. Хората ѝ все така седяха в полукръг, очаквайки инструкции.

Но тя мълчеше.

Беше 18:25 ч., понеделник, 16 април.

50

Ако човек можеше да види Рю Рабле от птичи поглед, щеше лесно да забележи Чико да марширува с бърза, макар и леко спъната крачка към посолството. Рижата му коса беше също толкова уникална, както и баркодът на служебния му бадж и дистанционното на колата му. Но най-вече походката му го издаваше. Дори да се движеше по съвсем различна улица, в друг град и друга държава, всички — от военно разузнаване до частна детективска агенция — щяха да го познаят по походката.

„И какво от това? — би попитал вероятно Чико. — Аз нямам какво да крия, нека ме следят колкото си искат“.

Но Чико не си задаваше такива въпроси, защото знаеше отговорите им, те бяха загнездени някъде дълбоко в съзнанието му. В този момент той беше зает с придвижването напред и с показването на баджа си на дежурните, които му отдадоха чест и вдигнаха бариерата. Дежурните не отметнаха името му в системата, защото Чико имаше безсрочен пропуск за достъп до сградата — малък жест, който пестеше време и подхранваше илюзията му за свобода и лична неприкосновеност.

Една малка уличка като Рю Рабле генерира над милион единици информация всеки час, като всяка от тях се документира, предава по веригата, архивира, каталогизира, класифицира и анализира. Не само появяването на Чико на улицата, но и всеки разговор, проведен от телефоните в посолството, всеки имейл, изпратен от компютрите му, всяка трансакция с кредитна карта на павилиона за сандвичи на ъгъла, всеки регистрационен номер на всяка минаваща кола — милиони единици информация на час. А онези по високите места изискват не милиони, а милиарди.

Чико знаеше всичко това, но не му обръщаше внимание, така че, когато срещна отговорника по сигурността на посолството, който тъкмо бе излязъл от сградата за една цигара, той се отправи към него и каза:

— Открили са го. Сега го водят при Леже в Дирекцията на полицията. Бил е при майка си, в един еврейски квартал в предградията.

— Кой, онзи Абади ли?

— За теб е полковник Абади.

— Полковник, дръжки. От самото начало знаех, че е намислил нещо. Какво смятат да правят с него?

— Не знам — отвърна Чико. — Но те явно много са държали да го спипат. Боях се, че може да арестуват и мен, но явно са търсили само него.

— Той още ли държи на смахнатата си теория, че са възнамерявали да отвлекат друг израелски гражданин?

— Мисля, че да. Получил е пълния списък с пътниците от служителя по сигурността на „Ел Ал“ без мое знание.

— Освен това напусна секретната секция тук минута след като си проведе разговора, също без твое знание.

— Не е моя работа да се занимавам с тия неща, а твоя — запротестира Чико.

Сякаш събуждайки се от сън, отговорникът по сигурността хвърли угарката си и каза:

— Не е редно да говорим на такива теми отвън.

Двамата тръгнаха към сградата на посолството.

В отсрещната сграда, в наетия само преди три часа офис, китайският радист издърпа антената обратно вътре, свали тримбъл модула и още веднъж прочете изреченията, които се бяха изписали на екрана за автоматичен превод. Не разбираше много добре казаното току-що пред израелското посолство, но онова, което разбра, бе достатъчно, за да натисне бутона на радиостанцията, която му бяха оставили.

В огромния басейн на хотел „Молитор“ Хъ Сянгу работеше върху движенията си, които си оставаха също толкова прецизни, както и някога.

Тя изглеждаше в перфектна форма. Оттласкване с краката, замах с ръцете, вдишване. Оттласкване с краката, замах с ръцете, вдишване. Оттласкване с краката, замах с ръцете, вдишване. Нищо не беше по-трудно от бътерфлая, тъй като беше много лесно да пропуснеш момента, за да вдишаш. Броейки съсредоточено дължините, тя напредваше неумолимо, дължина след дължина, вдишване след вдишване.

Спиращо дъха красив, басейнът фигурираше в списъка на историческите паметници на Париж. Беше дълъг петдесет метра и тя бе твърдо решена да подобри собствения си рекорд за брой дължини.

Но когато пипна стената и понечи да се обърне за поредната, двайсет и трета дължина, тя видя бодигарда си да ѝ прави знаци, хванал в ръка радиостанцията, която му бе поверила.

— Ръководителят на Трети екип смята, че е открил нещо — каза той, подавайки ѝ халата.

Хъ Сянгу се оттласна припряно с крака и се издърпа нагоре по стълбичката. Отблъсквайки ръката му с халата, тя се взря в устройството, като се опитваше — капеща и потръпваща от хладния въздух — да намери смисъл в записания диалог:

(Начало на записа)

Събеседник А: Намериха го. Те го вземат до полиция долу. Той беше при майка своя, в еврейско предградие югоизток.

Събеседник Б: Кой? Този Абади?

Събеседник А: За теб е, полковник Абади.

Събеседник Б: Дръжка на полковник. Аз знаех отначало над нещо. Какво ще направят с това?

Събеседник А: Не знам, но те държаха да го пипат целия. Страхувам се, че арестуват, но те само търсят него.

Събеседник Б: Той махнат все така държи идея? Искаха друг израелец?

Събеседник А: Виждам да. Взе списък от офицер Халат, без да знам.

Събеседник Б: Минута след обаждане остави съкровищница тук, без теб да знаеш също.

Събеседник А: Не ми е професия да ги занимавам тези, твоя професия е

Събеседник Б: Няма ред за разговори отвън.

(Край на записа)

Тя не се съмняваше, че е важно, но освен това беше и напълно неразбираемо. Може би не беше добра идея да разчитат за такава отговорна мисия — или за каквато и да било мисия — на алгоритъм за машинен превод.

„Каква съкровищница? — тропаха яростно пръстите ѝ по клавиатурата. — Кой е махнат и откъде? Кой кого е арестувал?“

Отговорът дойде почти мигновено:

„За момента не е ясно“.

„А кой е полковник Абади?“

От екипа ѝ отвърнаха, че в централната база данни имало файл под това име, но човекът не би трябвало да е на активна служба, затова ще проверят пак.

Тя въздъхна отчаяно. Както винаги в подобни ситуации, се запита къде ли е Ърлан Шън и се сети, че го бе пратила да се погрижи за онази глупава блондинка, прелъстила погрешния израелец.

„Кога пристига подкреплението от Лондон?“ — попита тя ръководителя на екипа.

„До десет минути трябва да кацнат“ — написа той в отговор.

„Водят ли преводач от иврит?“

„Да, госпожо командир, двама“.

„От летището ги отведете направо при екипа до посолството и нека чуят записа. Колко скоро да очаквам нормален превод?“

„След по-малко от час“ — предположи ръководителят на екипа.

Хъ Сянгу кликна за потвърждение, подаде радиото на бодигарда си и отново се гмурна в басейна. Оттласкване, замах, вдишване. Движенията ѝ вече изглеждаха далеч по-малко прецизни и значително по-нервни.

51

Ориана се включи към компютъра на Томер. Въпросите, върху които си бе блъскал главата през последните два часа, се появиха върху големия екран в средата на стаята.

Ефрейтор Владислав Йермински по собствено желание ли е пътувал до Париж?

Него ли е трябвало да отвлекат китайските командоси тази сутрин?

Свързано ли е изчезването му с факта, че служи в отдел „Елдорадо“ към Звено 8200?

Инстинктът ѝ подсказваше да отговори с „да“ и на трите въпроса, след което да се фокусира върху следващия: Как да открием военнослужещия, преди китайците да са се добрали до него? Много ѝ се искаше да се заеме сама с този въпрос, да остане насаме с разследващия на място, който съвсем случайно ѝ се падаше и пряк ръководител. Само те двамата, тя и Абади, евентуално и Рахел, която щеше да пристигне на сутринта с пакет солени претцели. Това ѝ харесваше най-много в нейната професия — че беше в състояние да реши сама и най-заплетения случай.

Но тя бе свикнала и да ръководи хора. Беше свикнала да разполага с времето им, да задава приоритетите, да определя целите им, да споделя съображенията си с тях, да ги насърчава, направлява и мотивира, да им дава пример и да ги наказва, да ги предупреждава и поучава, и още толкова много неща, че понякога се питаше дали всичко това си струва. А в моменти като този ѝ се искаше да работи сама. Само двамата с Абади, евентуално и с Рахел.

Помисли си да изпрати някои от хората си да почиват, но никой от тях не желаеше да пропусне възможността да участва в истинско разследване — първото в Специалната секция, откакто бяха постъпили на работа. И тя ги раздели на екипи: да издирват роднини, съседи на родителите, близки познати, учители по китайски език, все още неоткрити приятели. Всеки разговор започваше с мъглявото: „Обаждаме се от армията“, което си беше самата истина.

Но макар че никой не им отказваше съдействие, те така и не успяха да се сдобият с информация, която да хвърли светлина върху мотивите на Владислав Йермински.

Екипът на Борис се свърза отново с войниците, служили заедно с Йерми в старата му база, този път с напълно различен набор въпроси. Любовният му живот и евентуалната му годеница отстъпиха място на по-екзотични теми като: говорил ли ви е някога за Китай? Чували ли сте го да говори китайски по телефона? Споменавал ли е за приятели китайци? И най-вече: държал ли се е някога странно?

— Желаете ли да добавите нещо, госпожо командир? — попита колебливо Томер и посочи екрана.

Тя се сепна от унеса си и погледна втренчено трите въпроса, които бе записал. В нея напираха още милион. Например защо той и Рахел се обръщаха към нея с „госпожо командир“, а също и как бе открил, че в компютъра ѝ има пробив. Вместо това попита на висок глас:

— Кой иска пица? Отивам в мола.

Всички дадоха поръчките си. Трима искаха пица с черни маслини, двама със зелени, един с гъби и един с ананас; всички останали веднага сложиха вето на ананаса. Ориана търпеливо изчакваше разгорещеният дебат да затихне. Поръчването на храна беше традиция, датираща отпреди назначението ѝ, но тя се възползваше от нея като възможност да си почине от детската градина наоколо. Гласовете на спорещите за съставките на пицата се бяха извисили в кресчендо.

— И така, решаваме: три с маслини и три с гъби — обобщи Ориана.

Тя вече бе научила, че войниците са склонни на компромис само когато бъдат заплашени, че ще ядат пица с гъби. И наистина, Алма моментално протестира и само след минута вече бе изготвила списък, много по-подробен от Задачите за деня; сред поръчките имаше и доста екзотични, като например наполовина с ананас и наполовина с царевица или пък наполовина с ягоди и с двойна доза моцарела.

— Да дойда ли с вас? — попита Томер.

И макар Ориана да се радваше на всяка възможност да остане сама, тя си даваше сметка, че ще ѝ трябва помощ да носи кутиите, пък и да запомни поръчката.

— Хайде, идвай — отвърна тя и го поведе към паркинга.

Чакаха я малко след мемориалната стена, преди завоя. Полицейска кола и цивилен джип; полицаите ѝ дадоха знак да отбие, но когато свали прозореца, към нея се приближиха двама мъже с цивилни костюми.

— Лейтенант Ориана Талмор?

— Кой се интересува?

— Ние сме от Генералната служба за безопасност. Бихме желали да поговорим с вас.

И двамата бяха по-възрастни от служителите на „Шабак“, които познаваше. Единият беше възпълен и носеше кипа. Другият не беше кой знае колко слаб, но въпреки това приличаха на Лаурел и Харди, може би защото и двамата бяха облечени от глава до пети в черно.

— Трябва да занеса храна на хората ми, заети са с важна мисия.

— Няма да ви отнемем повече от петнайсет минути. Можете да оставите колата си и ние ще ви върнем.

— Не мога да отговарям на въпросите ви без разрешение на шефа на Звено осем-двеста.

— Не успяхме да се свържем с него, но имаме одобрението на генерал Ротелман, така че всичко е наред.

Ориана не беше в настроение да спори с тях. Тя даде на Томер списъка с пиците и му каза да продължава.

— Няма да бъде петнайсет минути — заяви тя, когато той настоя да изчака.

После Ориана взе служебния си пистолет от жабката, хвърли един последен поглед към любимата си джунгла от антени и се качи в джипа.

52

Един последен макруд, лепнещ от меда, стоеше върху бюрото на комисар Леже. Беше ужасно горещо. От време на време Леже навърташе копчето на радиатора наляво или надясно без видима убеденост в резултата.

Беше от онези срещи, на които страните разиграват все същите изтъркани и предвидими роли, но и двете не се чувстват свободни да прескочат ритуала и да карат по същество. Абади бе доведен за разпит с изричното предупреждение, че е заподозрян в разкриване на следствена тайна, и с отнет паспорт. Отказвайки да отговаря на въпросите, той бе заявил само, че е офицер от израелската армия и в момента е в отпуск.

Вляво от комисаря, на по-малко бюро, седеше полицейски служител и записваше стандартните въпроси на Леже и също толкова стандартните отговори на Абади. На стената зад него висеше огромна бяла дъска с данни на жертвите и час на смъртта. Имената на Янив Мейдан и двамата китайци, убити на моста, бяха написани най-отгоре с дребни букви, вероятно за да остане достатъчно място за евентуални бъдещи жертви.

— Струва ми се, че не разбирате сериозността на действията си — обяви за пореден път Леже.

— Това не са мои действия, господин комисар.

— Разкриването на подробности от неприключило разследване тук е много сериозно престъпление.

— Нямам нищо общо с това.

— Съдия-следователят ми е разпоредил да издиря и изправя пред съд лицето, предало видеозаписа на израелската телевизия.

— Господин комисар, преди двайсет минути вече ви обясних, че ваша неотложна задача е не да гоните онзи, който е разкрил информацията, а да откриете поредния израелски гражданин, набелязан за отвличане. Дадох ви всички подробности, с които разполагам относно Владислав Йермински, а вие отказвате да ме поставите в течение на мерките, предприети за неговото издирване, ако изобщо има такива.

— Не съм длъжен да ви поставям в течение на каквото и да било. Вашето нахалство просто не е за вярване.

— Нахалството е наша национална черта, точно както елегантността за вас, французите.

— Вие подигравате ли ми се?

— Опазил ме бог! Но трябва да ми помогнете да открия Владислав Йермински в хотела му, преди да откриете трупа му в реката.

Абади стана и отиде до прозореца. Сена си течеше кротко отдолу. Имаше патици, туристически корабчета и балони, откъснали се от украсата за нечий рожден ден.

— Такова искане може да ни отправи само представителят на израелската полиция — каза Леже. — Вие сте тук единствено в качеството си на заподозрян.

— Аз съм тук в качеството си на турист.

— Турист, който съвсем случайно служи в секретно звено на израелската армия.

— Аз съм просто служител по сигурността, нещо като полицай.

— За полицай доста често се споменавате в интернет.

— Повярвайте ми, господин комисар, с подобен разговор доникъде няма да стигнем, което означава, че скоро вашето име ще се споменава по-често от моето.

Леже млъкна.

— Това е всичко за днес — каза след малко той на стенографа, който стана, отдаде набързо чест и излезе.

53

— Още от самото начало трябва да е ясно, че вие и ние сме на една и съща страна — заяви офицерът от „Шабак“, докато държеше вратата на Ориана.

Жестът беше и несръчен, и фалшив.

Бяха я отвели в една от залите за срещи в голям хотел до плажа в Херцлия. По време на пътуването никой не я заговори и тя използва времето, за да възобнови напразните си засега телепатични усилия, но нямаше към кого да се обърне. Абади беше твърде далече или просто не обръщаше внимание на мълчаливия ѝ зов. Баща ѝ винаги намираше време за нея, когато ѝ беше нужен, и тя вдигна глава към небето, взирайки се в предполагаемото място, откъдето я наблюдаваше. Но сегашната ситуация едва ли беше разбираема за него.

— Разбира се, че сме на една и съща страна — отвърна тя.

Стаята, в която се намираха, беше тясна и грозна. В ъгъла имаше машина за кафе и кана за вода, дървена кутия с абсурден асортимент от чай на пакетчета и чиния с евтини бисквити. Прозорецът гледаше към морето. Лаурел и Харди бяха заели позиция от другата страна на масата, а Ориана седеше срещу тях. Офицер Лаурел от „Шабак“ имаше три химикалки в джоба на ризата си и изглеждаше някак странно за служител на разузнаването. Може би химикалките бяха неговият отговор на кипата на офицер Харди, по-скоро декларация за увереност, отколкото практическа нужда: Когато аз водя разпита, накрая заподозреният винаги подписва самопризнания. Той нито веднъж не посегна към химикалките; не водеха протокол. Ориана допусна, че всичко се записва.

— И тъй като сме на една страна, важно е да се подчертае, че ние не ви разследваме, не сте заподозряна в каквото и да било. Допитваме се до вас по конкретен въпрос. Молбата е отправена от кабинета на началника на разузнаването до кабинета на директора на „Шабак“. По процедура командващият Звено осем-двеста също е уведомен, но в момента той е извън страната.

— По процедура вие сте длъжни да уведомите прекия началник на военнослужещия, когото разследвате, имам предвид новия завеждащ Специалната секция полковник Абади.

— Полковник Зеев Абади встъпва в длъжност в полунощ — каза Лаурел. — В момента вие завеждате Специалната секция, поне за следващите четири часа. Обещавам ви, че ако следствието продължи след полунощ, ние официално ще уведомим и полковник Абади.

— Нали не беше следствие?

— Не е. Просто си казахме, че ще ни помогнете да разрешим една загадка.

— Каква загадка?

— Как бихте дали разумно обяснение за вашата прекалена лоялност към Абади?

Като професионалист, най-добрият съвет, който самата тя би могла да си даде, гласеше: Никога не признавай. По някаква своя причина родителите ѝ бяха настоявали да ѝ дават други, не толкова ценни съвети като например: не поливай ливадата по обед, когато е най-горещо. Ако един ден тя имаше деца, щеше да ги съветва за важни неща, започвайки с това: Никога нищо не признавай при разпит. Защото следователят не търси непременно истината, а освен това не разполага и със средства да потвърди верността на твърденията ти. Единственото, което го интересува в този конкретен момент, е да провери дали обектът насреща отговаря на профила. Ще имаш много възможности да направиш признания, дете мое, но сега не е моментът.

Освен това тя и не знаеше как да отговори на въпроса. Затова реши да атакува.

— Не разбирам нито една дума. Какво ще рече „разумно“? Да не би да се конкурирате с Асоциацията на психоаналитиците и разследвате човешкия разум? И как така му викате „Абади“? Може би сте толкова близки, че не смятате за нужно да споменавате чина му? Бихте ли се държали по същия начин, ако полковник Абади имаше ешкеназка фамилия? Ако пък наистина сте толкова близки, редно ли е вие да го разследвате, не изпадате ли в конфликт на интереси? И най-важното, какво точно разбирате под „прекалена лоялност“? Ако, да речем, не изневерявате на жена си, тя ще нарича ли това „прекалена лоялност“?

Лаурел реши да вземе нещата в свои ръце, може би защото приятелят му бе станал червен като цвекло и дишаше учестено.

— Лейтенант Талмор, всички знаем, че най-добрата тактика мри разпит е да се контраатакува, отговаряйки на въпросите с въпроси. Ние не омаловажаваме вашия интелект и качества, затова не обиждайте нашите. Зададохме ви съвсем прост въпрос, който прекрасно разбирате.

— Не, не го разбирам.

— Според информацията, с която разполагаме, вие не сте работили с полковник Абади в миналото. Може би го познавате в лично качество?

— Нито в лично, нито в професионално. Никога не съм го срещала, а до днес не бях и разговаряла с него.

— Той е бил свидетел по делото срещу войници от вашето звено, отказали да служат по идеологически причини.

— Никога не сме се срещали.

— В Звено осем-двеста е известен като човек, защитил по собствен избор хора, които са предали идеалите на звеното.

— Полковник Абади е известен с много неща. На него са кръстени поне три тактики във воденето на следствие. И, да, за всеобща изненада, наистина е дал показания в полза на хора, отказали да служат. Какво общо има това с мен? По онова време аз още не съм била в звеното.

— Така е, били сте във Военната полиция, но сте изиграли и известна роля, тъй като сте отговаряли за издирване на източник на изтекла информация.

— Това беше странично разследване без особена важност. Някаква военнослужеща беше предала документи на медиите, вие цяла година се мъчихте да я откриете и не успяхте. Тогава прехвърлиха разследването към Военната полиция и го дадоха на мен. Не съм имала нищо общо с Абади, нито съм го разследвала.

— Полковник Зеев Абади беше свидетел по делото.

— Възможно е. Аз дадох показания на много по-ранен етап. Никога не съм се срещала с полковник Абади, а тогава не придадох и голяма важност на свидетелите.

— Но полковник Абади е споделил свои мисли за вас, макар и без да ви назове по име. В показанията си заявява, че разследващият офицер е преследвал обвиняемата, цитирам, „със завидно умение, но и с абсолютна безогледност“.

— Това не го знаех. За пръв път го чувам и съм поласкана.

— Освен това той поставя под въпрос етиката ви, като се учудва как сте успели да издирите обвиняемата, след като толкова опитни следователи са се провалили. Подозирал е, че сте разчитали на спорни и дори незаконни следствени методи.

— Предполагам, че просто е завиждал.

— Не сте знаели какво мисли полковник Абади за работата ви, така ли?

— Не съм, до този момент.

— И как всъщност открихте обвиняемата, използвахте ли неетични следствени методи?

— Добър опит. Никога не съм разкривала как стигнах до нея и вие няма да сте първите. И не, не използвам неетични методи.

— Ако никога не сте разговаряли с полковник Абади и това е единственият случай, в който сте били замесени едновременно, при това на противоположни страни, как бихте обяснили прекалената си лоялност към него?

— Отговорът ми не се е променил. Той е назначен за мой началник и лоялността ми към него няма нужда от обяснение, независимо от неговото мнение за мен. Това не е прекалена лоялност. Не вярвам, че сте ме довели тук по средата на важна операция, за да разговаряме за дело, приключено преди година.

Междувременно първият следовател се бе съвзел и изглеждаше готов да влезе отново в ролята си.

— Това ми напомня за една ключова фраза: „Кой ще пази стражите?“. Голям въпрос.

— Наистина.

Ориана не знаеше дали да се смее, или да плаче.

— Понеже именно за това става дума сега.

— Може би. Но поне в книгите, които аз съм чела, когато някой задава този въпрос, обикновено иска да каже, че именно той ще пази стражите. А по този пункт може и да не се разберем.

— Е, добре, радвам се, че изяснихме нещата — заяви офицерът от „Шабак“ с тон, слагащ край на разговора.

Двамата станаха. Ориана остана на мястото си. Нямаше смисъл да се преструват, че следствието е приключило, след като то дори не бе започнало. И наистина, продължението дойде почти веднага:

— Всъщност има още нещо, без връзка с предишната ни дискусия — заяви вторият следовател и двамата отново седнаха.

54

По някакъв смътно доловим начин атмосферата в кабинета на комисар Леже се беше променила. На Абади дори му се струваше, че внезапно бе станало по-малко горещо. Леже току-що бе приключил с обясненията си за публичното изявление от шефа на полицията относно измислената наркосделка и стотиците полицаи, кръстосващи Китайския квартал със снимки на убиеца от моста, засега без резултат.

Абади участваше в разговора най-вече с въпроси, на които Леже отговаряше според възможностите си. Той обясни, че в Париж имало шест хиляди регистрирани хотела, без да се броят нелегалните, както и хиляди апартаменти, които се давали неофициално под наем. По закон хотелите били длъжни да предават в полицията списъци с чуждестранните си гости, но базата данни не се актуализирала в реално време, а списъците се събирали всяка нощ точно в полунощ. Следователно, ако Йермински се е регистрирал в хотел с името си, щели да минат още поне пет часа, преди местонахождението му да се появи в базата данни.

Абади стана от стола си и погледна през прозореца. Слънцето вече залязваше зад Айфеловата кула. Хиляди хора бързаха към станцията на метрото „Сен Мишел“. Владислав Йермински можеше да се е скрил навсякъде — в Париж, извън Париж, в хотел, в частен апартамент, в Болонския лес, във Венсенския лес, в обществен парк, в църква, в мол; можеше да броди по улиците, да спи на пейка, да се вози с метрото, да се разхожда покрай реката или да плува в нея. Навсякъде.

— Ще трябва да пробваме с моя метод — заяви накрая той.

Комисарят не възрази.

— А какъв е вашият метод?

— Няма смисъл да продължаваме с търсенето на убиеца от моста. Той не е в Китайския квартал, нито е амбулантен търговец; нямаме никакъв шанс да го открием.

— И смятате, че можем да открием Йермински, така ли?

— Може би не, но трябва да опитаме. В тази сграда сигурно има полицаи, специализирани в кражби по хотелите; те познават служителите от охраната. Трябва да се обърнем към тях за помощ.

— А какво ще правят в това време моите хора?

— Те трябва да открият момичето — отвърна Абади. — Китайците може да търсят Йермински, но същевременно прикриват следите. Вече елиминираха двамата убийци от тази сутрин. Няма съмнение, че ще потърсят и блондинката, която използваха за примамка.

— Тя едва ли непременно е блондинка, имайте го предвид.

— Няма значение. Записът е много ясен, а досега са го гледали стотици хиляди. Дори изцяло да е променила външния си вид, някой ще я познае по походката, по чертите на лицето, по определен жест. Горещата линия сигурно вече е прегряла.

— Да, така е. Над две хиляди обаждания към момента. Някакъв тип разпознал бившето си гадже, родители не били сигурни дали не е избягалата им дъщеря, всякакви извратеняци звънят, просто сме заринати от обаждания. Екип от трима експерти ги пресява.

— В такъв случай предлагам всички, пратени да издирват убиеца в Китайския квартал, където определено не е, да дойдат бързо тук, за да може повече хора да пресяват обажданията.

— Cherchez la femme — каза Леже.

— Търсете жената, докато е още жива — поправи го Абади.

— А какво ще правите вие през това време, полковник? Ако не възразявате да ви попитам.

— Трябва да отида отново до летището, за да върна наетата кола.

— Де да можеше всички да са толкова стриктни и спазващи закона като вас! Само че колата ви вече бе върната на фирмата. Откарахме я с паяка, след като първо я претърсихме.

— Без съдебна заповед?

— След като чу, че е ваша, съдията издаде моментално заповед.

— Поласкан съм. В такъв случай ще взема влака за „Шарл дьо Гол“. Имам среща, за която вече закъснявам. Ако се появи нещо ново, можете да ми звъннете на мобилния.

— От моя гледна точка новото е, че отивате пак на летището.

— Не се безпокойте, няма да си тръгна от Франция, докато не откриете Йермински.

— Все пак ще задържа паспорта ви тук — каза Леже и посегна с ръка към последния макруд, сякаш държеше да спечели една последна битка, преди да е загубил войната.

55

Уасим слезе от метрото на спирка „Пер Лашез“ и изчака пътниците да се разотидат, за да се убеди, че никой не го следи.

Беше с черен анцуг „Адидас“ с емблемата на „Олимпик — Марсилия“; не че си падаше по футбола, но така се надяваше да заслужи снизхождението на мароканците в квартала, закъдето се беше запътил. Освен това анцугът беше удобна дреха — имаше много джобове, а те му трябваха. Беше натъпкал хашиша — два килограма в малки пакети — в джобовете на долнището. Двата мобилни телефона бяха в страничните джобове на горнището — активният в десния, а този за клиенти — в левия. В горния джоб се намираше мозъкът на комуникационната му система — кутийка за лекарства с прегради, каквито ползват възрастните хора, и в нея — четиринайсет различни СИМ карти. Смяната на картата на всеки кръгъл час означаваше, че Уасим ползваше четиринайсет различни номера, всеки с контактите и планираните срещи за съответния отрязък от време. Вторият му телефон беше постоянно изключен. Включваше го по веднъж на два часа, за да провери за пропуснати повиквания от клиенти.

Макар всичко това да му гарантираше, че полицията би се затруднила да го открие, той не можеше да знае със сигурност, че тази вечер мароканците няма да му теглят един як бой. Ето защо във вътрешния джоб на долнището, закопчан с двоен цип, се намираше ножът, който носеше от Афганистан. Острието се прибираше в резбована дървена дръжка, украсена с цветя. Той не можеше да прочете надписа на езика дари, гравиран върху дръжката, но знаеше наизуст значението му: „Нека с божията воля ударът ми да бъде смъртоносен“.

В задния джоб на долнището беше списъкът с адресите, които трябваше да посети тази вечер. Първият беше театрален продуцент, който купуваше големи количества за някакъв актьор, който не можел да излезе на сцената без взета доза. Следваха още четири адреса на Левия бряг, после студентите в 13-и район, онези симпатяги в Маре и накрая — портиерът в големия хотел до „Шанз-Елизе“.

Последният му клиент за вечерта беше онова странно момиче от фонтана пред центъра „Помпиду“ — същото, което преди обед бе приело да изпълни една мисия за китайците на летището. След като бе обещал да ѝ плати с осемдесет грама канабис, сега тя искаше двойно. И тъй като афганистанците, които познаваше, търгуваха само с хашиш, той бе принуден да напусне познатите му централни части на Париж и да навлезе в Мароканския квартал.

Перонът бавно се опразни. Малкото останали хора се качиха по стълбите и скоро изчезнаха от погледа му. Само някакъв възрастен китаец с натоварена със стока количка остана да чака следващия влак. Уасим смени СИМ картата на активния си телефон и изпрати на контакта си съобщение, че до двайсет минути ще бъде на мястото на срещата.

На перона заприиждаха нови пътници и две минути по-късно влакът пристигна. Той се качи, после, когато чу сигнала за затварянето на вратите, скочи обратно на перона. Хвърли бърз поглед наоколо, за да се убеди, че никой друг не бе слязъл след него, и отново се метна във влака, с което задейства аварийната блокировка. Хората във вагона извърнаха възмутено погледи.

На последната спирка, „Галиени“, той изчака всички да слязат. Имаше твърде много бели младежи за такъв квартал; вероятно бяха дошли да си купят трева. Той предпочете да тръгне бавно след тях. Нямаше никакво полицейско присъствие. Старият амбулантен търговец също креташе в колоната, но Уасим не му обръщаше внимание.

След като повървяха около пет минути, отнякъде започнаха да се появяват групички по четири-пет тийнейджъри, които си избираха някой купувач от колоната и той тръгваше след тях, за да осъществят сделката. Както обикновено, всеки купувач трябваше да обиколи по няколко пъти карето. Никой не се приближи до Уасим и след по-малко от десет минути той остана сам. Старият търговец беше изчезнал.

Уасим стигна до края на улицата; следваше гола поляна, заобиколена от ниски блокове, населени с имигранти. Виждаха се останки от изгорели автомобили; навсякъде бяха разпилени части от детски катерушки. По-малките момчета се бяха покачили върху купчини отпадъци, а по-големите юноши бяха застанали върху покривите на жилищните блокове. Всички бяха видимо непълнолетни, някои все още деца.

Изведнъж пред него се появи група от десетина тийнейджъри и прегради пътя му. Една част бяха чернокожи, останалите — араби. Уасим не беше нито едното, нито другото. Той беше пълнолетен и подсъдим по френските закони и се почувства стар за подобни игрички. Но вече беше късно да отстъпи.

Изневиделица се появиха четири питбула без каишки. Зад групата тийнейджъри излязоха двама високи мъже с кефиета, покриващи лицата им. Уасим се облегна на ръждясалата ограда и си придаде безгрижен вид.

— Ти ли си афганистанецът? — попита единият от мъжете.

Уасим кимна и му каза името на контакта си. Двамата го поведоха из квартала и след двайсет пропилени минути стигнаха до обществения паркинг. Взеха асансьора и слязоха до ниво минус три, в подземието. Нито една лампа не светеше — било защото крушките бяха изпочупени, било защото някой бе намерил начин да изключи шалтера. Тримата застанаха до стоманената врата.

В далечината просветнаха фарове на автомобил и двамата му направиха знак да се приближи. Докато крачеше към колата, Уасим стисна дръжката на ножа в дясната си ръка. Сделката се осъществи бързо и гладко. Дигиталната везна беше поставена на асфалта пред фаровете на колата. Той постави хашиша върху везната, нечия кафява ръка го вдигна и на негово място сложи торба с марихуана. Миризмата го зарадва. Цифрите на екранчето отчетоха 1,5 килограма. Нямаше смисъл да се пазари, сделката така или иначе отчиташе пазарната стойност. След като вдигна торбата от везната, фаровете угаснаха.

Уасим се опита да намери пътя към изхода. Зад него се запалиха няколко двигателя, колите потеглиха с угасени светлини и след трийсетина секунди той остана сам. Постепенно очите му свикнаха с тъмнината и накрая той различи зелената лампичка до вратата на асансьора.

Когато разбра грешката си, беше късно. Някой беше застанал на пътя му с каска на главата и очила за нощно виждане като в някаква скъпа видеоигра. Мъжът насочи към него дълга цев; проблесна червен лъч и освети за миг количката на китайския търговец. Уасим веднага разбра, че ще умре.

56

Секретарят по военните въпроси беше застанал пред огромната карта на света, издание на „Нешънъл Джиографик“, която висеше на стената в кабинета му, и говореше по защитения телефон. Политическият съветник седеше на канапето зад него и напрегнато очакваше резултата от разговора.

— Министър-председателят ми каза, че изобщо не се безпокои — обяви секретарят.

Това си беше пълна лъжа, тъй като министър-председателят никога не споделяше чувствата си с него. Всъщност министър-председателят свеждаше до знанието му само онова, което бе нужно да знае, т.е. онова, което той бездруго бе в състояние да си набави от алтернативни източници. Но той обичаше да казва пред събеседниците си, че министър-председателят бил споделил с него това или онова, с надеждата да създаде впечатление, че между тях протича обмен на информация. Каза ми, че изобщо не се безпокои. Това от само себе си предизвикваше въпроса: А на теб какво каза?

По линията до него достигна равният глас на генерал Ротелман:

— Радвам се да го чуя.

Настъпи продължително мълчание. Секретарят си даваше сметка, че с лъжите си не убеждава никого, във всеки случай не и индивид с коефициент на интелигентност, какъвто се твърдеше, че притежава генерал Ротелман. Но човек можеше да се задоволи и с възможността да залъгва хора с доста по-нисък коефициент и пак да направи кариера. Секретарят приключи разговора и веднага позвъни на Зоро, заместника на генерал Ротелман.

— Генерал Ротелман ме увери, че сте в течение на нещата.

Оттам нататък беше лесно да се ориентира.

Той проведе още един разговор с военния аташе в посолството в Париж, който трудно се ориентираше в ситуацията в Йерусалим, и едва след това позвъни на министър-председателя, който беше на път за Министерството на отбраната. Разговорът продължи по-малко от две минути, но все пак му помогна да запази достойнството си в очите на съветника, който отчаяно си даваше вид, че не подслушва. Едва след цялото това представление секретарят си позволи да каже:

— Всичко е под контрол.

— Знаменити последни думи. И как така всичко е под контрол? Кое е под контрол, след като ние не контролираме нито един от възможните сценарии в тази история, след като не сме я създали и няма да сме ние тези, които ще я приключат? Ако приключи изобщо…

— Скоро ще приключи — отсече секретарят по военните въпроси.

— Дефинирайте „скоро“ — настоя съветникът. — Чичо Саул пристига другата неделя, а Шефа иска да остави тази история зад гърба си много преди това.

„Шефът“ беше неособено оригиналното кодово название на министър-председателя, а „Чичо Саул“ — това на неговия основен спонсор Саул Венгер, швейцарски милиардер, натрупал състоянието си от казина и кабелни телевизионни канали. Той посещаваше Израел всяка година, като през съответния период кабинетът на министър-председателя преустановяваше всякаква друга дейност, за да осигури успеха на визитата.

— Смятам, че въпросната история ще остане зад гърба ни още тази вечер — каза секретарят; в гласа му звучеше по-скоро надежда, отколкото увереност.

— А какво смята генерал Ротелман?

— Моята оценка се основава именно на разговорите ми с генерала. Докато Чичо Саул кацне, тази история ще е слязла от дневния ред и министър-председателят ще може да се концентрира върху други неща. Не забравяйте, че за Чичо Саул е планирана чудесна обиколка, посещение във военновъздушната база „Хацерим“, разговори с пилоти; ще му подарим за спомен голяма негова снимка до изтребител, проявена и рамкирана още там на място.

— Министър-председателят още не е одобрил конкретна програма за посещението му — каза съветникът. — Но има време за това. Засега трябва да се погрижим тази история да приключи. Разговаряхте ли с командващия звеното?

— Никой не е говорил с него, но доколкото знам, той трябва да кацне до няколко часа.

— Как е възможно да не се е свързал с нас досега? Колко часа трае този полет?

— Не знам изобщо къде е — призна си секретарят. — Вчера е излетял от Сан Франциско, но от службата му казват, че едва тази вечер щял да се прибере.

Съветникът замълча и се загледа в картата на стената.

57

Хъ Сянгу чу бипването на телефона си, докато беше под душа. Дали не беше Ърлан Шън? Дали бе открил блондинката? Едва ли беше Трети екип, тъй като преводачите още не бяха дошли в сградата срещу посолството. Който и да бе подателят на есемеса, щеше да почака.

Тя изчака топлата вода да отмие хлора от тялото ѝ. После отвъртя докрай крана на студената вода, спря горещата, затвори очи и се опита да не мисли за нищо — нито за статута си в организацията, нито за проваленото отвличане, а още по-малко за възможната реакция на Мин. Телефонът отново бипна.

Бодигардът ѝ бързо извърна глава встрани, когато тя пристъпи гола към масичката. Той седеше на едно кресло с лице към вратата, с изваден пистолет, и тя се обърна с гръб към него, за да изключи телефона от зареждащото устройство. Въведе кода за прочитане на съобщения, като преди това с един бърз поглед в огледалото се убеди, че бодигардът крадешком я оглежда. Тя затвори очи, за да се концентрира, преди да погледне отново към дисплея.

Съобщението беше от Четвърти екип. Нужни ѝ бяха няколко мига, за да си спомни какво бе възложила на тези хора и къде се намираха в момента. Почти бе забравила, че по обед бе изпратила трима души на летището да наблюдават гишето на „Ел Ал“ със смътната надежда, че Йермински ще се опита да се върне в Израел.

Четвърти екип до командира:

Докладваме от зоната за регистрация за полети на „Ел Ал“ до Израел. Току-що пристигна мъжът, засечен от камерите на екип 2 да влиза и излиза от израелското посолство в Париж (неизвестно лице номер 24). Според последния доклад на екип 2, който още се декодира и превежда, се оказва, че това е главният следовател на Звено 8200 на израелското разузнаване полковник Зеев Абади.

Прилагаме видео.

Видеото траеше само шест секунди. Номер 24 беше заснет в профил, вероятно с камера, скрита в чанта за документи. Виждаше се как показва служебна карта и влиза в охраняваната зона на „Ел Ал“. Беше висок и мускулест, с котешки движения, но би могъл да прилича на милион други тайни агенти по света, ако не беше лицето му. В чертите му имаше странна хармония: тънките устни, изразителният нос и белегът на брадичката се губеха пред мрачния, но и някак ироничен поглед на сините му очи, наподобяващ някои котки.

След като бе допуснат от охраната да влезе, номер 24 извърна глава и огледа зоната, спря погледа си за част от секундата върху агента, държащ скритата камера, който прекъсна заснемането и се отдалечи, както птица напуска дървото, когато види приближаваща се котка.

Второто съобщение ни най-малко не ѝ подейства успокояващо:

Четвърти екип до командира:

Полковник Зеев Абади се срещна в охраняваната зона с едър мъж с побеляла коса, който още не е идентифициран и ще бъде условно обозначен като номер 38. Двамата разговаряха приблизително две минути, като по езика на тялото им номер 38 изглежда с по-висок ранг. Ето защо може да се допусне, че номер 38 е прекият началник на Абади в Звено 8200. Следва да се отбележи също, че до отпътуването на полета за Израел оставаха по-малко от 40 минути и зоната за чекиране беше официално затворена, но служители от „Ел Ал“ лично придружиха номер 38 и отвориха гише специално за него. Преди да отпътува, той подаде на Абади малък пакет, увит в алуминиево фолио. След получаване на пакета Абади веднага си тръгна, а номер 38 се приближи към гишето за чекиране. Не успяхме да заснемем процедурата, а операторът на Четвърти екип бе задържан от френската полиция по сигнал на израелската охрана, понеже се бе приближил твърде много до бариерата. Беше освободен след проверка на паспорта и ще бъде изпратен в родината със следващия полет. Воин от Четвърти екип бе изпратен да проследи полковник Абади след отпътуването му от терминала, а ръководителят на екипа остана на пост и чака по-нататъшни указания.

Когато Хъ Сянгу тръгваше на училище, нейният дядо ѝ беше направил подарък: традиционен китайски калейдоскоп с черни човешки фигурки на жълто-червен фон. Тя се бе изплашила до смърт от странния предмет и цели два часа се бе опитвала да разгадае как цветните форми се пречупват в толкова много симетрични, несвързани помежду си части. Накрая в пристъп на ярост го бе стъпкала на безброй ситни парченца.

Сега в съзнанието си тя се върна към онзи счупен калейдоскоп. Опита се да схване значението на току-що полученото съобщение, да му придаде някакъв логически смисъл, но от това загадката само се пречупваше в нови и нови многоцветни форми, свързани помежду си в непредвидима симетрия.

Тя усети как краката ѝ, от които още капеше вода, се подгънаха. Стовари се в скута на бодигарда, който не протестира. Тя прочете съобщението втори път, после трети, изгледа още веднъж видеоклипа, като го спря на последния кадър и се взря в смеещите се очи на номер 24.

Дали това беше същият онзи Абади, споменат в записа, който преводачите се опитваха в същия този момент да дешифрират?

До момента тя все още вярваше, че инициативата за цялата операция е била нейна. Тя беше тази, която бе планирала отвличането, тя бе одобрила всички оперативни елементи, тя определяше правилата на играта. Но дали през цялото време не я бяха използвали за пионка, дали просто не я бяха подлъгали да си мисли, че е в основата на всичко? Дали Йермински нямаше да се окаже просто примамка, а не жертва? Дали израелците не се бяха събрали в някой друг хотел като в паралелна вселена и сега не я наблюдаваха, така както тя наблюдаваше тях, дали не ѝ погаждаха номера и не се смееха злорадо, докато тя си копаеше сама гроба? Кой беше котката и кой мишката?

Хъ Сянгу усети как бодигардът става твърд под тежестта ѝ и изви гръб. В една древна китайска книга нейна съименница възбуждала съпруга си, като му давала свръхдози от билкови афродизиаци, докато накрая той си изгубил ума. Хъ Сянгу беше толкова разярена, че лесно би могла да убие някого, но реши, че е по-добре да изпусне натрупаната енергия чрез дейност, която само временно наподобяваше смърт.

Тя остави телефона си на пода и започна да се трие напред-назад в напрегнатия млад мъж, обливайки го със смес от вода, пяна от хотелските шампоани, нектар измежду краката си, спомени от прекъсната медитация. Той изстена, пистолетът се изплъзна от ръцете му и падна на килима. Бедрата ѝ се повдигаха и спускаха в ритъма на тежкото му дишане. Дисплеят на телефона просветна за последно, преди да угасне, и тя срещна за миг закачливия поглед на полковник Абади, който сякаш я предизвикваше, но после се сля с мрака на стаята.

58

Въздух, огън, вода, земя. Когато ѝ беше трудно да се съсредоточи, Ориана започваше да си повтаря бързо наум четирите елемента според Маймонид. Баща ѝ понякога се опитваше да я дразни, рецитирайки реда на елементите според Платон, но тя не се оставяше да бъде заблудена: въздух, огън, вода, земя.

Въздух.

В тишината, настъпила в залата за съвещания, Ориана чуваше ръмженето на климатика. Беше поставен на най-високата степен на вентилатора не само в съответствие с тенденцията на мъжа да простуди до смърт всяка жена, попаднала в обсега му, а вероятно — предположи тя — и за да заглуши евентуалното бръмчене на скрити подслушвателни устройства.

Агент Харди от „Шабак“ зададе въпроса, заради който я бяха довели тук:

— Наистина остана само едно последно нещо, което да изясним. По-рано днес, лейтенант Талмор, вие сте отишли в пералнята към Звено осем-двеста. Всъщност сте били там два пъти през един час. Първия път по показания на интенданта сте провели незащитен телефонен разговор с полковник Зеев Абади. А какво правихте там втория път?

— Полковник Абади ме помоли да му взема униформата от пране — отвърна тя. — Затова отидох там. Не съм чувала да е имало забрана от генерал Ротелман.

— Това е било първия път — коригира я Лаурел. — Въпросът не е какво сте правили там първия път, а защо сте отишли отново, след като служителите са си тръгнали.

Огън.

Още като малко момиче за нея не беше никак трудно да разбере огромните предимства за племената, открили огъня, да си представи страха в очите на враговете им, видели за пръв път хора да носят запалени факли и да ползват горящи стрели. Така се чувстваше тя като офицер от разузнаването, когато откри, че притежаването на секретна информация всява също такъв ужас в очите на врага, както огънят през Каменната епоха.

Подслушвах телефонните ти разговори. Знам за теб неща, които ти дори не подозираш.

Сега тя се бе озовала от другата страна, което също не бе нещо ново за нея. Когато агенти на военното разузнаване те видят да се прокрадваш посред нощ към близката горичка в Галилея, те знаят, че си гей. Когато статистикът от кредитната компания забележи, че си закупила за пръв път с картата си хидратиращ крем и шоколадов десерт с кокосов пълнеж, той се досеща, че си жена, при това бременна, още преди ти да си го разбрала. Какво знаеха Лаурел и Харди за нея и какво налучкваха?

— Първия път, когато отидох в пералнята, вече знаех, че телефонът не е защитен, затова извърших проверка за сигурност. И, да, освободих войниците според правилата — каза Ориана.

— Малко след като те са си тръгнали в съответствие с вашите указания, е било регистрирано силно магнитно поле — каза бавно Лаурел. — Както изглежда, са били задействани заглушаващи устройства, за да се попречи на дистанционно подслушване. Това не е било проверка за сигурност. Тук са приложени контрамерки за бойни условия и вие трябва да обясните какво ги е наложило.

— Помогнете ни, за да ви помогнем — намеси се Харди.

— Знаели сте много добре, че там има незащитена телефонна линия, а не сте го установили при първото си отиване. Трябва да изясним причината, поради която сте приложили бойни контрамерки, и да ни кажете нещо за свое оправдание. Дайте ни смислен отговор и ще забравим всичко.

Вода.

— Може ли чаша вода? — попита Ориана и се насили да се усмихне.

Харди стана. Колко странно, че гърците не са включили и времето към природните стихии. Може би в различен труд? Или Айнщайн е бил първият, който го е разбрал? Тя си обеща да проучи въпроса веднага след като си тръгне оттук. Ако дотогава все още има право да ползва интернет.

Да, вода. Важен елемент, забавящ процесите, макар че Харди се върна сравнително бързо с кана и пластмасови чаши. И отново съзнанието ѝ се зарея към гения на Айнщайн, вместо да измисли набързо някаква причина, някакво импровизирано оправдание за заглушаващите устройства, различно от очевидното: тя вече бе разбрала, че при второто ѝ отиване ще се наложи да разкрива класифицирана информация по незащитена телефонна линия, и не само това — бе го направила заради Абади алфа-мъжкаря.

Мислите ѝ продължаваха да блуждаят във всички посоки.

Бързо, Ориана, съсредоточи се! Кой беше четвъртият елемент?

— Чакаме отговор, лейтенант Талмор — каза Лаурел.

Земя.

Да, разбира се. Прах на езика на юдаизма, а равин Моше Кордоверо дори обясняваше защо прахът се явява последен, но в момента тя не си спомняше причината. В момента Ориана виждаше прах, полепнал по прозорците с изглед към плажовете на Херцлия. Отпи от водата си и погледът ѝ се зарея към две момичета на плажа, които си правеха селфита по бикини на фона на залеза. Великолепен пример за разузнавателни данни от открит източник. Колко ли момичета на Земята си бяха направили селфи по бикини на фона на залеза? Сто милиона? Един милиард? Дали на човечеството му бе нужна още една снимка на момиче по бански костюм? Нима наистина имаше безкрайно търсене на момичета по бикини? Очевидно това беше така, защото в един момент и Ориана се бе изкушила да изпрати своя снимка на един мъж, но се бе осъзнала навреме и я бе изтрила.

Изведнъж мислите ѝ се избистриха. Тя си представи папката с абсолютна яснота и внезапно разбра как Томер би могъл да знае, че компютърът ѝ е хакнат. Освен това реши какво да им каже. Остави чашата с вода на масата и ги погледна право в очите един по един.

— Все още не съм убедена, че това е ваша работа, но в момента нямам време за губене в безполезни спорове относно правомощията на разследващите органи. Така че ще отговоря на въпроса ви, макар да не съм длъжна. Накратко, между първото и второто ми посещение в пералнята открих доказателства, че терминалът ми в компютърната мрежа е станал обект на хакерска атака и че не е защитен от прокси сървъра. Вследствие на това предприех поредица от защитни мерки, една, от които бе да разположа заглушаващо оборудване около горещи точки на територията на базата, включително навеса на пералнята. Мога да ви дам номера на терминала си, за да се убедите сами.

Сега бе техен ред да прикрият изненадата си — нещо, в което никак не ги биваше. Ориана прочете на глас колкото се може по-бавно номера на терминала от телефона си. Те не го записаха, защото знаеха, че в този момент някой от другата страна на стената тичаше, за да провери твърдението ѝ; освен това знаеха инстинктивно, че казва истината и че се изплъзва между пръстите им.

— Но как е възможно? — попита накрая Харди. — Всички терминали са защитени от главния сървър!

— Мисля, че това ни отвежда към въпроса, който зададохте по-рано. Quis custodiet ipsos custodes?

— Какво беше това?

— Кой ще пази стражите — отвърна Ориана.

59

Жорж Люка пристигна в Гранд-Отел само две минути преди началото на вечерната си смяна, както правеше всеки ден през последните двайсет години. Здрависа се с колегата си от дневната смяна, който както обикновено бързаше да си тръгне преди часа пик. Двамата работеха заедно повече от десетилетие, но никога не бяха обменяли повече от няколко банални любезности.

Дежурната стая се помещаваше в един от президентските апартаменти, преоборудван като зала за видеонаблюдение. От стената висяха екраните на десетки охранителни камери, разпръснати из целия хотел, макар че отдавна вече никой не ги следеше от самата сграда; това беше работа на централното управление, което наемаше за целта служители от далечни и по-евтини държави.

Жорж Люка постави раницата си на голямото легло, ползвано от колегата му, който трябваше да го смени в полунощ. Извади очилата си за четене и бутилка минерална вода, след което се обърна към главния компютър.

Прегледа получените съобщения. От централното управление в Съединените щати му сигнализираха за някакъв мошеник, който се представял за италиански херцог и вече бил успял да заблуди три хотела от веригата — в Брюксел, Хонконг и Буенос Айрес. Имаше и запитване от друг парижки хотел относно гост британец, който бил отсядал и преди при тях, но сега се държал подозрително, като — между другото — бил поръчал за стаята си шест бутилки шампанско през последното денонощие.

В самия хотел бяха регистрирани доста инциденти по време на дневната смяна: семейна двойка от Австралия забравили бебето си на рецепцията, качили се в стаята си след 24-часов полет, после се скарали кой да слезе до долу, за да го прибере; гост от Испания бил ударен от преминаващ автомобил, докато снимал Триумфалната арка; гостенка от Германия твърдяла, че от нощното ѝ шкафче е откраднат скъп пръстен, макар записите от охранителните камери да показвали, че вратата на стаята ѝ не била отваряна нито веднъж, откакто се била настанила предишната вечер.

Имаше и три съобщения от парижката полицейска централа. Първото алармираше за предсрочното освобождаване от затвора на крадец, чиято специалност били обирите на хотелски стаи, особено в големите вериги; второто предупреждаваше за отцепване на улици в района около Операта през следващата седмица поради заснемане на филм; третото беше за отвличането от летище „Шарл дьо Гол“ на пътник израелец, който имал резервация в бизнес хотел до изложението CeBit в Южен Париж.

Люка провери за резервации от Израел. В течение на деня сто и четиринайсет души се бяха регистрирали в хотела; осем от стаите бяха резервирани от израелски адреси. Още един гост израелец се бе появил на рецепцията без резервация — нещо обичайно навремето, когато Жорж Люка започваше работа в хотелския бранш, но днес смятано за съмнително. Името на госта определено беше с руско звучене — което само по себе си беше сигнална червена лампичка за който и да било хотел в Града на светлината.

Нямаше конкретна причина да свързва въпросния гост с отвличането от тази сутрин. Но както туристите посещаваха Париж в търсене на приключения, така и Жорж Люка не спираше да храни надежда, че някой от тях би разчупил скучното му работно ежедневие. Той вдигна вътрешния телефон и поиска от рецепцията паспортната снимка и номера на кредитната карта на Владислав Йермински от Израел, който бе дошъл без резервация.

60

В един друг известен парижки хотел Хъ Сянгу се изправи и впери поглед в Тарзан. Отначало не го позна, защото на снимката беше млад, но мускулите му не можеха да бъдат сбъркани от никого. Беше с бял бански и показваше ослепителните си зъби на фотографа.

— Защо са сложили плакат на Тарзан в конферентната зала? — попита тя.

— Конгресният център на хотела е кръстен на него — отвърна ръководителят на Трети екип. — Искам да кажа, не на Тарзан, а на актьора, който играе във филмите, Джони Вайсмюлер.

— Но защо? — настоя Хъ Сянгу.

Възрастен мъж в края на масата вдигна ръка. Беше френският преводач, нает преди половин час, за да помага с превода от иврит.

— Тук пише, че историческият басейн на хотел „Молитор“ е открит през хиляда деветстотин двайсет и девета година от олимпийския шампион Джони Вайсмюлер, който впоследствие се прочул с ролята на Тарзан — обясни той. — Тук е поставил рекорд.

Хъ Сянгу бе готова да се върне в басейна и да се пробва да бие този рекорд, но вместо това само сви рамене. После прочете отново и отново преведения текст на разговора. Като цяло хората ѝ бяха свършили отлична работа, наемайки и френски преводач за изясняване на някои спорни моменти от текста и нравейки кръстосани проверки в базата данни за допълнителна информация. Не бе тяхна вината, че все още бяха на километри от адекватно обяснение на случилото се.

(Начало на записа)

Събеседник А: Открили са го. Сега го водят при Леже в Дирекцията на полицията. Бил е при майка си, в едно еврейско предградие.

Събеседник Б: Имаш предвид онзи Абади?

Събеседник А: За теб е полковник Абади.

Събеседник Б: (Нецензурен израз) От самото начало знаех, че е намислил нещо. Какво ще правят с него?

Събеседник А: Не знам. Но те упорито са го издирват. Притеснявах се, че ще поискат да арестуват и мен, но явно са търсили само него.

Събеседник Б: Той още ли вярва, че са имат намерение да отвлекат друг израелец?

Събеседник А: Мисля, че да. Взел е списъка с пътниците от служителя по сигурността на „Ел Ал“ без мое знание.

Събеседник Б: Не си знаел и че той напусна секретната секция на израелското посолство в Париж минута след като си проведе разговора.

Събеседник А: Не е моя работа да се занимавам с тези неща, твоя е.

Събеседник Б: Не е редно да говорим на такива теми отвън.

(Край на записа)

— Не разбирам къде са го завели — каза накрая тя. — А кой е Леже?

Ръководителят на екипа показа на екрана една снимка.

— От контекста става ясно, че имат предвид ето този човек, комисар Жул Леже, който според пресата води следствието за извършеното тази сутрин отвличане на летището.

— А къде е той? Къде се намира тази Дирекция на полицията, за която говорят?

— Полицията тук има много сгради и много дирекции — оплака се командирът на екипа. — Но според това, което знаем, дирекцията, оглавявана от комисар Леже, е в една историческа сграда на Ил дьо ла Сите в центъра на Париж. Официалният адрес е „Кедез-Орфевър“ номер трийсет и шест, но това е гигантска сграда с много входове и подземни тунели, включително към зданието на съда и към близката църква „Сен Шапел“.

— Значи полковник Абади, който се е срещнал с ръководителя на Звено осем-двеста на летището преди малко, сега пътува към тази сграда?

— Така излиза от разговора — каза предпазливо ръководителят на екипа.

Хъ Сянгу изчака командира на екипа, разположен на летището, да докладва. Той потвърди констатациите на екип 2:

— Номер двайсет и четири, понастоящем идентифициран като полковник Зеев Абади, излезе от терминала с опакован в алуминиево фолио пакет и тръгна към такситата. До него спря патрулна кола и той се качи в нея, без да окаже съпротива. Патрулката тръгна към Париж с включени сирени. Отговарящият за наблюдението от Четвърти екип загуби следите му.

Ако е така, всичко се потвърждава, каза си тя. Завеждащият Специалната секция към Звено 8200 е заподозрял, че сутринта командосите са имали за цел да отвлекат друг израелец, откъдето логично следва, че той вече знае и името на въпросния израелец. Може би дори знае как да издири Владислав Йермински. И за да постигне онова, в което тя се бе провалила, той бе успял да привлече на своя страна френската полиция.

Как? Защо? Това не беше от значение. Хъ Сянгу си припомни древната приспивна песен: „Мишката толкоз се объркала, че отишла при котката да дири любов“. Но кой в случая се беше объркал, освен нея? Не и полковник Абади, както изглеждаше. Тя погледна картата и снимките Дирекцията на полицията, която се намираше до реката. За нея вече беше очевидно, че всякакви опити да се доберат до Абади са обречени на провал. Тя още веднъж прочете превода на разговора.

— Какво беше това за майката?

— Майка му живее в някакво предградие — отвърна предпазливо преводачът.

— А можем ли да я открием?

— Да — отвърна уверено командирът на екипа. — В този район живеят по-малко от десет души на име Абади. Но не съм убеден, че тя ще знае нещо.

— Със сигурност ще знае как да се свърже със сина си — каза с безизразно лице Хъ Сянгу. — Чувала съм, че по Средиземноморието мъжете били много привързани към майките си.

61

Ърлан Шън вдишваше нощния въздух. Застанал на покрива, той гледаше с изумление квартала под него. „Белвил“ беше истинско бойно поле, анклав на лудостта във френската столица. По покривите на съседните сгради имаше видимо оживление; на много балкони бяха поставени наблюдателни постове. Групички хора се движеха привидно без цел по улиците, но всъщност обхождаха територията си като военни патрули. Ърлан Шън не беше сигурен, че разбира случващото се пред очите му, но усещаше, че трябва да се махне оттук колкото се може по-бързо.

Той разположи двата трупа в единствения осветен ъгъл на покрива. Беше довлякъл трупа на Уасим — посредника, който му бе помогнал да наеме блондинката — с товарния асансьор от подземния паркинг. Вторият беше на чернокожия тийнейджър, имал нещастието да застане на пост точно на този покрив. Беше много млад, може би около четиринайсетгодишен. До стола, върху който сега беше проснато безжизненото му тяло, имаше пластмасова кутия с домашно приготвена храна. Ърлан Шън предположи, че е от майка му.

Той взе ножа, който бе открил в джоба на Уасим, и го заби в гърба на момчето — не за да заблуди полицаите, а просто да забави местните банди, докато се измъкне оттук. Извади телефона си и засне труповете и съдържанието на джобовете на Уасим за доклада си.

Командир Хъ Сянгу му беше симпатична, но нямаше как да не доложи за серията от грешки, в резултат, от които се бе озовал в сегашната ситуация. Не стига, че посредникът, когото бяха използвали, се бе оказал наркопласьор, но и той самият — Ърлан Шън, най-важният воин в мисията — бе изпратен да заличава следите, вместо да участва в залавянето на Владислав Йермински; т.е. цялата му задача се свеждаше до това да прикрива степента на некадърност, с която се осъществяваше тази операция. Не, нямаше друг избор, освен да подаде подробен доклад направо до Мин.

Но преди това трябваше да изпълни докрай мисията, за която беше изпратен.

Той прегледа внимателно списъка с доставките на Уасим. Най-голямото количество беше предназначено за последната спирка от маршрута му, наречена „Смешният фонтан“, като не се споменаваше цена. Учуди се на тази аномалия. Трябваше му допълнително потвърждение.

Той подреди двата телефона и СИМ картите на пода. Както и бе очаквал, устройствата се отключваха с пръстов отпечатък. Той посегна към безжизнено отпуснатата ръка на Уасим и допря палеца му към бутона; главният екран се отвори. Шън намери текстовите съобщения от третия опит. СИМ картите вероятно се включваха в различен час и съобщенията бяха изпратени тази сутрин приблизително по същото време като неуспешния опит за отвличане.

„Добре ли мина?“

„Всичко наред ли е?“

„Обади се при първа възможност!“

„Звънни ми, имам голям, първокласен подарък за теб!“

Отговорът ѝ се бе получил час след това:

„Беше ужасно. Много по-рисковано, отколкото ми беше казал. Ще те чакам при фонтана в полунощ. И да не си посмял да дойдеш с по-малко от двойно количество“.

Посоченият в съобщението час съвпадаше с последната планирана доставка на Уасим. Той най-вероятно бе прибрал парите на организацията за себе си и смяташе да ѝ плати в трева. Всичко беше толкова непрофесионално изпълнено, че Ърлан Шън потръпна от възмущение.

Нямаше представа за какъв фонтан става дума. Потърси думата в паметта на СИМ картата и откри мястото, отбелязано в приложението с картите. Увеличи мащаба и видя, че знакът беше поставен върху фонтана „Стравински“. Приложението обясняваше, че дизайнът на фонтана бил повлиян от балета „Пролетно тайнство“ и че се намирал пред центъра „Помпиду“. Женски капризи, каза си той. Малко ѝ оставаше.

62

Пред хотела чакаха таксита. Нейният шофьор ѝ каза, че се надявал на някой турист, който да иска да разгледа светите места в Йерусалим, или поне на достатъчно дълъг курс, за да си оправдае чакането, но след като такова миловидно момиче като нея желае да я закара само до Глилот, защо пък да не свърши едно добро дело?

Ориана не отговори. Питаше се какво ли прави Абади в този момент и дали нейните хора са ѝ оставили пица.

Беше се измъкнала на косъм. Но странно, не изпитваше облекчение, а безсилен гняв. На кого ли трябваше да докладва за случилото се, на командващия Звено 8200? На Абади? Прекалена лоялност, наистина. Щеше да информира началника на кабинета на командващия, когото познаваше лично. И без това сега нямаше как да се свърже с Абади.

Ориенталската музика по радиото прекъсна за реклами, след което започнаха новините в девет. Като основна новина бе изведено отвличането от тази сутрин: „… издирването на Янив Мейдан продължава. Според израелски източници, близки до разследването, става дума за сделка с наркотици, прераснала в насилие…“.

Ориана се запита дали всички новини, които чуваше, са пълни глупости, или само онези, за които случайно знаеше по нещо.

Таксито се влачеше едва-едва в задръстването пред голямото кръстовище на Херцлия, предизвикано от завръщането на хилядите жители на предградията от офисите им в Тел Авив. Новините се прехвърлиха на иранската заплаха, след което задъвкаха темата за опасностите от незаконната миграция. Разследва се поредният случай на умишлен палеж на домовете на палестинци в Самария… В Тел Авив тази вечер ще има временно затворени улици заради строежа на градската железница… В Яфа учителка от двуезичното училище е била нападната от маскиран извършител. Като международна новина бе застъпена поредицата от антисемитски атаки в Европа през последната седмица: в еврейско гробище в Белгия има нарисувани със спрей свастики; в Страсбург евреин с кипа е нападнат на връщане от синагога.

— Европа не е добро място за евреи — отсече дълбокомислено шофьорът.

Стигнаха до кръстовището. Ориана го помоли да спре до паметната плоча, за да не я видят от базата, че се прибира с такси. Шофьорът отказа да ѝ вземе пари, с което я накара да съжали, че не беше по-отзивчива в опитите му да завърже разговор. Преди да тръгне към караулката, тя хвърли един последен поглед към осветената джунгла от антени, опитвайки се да почерпи от тях сили или поне някакво магическо вдъхновение.

63

В този момент в Париж Хъ Сянгу поръчваше специалитета на заведението: говежди ребра ала Фламбоар. Нахалният сервитьор се опитваше да я разубеди с аргумента, че порцията е за двама, като вместо нея ѝ препоръчваше да опита филе шатобриан. Хъ Сянгу не разбираше защо хората изобщо си поръчват филе, което за нея имаше вкус на нещо синтетично, сякаш отгледано в лаборатория. Тя обичаше месото в чинията ѝ да се съпротивлява.

Хъ Сянгу гледаше омагьосана пламъците, които се издигаха от огромната скара, когато телефонът ѝ започна да бипка. Едно съобщение. Второ съобщение. Трето съобщение. Какво ли чудо бе накарало тези три съобщения да я открият точно преди пристигането на храната? Тя изтълкува това като знак от боговете, че ще излезе по-силна от тази проклета операция, и вдигна телефона.

Първото съобщение беше от командира на Четвърти екип, който искаше разрешение да изпрати обратно в родината агента, задържан от френската полиция за проникване в зоната за сигурност на „Ел Ал“. За момент тя си помисли дали да не изпрати със същия полет и личния си бодигард, преди някой от враговете ѝ в организацията да е надушил за какво го ползва извън служебните му задължения. Но тази вечер тя щеше да има нужда да се отпусне, а той беше идеален за целта — отзивчив, дискретен и покорен.

Второто беше от командира на Първи екип, най-големия: до осем часа бяха проверили седемдесет процента от евтините хотели в Париж, но в нито един от тях не беше отседнал военнослужещ на име Владислав Йермински. Щяха да са им нужни още два часа, преди да преминат на хотелите от средна категория.

Лоша новина. За малко не го наруга, но преди това реши да отвори третото съобщение.

До: Командващия операцията

От: Командира на Втори екип

Приоритет: Незабавно

Относно: Съобщение, изпратено в 20:03 ч. по полицейската радиомрежа на Париж. Съобщението е декодирано от подслушвателен пост №56 и редактирано от преводач №3:

Полицейският участък на 9-и район очаква указания от комисар Леже след телефонно обаждане от служител по сигурността на Гранд-Отел на Рю Скриб относно подозрителен гост на хотела. Служителят по сигурността сътрудничи с нашия участък от много години и смятаме, че полученият сигнал е с висока степен на достоверност. Заподозреният е израелски гражданин, който не е представил кредитна карта и е влязъл във Франция със същия полет на „Ел Ал“ както отвлеченият тази сутрин и безследно изчезнал Янив Мейдан. Пътникът на име Владислав Йермински не отваря вратата и не вдига телефона си, въпреки че се намира в стаята (според показанията на сензорите). Заместник-началникът на участъка пита дали да изпрати патрулна кола за проверка на място, или следственият отдел на полицията ще се занимае директно със случая.

Край.

Беше твърде хубаво, за да е истина. Тя провери местонахождението на Ърлан Шън — единствения, на когото имаше пълно доверие — и видя доклада му, че е приключил с посредника и се насочва към примамката. Поколеба се за момент, но трябваше да се действа бързо, а точно сега тя не можеше да си позволи лукса да подбира. Както често се случваше в критични моменти, докато чакаше най-доброто, можеше да я сполети най-лошото.

Тя бързо написа:

До: Командира на Трети екип

Копие до: Командира на Втори екип

От: Командващия операцията

Приоритет: Незабавно

Командирът на Трети екип да изпрати всички налични войни до Гранд-Отел. При нужда и по негова преценка може да поиска в подкрепление войни от други екипи. Целта е обектът да бъде открит и доведен за разпит. Ако обстоятелствата не позволяват, обектът да бъде ликвидиран. Няма нужда да се иска предварително разрешение. Командирът на Трети екип да докладва за приключването на мисията.

Ребрата ѝ пристигнаха. Бяха приготвени съвършено. Боговете в своята безкрайна мъдрост бяха избрали да я обсипят с късмет, благоденствие и успехи.

64

Патрулната кола препускаше по аварийното платно към Порт дьо ла Шапел, където бе принудена да забави скоростта поради задръствания и в двете посоки. Шофьорът най-после успя да влезе в града благодарение на настойчивия вой на сирената и сви по булевард „Малзерб“. Следвайки указанията на старшия полицай до него, той изключи сирената и колата запълзя по притъмнялото платно.

Абади седеше отзад и не вдигаше глава. Беше изцяло погълнат от новата играчка, която му бе връчил неговият началник — смартфон с издирвателни функции, творение на технологичния център към Звено 8200 с название „Навран“. Беше най-бързото комуникационно устройство, с което се бе сблъсквал, и имаше собствена кодираща система. Образът беше ясен и стабилен дори в тъмната кола.

И най-важното, устройството имаше собствена мрежа, независима от прокси сървъра и любопитните оператори на генерал Ротелман. Навран 001 беше представен от синя точка, показваща, че ръководителят на 8200 излита от „Шарл дьо Гол“. Той нямаше да бъде на разположение поне четири часа, преди сили над него да го принудят да спре разследването на новия шеф на Специалната секция, на когото бе дал навран 008.

Устройството на Ориана, навран 012, не бе включено в мрежата. Неговият апарат откри номера на личния ѝ телефон в базата данни на звеното и я издири. Телефонът ѝ беше изключен от един час, а последният му сигнал до клетъчна антена бе изпратен от бреговата ивица на Херцлия, където се намираха големите хотели. Той се запита какво ли би могла да прави там. Не намери отговор.

Отвън ръмеше и прозорците на полицейската кола се бяха замъглили. Той свали стъклото, за да влезе въздух. Самотни пешеходци се щураха сякаш без посока по булеварда. Как стана така, че първото му разследване, след като се бе върнал на служба, беше тъкмо в Париж — град, който никога не бе смятал за ново начало на каквото и да било? Колата бавно зави вляво и той видя Мадлената. Кое момиче бе целувал на стълбите ѝ? Коя жена бе излъгал в някоя от околните сгради? Всичко би било толкова по-просто, ако можеше да се разхожда из парижките улици, без постоянно да чува ехото на някогашните си стъпки и да се оглежда през рамо за призраци от миналото.

Внезапно полицейската радиостанция се събуди.

— Комисарят пита след колко време ще го докарате.

Сержантът вдигна микрофона и бързо пресметна.

— Около половин час.

— Побързайте. Има интересно развитие на обстановката.

Абади отвори очи. Усещаше познато напрежение в гръдния кош, сякаш се подготвяше за лоши новини.

— Какво развитие? Кажете му, че искам да говоря с Леже — каза той и се надвеси напред, готов да грабне микрофона от ръцете на полицая. Но сержантът се подчини.

— Клиентът пита какво развитие има. Иска да говори с комисаря.

Минаха две минути в радиомълчание. Мракът, който ги обгръщаше, изведнъж се вдигна. Пежото се изстреля сякаш от тъмната цев на някакво огромно оръдие сред океана от хиляди ярки светлини на Плас дьо ла Конкорд. Абади не отделяше очи от радиото.

Минаваха покрай градините „Тюйлери“, когато телефонът на шофьора иззвъня. Той погледна дисплея и без да каже дума, подаде апарата на Абади.

— Полковник Абади, толкова мило от ваша страна да проявявате интерес, аз пък си помислих, че сте ме забравили — чу той жизнерадостния глас на Леже.

Абади се опита да звучи колкото се може по-делово:

— Господин комисар, чувам, че имало ново развитие на обстановката. Бихте ли ми казали какво?

— Разбира се, че мога. Все пак вие винаги всичко споделяте, нали?

Не беше въпрос и Абади не отговори.

— Добре де, с кое да започна, с лошите новини или с много лошите?

— Оставям на вас да изберете, господин комисар.

— Първо, имаме още два трупа. Вторият китаец е открит в реката, зад „Нотр Дам“. От пречиствателната станция се обадиха, че е намерен трупът на вашия сънародник Янив Мейдан. Казаха, че бил в относително добро състояние и годен за идентифициране.

Това едва ли беше най-важната новина за момента, но Абади реши да запази мнението си за себе си.

— Този въпрос е от компетентността на представителя на израелската полиция — заяви той. — Нещо друго има ли?

— Ами да, има! — каза оживено Леже. — Възможно е да сме открили вашия израелец, Владислав Йермински. Всъщност не точно сме го открили, понеже не отговаря на телефона си, но сме установили местонахождението му.

— Къде? — попита Абади.

Изтощението и умората, които бе изпитвал само допреди минута, се бяха изпарили; сега цялото му внимание беше насочено към гласа на комисаря, сякаш можеше да повлияе на отговорите му със силата на волята си.

— В Гранд-Отел, много скъп хотел, където не би ни минало и през ума да го търсим. Регистрирал се е днес следобед; смята се, че е в стаята си, но не вдига телефона и не отваря.

— Господин комисар, моля ви, изпратете веднага полицейски коли.

— Нямаме право да се доближаваме до него, консултирах се със съдия-следователя. Не е извършил никакво закононарушение. Помолих хотелската охрана да почукат на вратата му, а ако не отговори, да влязат със служебния ключ под претекст, че са се изплашили за здравето му. Но ние нямаме право да влизаме там.

— Аз имам право. Господин комисар, много е важно.

— Разбира се, ако желаете да отидете в този забележителен хотел, не мога да ви спра — заяви Леже с благодарност.

— Господин комисар, след като бях арестуван от френската полиция и освободен, държа да се прибера в хотела си — усмихна се Абади.

— Прав сте, полковник, а и кой съм аз, че да отхвърля молбата ви? — Леже затвори и почти веднага след това Абади чу гласа му по радиото: — Закарай го в Гранд-Отел на Рю Скриб. Ще го придружиш вътре, но само неофициално. Разрешавам ти да пуснеш сирената.

Очевидно шофьорът бе очаквал това нареждане, защото мигновено направи шеметен завой на 180 градуса и подкара колата с вой на сирена и свирене на гуми право през двора на Лувъра.

— Къде е Рю Скриб?

— До Операта — отвърна учуден сержантът, сякаш му се струваше невероятно, че един полковник може да задава подобни въпроси. — Там, където живее Фантомът на Операта, ако сте гледали мюзикъла.

— Не съм — отвърна Абади, като се опитваше да прогони черните си мисли. — Моля ви, кажете ми, че има хепиенд.

— Какво е хепиенд? — попита философски сержантът. — Това, което за едни е щастие, за други може да е мъка.

Преди Абади да успее да отговори, шофьорът навлезе с остър ляв завой срещу движението в площада пред Операта и със свирене на гуми спря пред входа на хотела.

— След вас, полковник Абади ухили се той.

65

От всяка страна на огромното бюро, изкусно изработено от масивно дърво, имаше по няколко скрити електрически контакта и присъстващите побързаха да включат телефоните си за зареждане. Секретарят по военните въпроси не можеше да реши къде е най-доброто място около масата и понеже стаята започваше да се пълни, накрая се оказа с гръб към вратата.

В последния момент мястото на съвещанието беше променено заради големия брой участници, които продължаваха да прииждат — вместо в телавивския кабинет на министър-председателя се провеждаше в кабинета на министъра на отбраната в съседната сграда. Сред униформените служители секретарят разпозна генерал Ротелман, говорителя на ИВС, директора на Центъра за изчислителни и информационни системи „Мамрам“ и завеждащия Технологичния отдел. Всички те се придружаваха от своите помощници, шефове на кабинети и секретари. Освен него на срещата присъстваха и всичките четирима стратегически съветници на министър-председателя, както и официалният му говорител, който се придружаваше от говорителя на Министерството на отбраната. Самият премиер, както обикновено, се бе обадил, че ще закъснее и да започват без него.

Някой по-наивен от секретаря по военните въпроси би си помислил, че са извикани на спешно съвещание, за да обсъдят отвличането в Париж. Но той знаеше с кого си има работа. И наистина, още с угасването на светлините стана ясно, че презентацията е посветена на предстоящото посещение на Саул Венгер и неговата обиколка на военни обекти.

— Планирали сме му три отделни посещения, след като предишният план — говорителят на ИВС погледна секретаря по военните въпроси — се оказа неудачен.

Секретарят стоически се въздържа да отговори; наведен над бележника, той старателно си водеше записки. Старателното водене на бележки не оставаше незабелязано, както добре знае всеки свикнал да оцелява в бюрократични организации, особено ако заема длъжността секретар по военните въпроси в един от най-конфликтните периоди в историята на Генералния щаб.

И така, секретарят си записа проектопрограмата на визитата. Първа спирка: наборният център, включваща „сърдечни срещи“ с личния състав според пророческото определение на говорителя; втора спирка: военновъздушната база „Хацерим“ — преписано буквално от предложението, което лично той бе направил; третата щеше да се фокусира върху бъдещите технологии и да включва посещения в трите строго секретни бази: Центъра за изчислителни и информационни системи „Мамрам“, дирекция „Компютърно осигуряване“ и Технологичния център на Звено 8200 към Разузнавателния корпус.

Секретарят по военните въпроси продължаваше да пише.

Когато приключи, началникът на разузнаването генерал Ротелман реагира пръв:

— Колкото и голям приятел на Израел да е гостът, не мисля, че имаме право да го каним в база на Звено осем-двеста.

— Утре ще уточним подробностите — заяви началникът на кабинета на министър-председателя. — Нека поясня, че тъй като следващото му дарение е предназначено за създаване на технологии, за нас е важно да му покажем какво вършим.

Отговорът на генерал Ротелман прозвуча доста сдържано, сякаш от разстояние:

— Следващото му дарение, както и предишните са предназначени за политиците; много малка част от тях изобщо достигат до военните. Ето защо препоръчвам да бъдем внимателни.

Началникът на кабинета беше действително твърде внимателен и го доказа незабавно.

— Именно по тази причина аз поканих юрисконсулта на Министерството на отбраната да участва в днешното ни съвещание.

И действително, секретарят по военните въпроси забеляза юрисконсултът — чийто прякор в коридорите на властта е оглед на способността му да изглажда всякакви противоречия беше „Парната ютия“ — да сяда в този момент до масата.

Верен на образа, който си беше изградил, Парната ютия поиска думата с подобаваща доза резервираност:

— Първо бих желал да заявя, че съм тук в неофициално качество, тъй като по въпросите, с които се занимавате, няма нужда от правни консултации. Министър-председателят, който, както знаете, понастоящем изпълнява длъжността министър на отбраната, ме помоли чрез началника на кабинета си да ви дам малко обща информация, от каквато действително има нужда, ако се съди по току-що повдигнатия въпрос.

Такова многословие, помисли си секретарят, и такова кухо, нищо неозначаващо встъпление — и въпреки това думите на юрисконсулта отекнаха особено многозначително в смълчаната зала. Откога правото бе започнало да прониква във всеки аспект на въоръжените сили? Откога юрисконсулти се канеха на съвещания на висшето военно ръководство? Това изглеждаше толкова естествено в днешно време, че той не можеше да си спомни някога да е било различно.

— Съветът, който бих дал по случая, ако, разбира се, такъв бъде поискан от мен, а както казах, такъв не ми е искан и не би трябвало да ми бъде искан, е: да се прилага разумна и трезва преценка, при което законът е един за човека от улицата и за милиардера. В нашия случай става дума за закон за десетките посетители, които биват допускани в базите на въоръжените ни сили без каквито и да било предпазни мерки, и за дарителя, който със своята щедрост допринася неизмерима полза не само за военните, но и за болници, университети, телевизионни мрежи, за политическата система на Израел.

— Едва ли е нужно да напомням за огромния принос на Чичо Саул за нацията, за нейната икономика и особено за въоръжените ѝ сили — обади се политическият съветник към кабинета на министър-председателя, който седеше в единия ъгъл на масата.

— Би било цинизъм, граничещ с лицемерие, което е изцяло в разрез с основополагащите ценности на страната и определено в разрез със закона, ако упражним дискриминация спрямо господин Саул Венгер въз основа на политическите му възгледи, които се изразяват във възторжена подкрепа на ционизма и държавата Израел — завърши юрисконсултът. — Благодаря ви за вниманието и се надявам думите ми да са били възприети в своя истински дух и смисъл.

Нима имаше друг начин да бъдат възприети? Началникът на разузнаването току-що бе посъветван да изпълни искането на министър-председателя дори това да означава да си затвори очите, да си запуши ушите и да си стисне с два пръста носа.

Без да дочака отговор, юрисконсултът стана от мястото си и тръгна към вратата. Генерал Ротелман не реагира; изцяло погълнат от съобщенията, получени на защитения му телефон, той с нарастващо раздразнение чукаше по клавиатурата. Беше невъзможно да не мисли за драмата в Париж. Секретарят по военните въпроси отчаяно се надяваше на актуализирана информация, но не се сещаше как по-елегантно да постави въпроса пред такъв разширен форум.

Говорителят на ИВС седеше кротко на мястото си и сякаш очакваше нещо да се случи. Вратата се отвори и в залата влезе министър-председателят.

Колко удобно, записа секретарят по военните въпроси в бележника си; колко удобно, наистина — официално министър-председателят не бе присъствал на разговора за визитата на неговия знаменит спонсор.

— Здравейте всички! Моля, не ставайте — каза жизнерадостно той и сграбчи стола, който по чудо се бе оказал свободен в челото на масата. — Да разбирам ли, че сте приключили без мен и мога да си тръгвам?

Около масата се чу престорен кикот. Началникът на кабинета прочисти гърлото си.

— С говорителя на въоръжените сили и останалите участници успяхме да съставим чудесна програма за посещението, господин премиер. Имаме да доуточним само някои технически подробности, но отсега е ясно, че това ще бъде една много успешна визита.

— Браво, браво — каза министър-председателят и бързо смени темата, сякаш визитата на Саул Венгер изобщо не беше приоритет за него. — А какво става с онази история в Париж, дали и тя ще приключи успешно?

Погледът му обходи един по един участниците, докато накрая се спря върху секретаря по военните въпроси.

— Най-добрите ни хора работят по случая, господин министър-председател. С божията помощ всичко ще приключи успешно, няма съмнение.

Политическият съветник се намеси с ироничен тон:

— Ами ако господ е решил да не помага?

— В такъв случай не знам — каза със сериозно изражение секретарят по военните въпроси. — Без божията помощ нищо не се постига.

Генерал Ротелман вдигна глава от телефона си и погледна към министър-председателя.

— Уверени сме, че тази вечер ще приключим със случая.

Министър-председателят кимна с вид на човек, опитващ се да измисли някаква шега, за да разведри атмосферата. Но не се сети и стана да се сбогува с участниците, като се ръкуваше с всеки поотделно.

Беше 21:40 ч., понеделник, 16 април.

66

Това е един от най-известните експерименти в психологията.

Условията са съвсем прости: на участниците се дава да изгледат видеозапис на студенти, играещи баскетбол, като от тях се иска да преброят колко пъти играчите с белите екипи ще си подадат топката. Приблизително по средата на записа, който трае по-малко от минута, на корта влиза горила (или по-скоро студент с костюм на горила), застава в центъра на екрана и се удря няколко пъти с юмруци в гърдите, преди отново да излезе от кадър.

На теория е невъзможно горилата да не бъде забелязана. Но в първоначалния експеримент почти половината участници не я виждат, тъй като цялото им внимание е насочено към броенето на подаванията. При повторната демонстрация на видеото учените изрично им я посочват. Объркването е толкова голямо, че някои участници дори ги обвиняват в подмяна на записа. Абади беше запознат с експеримента, известен като „Невидимата горила“, и дори бе участвал в негова възстановка като част от курса за разузнавачи. Но това не променяше факта, че дори той за малко не пропусна да види горилата във фоайето на Гранд-Отел.

Тук условията също бяха максимално прости: фоайето беше огромно, направо гигантско. Абади го пресече тичешком, без да обръща внимание на възмутените погледи около себе си, и стигна до рецепцията, чувайки зад гърба си задъханите крачки на двамата полицаи, които се опитваха да го настигнат. Тичайки, забеляза хората от хотелската охрана — повече, отколкото бе очаквал. При входа преброи трима униформени, още един до багажния асансьор и още един до асансьора за инвалиди. Двама полуцивилни охранители бяха заели позиция в малкия лоби бар встрани от асансьорите. Главният вход на хотела и подходите към асансьорите бяха извън полезрението на служителите от рецепцията, което обясняваше необичайното разположение на охраната.

Но Абади вече виждаше логиката: главното фоайе на Гранд-Отел всъщност беше едно пищно, умело замаскирано кръстовище, свързващо Плас дьо л’Опера, Рю Обер, Рю Скриб и „Де Капюсин“. Отделен вход откъм улицата водеше към ресторанта на хотела, чието митично наименование бе изписано с елегантен шрифт отстрани: „Кафе дьо ла Пе“. Лоби барът вероятно си имаше свой вход, а когато се приближи към рецепцията, Абади забеляза още един — въртящата се стъклена врата откъм булеварда.

Покрай рецепцията се виеше дълга опашка от гости, но при вида на тичащия към тях Абади, следван от двама униформени полицаи, те се отдръпнаха. Мениджърът на смяната се държеше подобаващо арогантно и Абади започваше да губи търпение; идеше му да го вдигне с две ръце във въздуха, но се сдържа и остави полицаите да творят.

Междувременно той си даваше сметка и за останалите шумове наоколо — звън на кристални чаши откъм ресторанта; прищракване на апарата, снемаш отпечатък от кредитна карта; червенокоса жена с елегантна вечерна рокля, която потраква с високите си токчета по лъснатия мраморен под на път за бара. Мениджърът обясняваше на двамата полицаи, че шефът на охраната току-що се е качил в стаята на въпросния гост и че трябва да го изчакат да се върне. Абади чуваше всичко това.

И тогава мина горилата.

Отначало Абади само я чу. Как потропва.

Звукът се открояваше сред какофонията от шумове и звучеше приблизително така: троп-троп-троп-троп. Беше различен от потракването на високи токчета по пода, някак по-тромав, тежък и неравномерен. Абади успя да го долови и идентифицира част от секундата преди очите му да бяха открили източника — тежък куфар, който се търкаляше надолу по мраморното стълбище, троп-троп-троп-троп, стъпало по стъпало.

Абади винаги носеше куфара си като мъж или поне като мъж с чувство за традиция. Имаше нещо унизително в търкалянето на куфар, особено по улицата, но дори и в хотелско фоайе. Човекът с такъв куфар привлича внимание към факта, че току-що е пристигнал, нов е в общността или още по-зле: тръгва си, с други думи, изоставя този оазис от земни наслади и се връща към потискащото си ежедневие.

Погледът на Абади се премести от куфара към собственика му. Млад мъж, строен и безупречно облечен, и нямаше никаква логична причина да търкаля куфара си надолу по стълбите, вместо да използва асансьора. Той очевидно бързаше. Едва когато стигна в подножието на стълбището и продължи през фоайето, без да завие към рецепцията, в съзнанието на Абади нещо щракна и той си даде сметка, че мъжът е китаец. Китаец, облечен в черен делови костюм. Китаец, облечен в черен делови костюм, който — това изведнъж стана повече от очевидно — имаше много приятели във фоайето, всичките азиатци, всичките облечени в черни делови костюми, всичките копия на командосите от сутринта.

Изведнъж фоайето сякаш гъмжеше от тях. Един беше застанал до входа на ресторанта и се преструваше, че чете менюто. Друг беше пред асансьорите, недалече от главния вход. Двама седяха в кресла до бара, един срещу друг, твърде далече, за да разговарят помежду си, но така разположени, че общото им зрително поле да обхваща цялото фоайе. Още един млад азиатец в черен костюм междувременно бе заел позиция до въртящата се врата и Абади не можеше да реши кое е по-странното в него: фактът, че е застанал точно зад гърба на човека от охраната, или това, че носи черни очила.

Профилиране. Нима има дейност, по-характерна за служителите по сигурността в която и да било точка на планетата, и особено в Израел? Абади бързо пресметна шансовете това, което си мисли, да се окаже вярно. Доколко в град, посещаван всяка година от десетки милиони туристи, шестима китайци, намиращи се по едно и също време в едно фоайе, са необичайно явление? Доколко през седмицата, в която Париж е домакин на престижна международна технологична конференция, е учудващо обстоятелството, че и шестимата са с тъмни костюми? Абади чу полицаят зад гърба му да пита за номера на стаята; чу и мениджърът да му отговаря:

— Петдесет и пет-нула-осем, но нека изчакаме още малко, нашият човек от охраната сигурно всеки момент ще се върне.

Абади чу всичко и мозъкът му светкавично обработи всички късчета информация.

Което беше добре, защото изведнъж средата се промени. Двамата китайци станаха от креслата и тръгнаха към главния изход откъм Рю Скриб. Мъжът, който с такъв интерес четеше менюто, влезе в ресторанта, чийто отделен изход извеждаше на Рю Обер. Мъжът до асансьора се затича към главния изход, а китаецът с тъмните очила бутна въртящата се врата, която се завъртя и го пое вътре в цилиндричното пространство между хотела и улицата. Зад гърба му се освободи нов сектор, очевидно предназначен за неговия колега, возещ куфара. Той вече преминаваше с бърза крачка зад гърбовете на полицаите, но пред Абади. Който отчаяно се питаше какво да предприеме.

Експериментът с горилата доказва ограничеността на човешката памет и илюзорността на свидетелските показания, но той разкрива и невероятния начин, по който интуицията коригира възприятията на сетивата. От мига, в който вниманието на изследвания субект бъде привлечено от горилата, той бива обсебен от нея и при следващите демонстрации на видеото не забелязва нищо друго. Така интуитивно погледът на Абади се прехвърли от младия мъж, минаващ в този момент пред очите му, към куфара, който теглеше след себе си — същия куфар, привлякъл вниманието му от самото начало.

Куфарът — черен и тежък до степен да се пръска по шевовете — беше доста оръфан и някак не подхождаше на елегантния си собственик. И тогава Абади забеляза страничната дръжка; около нея като вълшебен талисман беше завита бяла хартиена лента с баркод и номер на полет, който Абади познаваше много добре: LY-319.

— СТОЙ!!!

Абади така и не разбра кой бе извикал: дали заповедта бе излязла от собствената му уста, преди тялото му да се бе хвърлило напред, или от устата на някой от френските полицаи, когато го бяха видели да се нахвърля върху гост на хотела. Нито пък имаше някакво значение, защото, щом младият мъж извърна глава назад и видя Абади да се приближава към него, той пусна куфара и побягна към колегата си, който блъсна голямата въртяща се врата и се сля с тълпите отвън.

Въртящата се врата направи четвърт оборот и пореден сектор се отвори към фоайето на хотела. Мъжът се хвърли вътре и продължи да я блъска, докато Абади, който бе реагирал със секунда закъснение, остана вън. Мъжът му се усмихна от безопасността на стъклената преграда и продължи да бута крилото напред, към свободата.

Аварийната спирачка беше монтирана, както можеше да се очаква, в касата на вратата, непосредствено над главата на Абади. Той се пресегна към лоста и го дръпна с цялата тежест на тялото си. Вратата се закова на място със скърцане, отекващо в цялото фоайе, където хората вече бягаха в различни посоки. Полицаите сграбчиха Абади откъм гърба, но китаецът остана заклещен във въртящата се врата.

— Това е израелски куфар със стикер на „Ел Ал“! — успя да каже Абади.

Полицаите го пуснаха. Заклещеният във вратата отчаяно махаше с ръце за помощ към колегите си отвън.

Миг след това стъклото се пръсна на парчета. Струи кръв оплискаха крилото на вратата и заподозреният се свлече надолу. Абади извика на всички да залегнат на пода. Пресметна, че разполага с около две минути до момента, когато хотелът щеше да бъде залят от полицейски сили, доста по-сериозни от двамата му придружители.

— Застрелян е отвън със заглушител, изчакайте подкрепление — прошепна той на сержанта и бързо запълзя към асансьорите.

— Къде отивате? — просъска полицаят, проснат по очи.

— Да видя какво ще заваря в стая петдесет и пет-нула-осем — каза Абади.

67

Ориана кръжеше над Париж. Знаеше, че е Париж, понеже долу се виждаше Айфеловата кула, а до нея Абади ѝ махаше с ръка. Тя кацна до него като Тинкърбел. Беше по къса рокля с цвят на праскова, но не ѝ беше студено; денят беше красив, с лазурно небе, каквото може да се види само насън. Беше попитала Абади дали трябва да е с униформа. Абади бе казал: Не е нужно. Самият той беше с официален костюм, но на краката си имаше плавници; обясни ѝ, че ще се гмуркат в Сена, за да търсят трупа на Владислав Йермински, и че тя е подходящо облечена за мисията.

Около тях се бяха събрали множество хора и ядяха резени пица с ананас; жените бяха по кринолини, свиреше оркестърът на пожарната команда, а зад гърба им се провираха отряд китайци с черни костюми. Абади хвана Ориана за ръката и я поведе към Сена, а всички останали тръгнаха след тях. Най-отзад оркестър на пожарната свиреше Марсилезата. Качиха се на моста; внезапно времето се промени и черни облаци забулиха небето, музиката спря.

Отрядът китайци ги следваше, но когато Ориана се обърна, те като по чудо изчезнаха, а на тяхно място се появи Зоро. Беше с военна униформа и с черната маска на филмовия Зоро, яздеше черен кон и шибаше с дълъг черен камшик пожарникарите от оркестъра. Конят пощръкля и в настъпилата суматоха Ориана и Абади се разделиха. Тя започна да го вика, искаше да го попита накъде да върви и какво да прави, но всичко беше много объркано и той изчезна в тълпата.

Тя стоеше, разтреперана от студ, по средата на моста, а Зоро се опитваше да я бутне във водата; тя се качи върху парапета, като се опитваше да не поглежда надолу. Подхлъзна се и се хвана с ръце за стоманената греда, но силите бързо я напускаха и тя си каза, че сега беше моментът да се събуди. Тогава чу гласа на Томер: „Аз не смея да я будя“, и после на Борис: „Нито пък аз!“, а Алма каза: „Ако Рахел беше тук, отдавна да я е събудила“, но тогава тя падна в Сена и докато падаше, наистина се събуди и се огледа стреснато.

— Не искахме да ви будим — каза Томер.

— Бяхте заспали, госпожо командир — каза Алма.

Единствено Борис запази самообладание и каза направо:

— Събудихме ви, защото звъниха от командването. Трябва да се явите при командващия незабавно.

— Кой командващ? — попита объркано Ориана, която не разбираше как Абади вече бе успял да се сдобие с кабинет.

— Командващият Звено осем-двеста — каза тихо Алма. — Обадиха се от кабинета на командващия Звено осем-двеста.

Е, така вече може, каза си Ориана, после стана и се протегна.

— Колко време съм спала? — попита тя.

— Няколко минути — каза Томер.

— Час и половина — каза Борис.

— А колко пица изядох? — попита тя, като видя празната кутия върху бюрото си.

— Само едно парче — отвърна Алма, но Борис я поправи:

— Три парчета, госпожо командир.

Ориана взе баретата си и излезе. Беше се стъмнило и джунглата от антени светеше в цялото си великолепие. Тя измина тичешком разстоянието до сградата на командването, защото ѝ беше студено по тънката униформена риза, но и за да изгори малко калории от трите парчета пица. Когато излезе изневиделица от сенките в осветеното пространство пред входа на сградата, новобранецът на пост скочи и отдаде чест, като събори пушката, която бе подпрял отстрани на стола.

Ориана не сметна за нужно да го смъмри и вдигна ръка, за да отвърне на поздрава му. Бутна тежката двойна врата и пред себе си, гравиран върху стената над асансьорите, видя библейския девиз на Звено 8200: „Ако пък стражът види идещия меч и не затръби с тръба и народът не бъде предупреден, то когато дойде мечът и вземе някому от тях живота, тоя ще бъде застигнат заради греха си, но кръвта му ще изискам от стража“.

Ами ако стражът не си дава сметка, че онова, което вижда, е меч? — помисли си Ориана. Или пък стражът надуе тръбата, но го извикат на разпит, защото е развалил нечия следобедна дрямка? Или не е ясно кой представлява по-голяма опасност — мечът или стражът? Тогава чия кръв следва да бъде пролята? Тя натисна бутона за повикване, после размисли и тръгна нагоре по стълбите.

68

На четири хиляди километра оттам Абади тичаше по безкрайните коридори на хотела. В условия на градска война учебниците по военно дело повеляваха да се напредва бавно, от укритие до укритие, и да разчита на прикриващия огън на екипа, преди да се достигне следващата защитена позиция. Но той беше невъоръжен и нямаше екип, така че просто пробяга разстоянието до стая 5508.

Вратата беше затворена, от дръжката ѝ висеше табелка „Не безпокойте!“. Сензорите на новото му устройство засякоха присъствието на голям предмет с телесна температура от вътрешната ѝ страна.

Това не беше добре.

Полицейски сирени разцепиха тишината. Ако вътре беше трупът на ефрейтор Владислав Йермински, Абади държеше да го огледа пръв, преди френските полицаи да са нахълтали в помещението. Системата за заключване на вратите в хотела беше с кодирана магнитна карта. Навранът без усилие разби 32-битовия код. Ключалката щракна и вратата се отвори.

Ако междувременно в Париж се бе разразил мощен земен трус, в стаята едва ли щеше да цари по-тотално опустошение. Във всяко кътче се виждаха следи от борба. Завивките бяха на пода, матракът беше разпран. Отломките от телевизора се смесваха с тези от кристалната ваза и фруктиерата с плодове; всички чекмеджета от скрина бяха изтръгнати и изсипани. Минибарът беше широко отворен, съдържанието му — разпръснато по килима. Някои от бутилките бяха счупени, а течностите в тях образуваха локва, която се смесваше с кръвта от трупа, облегнат до стената.

Беше на около шейсетгодишен мъж, облечен в жилетка като на хората от охраната, които Абади бе видял във фоайето; емблемата на хотела беше избродирана върху горния му джоб. Жорж Люка нямаше повече да подава сигнали до полицията. Абади провери за признаци на живот, но не откри такива — шефът на охраната беше застрелян право между очите с автоматично оръжие. В ръката си още стискаше картата, с която бе влязъл в стаята.

Абади предположи, че стрелецът го бе причакал вътре и след като се бе убедил, че не е израелецът, бе дръпнал спусъка. Но къде беше израелецът? Ако китайците го бяха отвлекли от стаята му, защо бе нужно да остават в хотела? По бързото им изтегляне можеше да се съди, че не бяха планирали да убиват шефа на охраната. Ако обаче ефрейтор Владислав Йермински не беше при тях, а те го бяха чакали в стаята му, за да го отвлекат, то при кого би могъл да бъде?

Откъм коридора се чуха стъпки и команди на френски език. Полицаите идваха и Абади разполагаше с около трийсетина секунди. Погледът му обхождаше внимателно стаята, но навсякъде срещаше само опустошения. Йерми не се криеше под леглото; нямаше никакви признаци, че изобщо бе влизал. Стъпките отвън се приближаваха.

— Бързо, линейка! — извика Абади към коридора.

Не че линейка щеше да помогне кой знае колко в случая, но поне полицаите едва ли щяха да застрелят на място човека, който я бе поискал. Мощен ритник издъни вратата и в стаята нахлуха четирима мъже с черни униформи и къси автомати в ръце. Зад тях бодро и уверено пристъпваше комисар Леже.

— Каквото и да си мислите, господин комисар, пристигнах твърде късно да го снася — заяви Абади, без да вдига глава — Но все още можем да спасим Йермински. Той е ключът. — Той махна с ръка. — Като се съди по това, мисля, че сме близо.

— Май нямаме много шансове. — Леже направи път на криминалистите. — Кажете, какво според вас са търсили?

— Признавам, че не знам.

— Признавате, че не знаете, но може би подозирате нещо, полковник. Бихте ли го споделили, ако обичате? Извинете хората ми, докато ви претърсят набързо, просто за всеки случай…

Двама униформени полицаи пребъркаха джобовете на Абади.

— Не намерих нищо — озъби се той, търпението му се бе изчерпало — и се съмнявам, че китайците са отвлекли Йермински и после са претърсили стаята. Видяхме командосите да изчезват от хотела. Бяха взели куфара му, но не и самия Йермински.

— Имаме много чисто местопрестъпление — заяви примирително Леже. — Има много улики и много камери. Имаме още два трупа, още един отвлечен израелец и истинска военна операция с пистолети, заглушители и снайперски пушки. Бих желал да видя кой ще ми каже, че и този път е сделка за дрога.

— Господин комисар, радвам се, че сте доволен — каза не съвсем искрено Абади. — Тъй като Йермински не е заподозрян за никакво престъпление във Франция, израелските служби биха искали да получат куфара му.

— Куфарът ще остане при нас — усмихна се по-възрастният мъж. И аз щях да опитам, помисли си той. Може би малко по-елегантно. — Да, в него имаше доста интересни хакерски устройства и вие, естествено, разбирате много повече от мен от тия неща, но едва ли те са причината за хаоса тук.

Леже се огледа, а Абади последва погледа му.

— О, и вътре имаше и малко дрехи. Ще ви намерим чиста риза. Изглежда, носите един размер с младия Владислав.

Абади се подчини. Той разкопча покритата с кръв риза и я свали. След минута Леже се върна с куфара на Йермински, от който извади тъмносиня риза със светли кантове и я подаде на Абади.

69

Съветниците седяха в кабинета на министър-председателя и чакаха. Двама бяха седнали на канапето, още двама на столовете пред бюрото, началникът на кабинета се беше настанил в креслото за гости. Само секретарят по военните въпроси беше прав. Нямаха представа колко време щеше да им се наложи да чакат, тъй като изобщо не се знаеше дали министър-председателят ще се яви на късното вечерно съвещание, което сам бе свикал.

Телефонен звън прекъсна мълчанието. Имаше общо четири телефона на бюрото. Белият апарат, „Тадиран Корал“ модел 2320, минаваше през защитена централа и служеше за преки разтвори с Министерството на отбраната и с висшето командване на ИВС. До него имаше черен, „Нортел“ М3904, свързан с обикновената централа към кабинета, който се ползваше за вътрешни разговори и за приемане на външни повиквания от проверени източници. Сивият, „Телрад“ 79-100-0000, беше за лични разговори. Най-открая се намираше червеният телефон.

Апаратът беше марка „Унифон“, модел UD-F1016, произведен в Тайван и купен преди година в „Офис Депо“ от съветника по комуникациите, който сега седеше на канапето срещу секретаря по военните въпроси. Съветникът бе повикал фотограф от правителствената пресслужба да документира съвещанието, председателствано от министър-председателя, в навечерието на операция „Излято олово“ и държеше на бюрото да се откроява червен телефон, което според него щяло да има възпиращ ефект върху враговете на страната.

Но когато хората от Инженерния отдел бяха помолени да инсталират спешно червения телефон, се оказа, че той не съответства на техническите стандарти. Съветникът обаче го бе оставил върху бюрото несвързан и така той фигурираше на снимката, излязла във всички вестници, точно в средата на кадъра между министър-председателя и началника на Генералния щаб — червен, пропит със символика, макар и без кабел. Така си и стоеше оттогава до останалите три.

Звъненето престана, после веднага започна отново.

През вратата на кабинета се чу викът на дежурната секретарка:

— Аврам, за вас е, момчета! Вдигни белия!

Началникът на кабинета, който се казваше Аврам, стана от мястото си и пристъпи към белия телефон.

— Вас търсят — каза той на секретаря по военните въпроси, който го изгледа злобно.

Беше началничката на службата за цензура към въоръжените сили. Била получила някакво странно нареждане от министър-председателя чрез началника на кабинета му да си отваря очите и да спира всякакви новини за убийството на китайски турист в Париж. Тя се чудеше как да разбира полученото нареждане. Секретарят нямаше никаква представа, но каза, че ще попита и ще ѝ върне разговора.

— Някой от вас разговарял ли е с шефката на военната цензура за убийството на някакъв китайски турист в Париж?

Въпросът му не бе адресиран към никого конкретно, но той погледна подозрително към съветника по комуникациите. За негово учудване, политическият съветник вдигна ръка.

— Всъщност за това бе свикано и сегашното съвещание — обясни той. — Не исках нищо да излиза черно на бяло, преди да решим какво ще правим.

Секретарят по военните въпроси изгаряше от желание да попита какво му влиза на него в работата цялата тази история, но вместо това търпеливо обясни, че службата за цензура към въоръжените сили не разполага с никаква възможност да блокира чуждестранна новина, която се появява във всички сайтове по целия свят.

— В такъв случай може би е редно да обявят, че всяка новина, отнасяща се до каквато и да било връзка на израелски граждани с убийството, трябва да мине през нас.

— С това само ще предизвикаме подозрения у главните редактори за израелска намеса в историята с китаеца, която за момента няма никакво отношение към отвличането от тази сутрин — каза секретарят по военните въпроси. — Става дума просто за кратък репортаж, който върви в международния новинарски обмен. Ако шефката на цензурата само им подаде знак, всички редактори моментално ще почнат да търсят израелската връзка. А сега не е моментът да предизвикваме суматоха. Телевизионните канали планират късните новинарски емисии, а вестниците още не са подготвили първа страница за печат. Трябва да поддържаме медийно мълчание още поне час, след което всички така или иначе ще са си по леглата.

Политическият съветник повдигна рамене.

— Както кажеш — отвърна с презрение той.

Секретарят по военните въпроси отново посегна към телефона, обади се на дамата и ѝ каза, че явно ставало дума за недоразумение. Можела спокойно да игнорира даденото ѝ нареждане. Просто грешка.

Но дълбоко в себе си той усещаше, че това не е вярно. Грешка — това означава отклонение от възприетата схема на нормално поведение, докато всичко случило се в кабинета на министър-председателя този ден беше в пълно съответствие с нормата. Какво си мислеха хората от екипа, нямаше нищо общо с онова, което казваха. А какво казваха, нямаше нищо общо с онова, което вършеха.

— Като цяло постигнахме целта си — заяви политическият съветник. — Дадохме на военните да разберат, че ние държим нещата под контрол, че ние караме влака и че те не могат да вземат решения, без ние да ги изненадаме.

Всички закимаха одобрително.

70

Командващият Звено 8200 го нямаше. Чакаше я само нейната приятелка, началничката на кабинета му, която по някаква причина тази вечер беше облечена цивилно. Откъде ли беше роклята ѝ? От „Зара“? От „Банана Рипъблик“? От „Топшоп“? Ориана, която в този момент бе готова да даде какво ли не за един душ и чиста риза, се изтегна на канапето и я изгледа с нескрита завист.

— Как успя да си уредиш да те пускат тук с цивилни дрехи? От сутринта се потя в тая смърдяща униформа. Би ли ми заела правото си да ходиш цивилна само за тази вечер?

Шефката на кабинета отвърна на въпроса ѝ с въпрос:

— А ти би ли ми заела тялото, с което господ те е дарил, само за тази вечер? Повярвай ми, ако изглеждах като теб, нямаше да имам нищо против цял живот да ходя с униформа.

Двете жени се бяха запознали на един курс по разузнавателни техники за напреднали. Приятелството им беше предпазливо, донякъде повърхностно — едно от онези по-скоро близки познанства, които никога не могат да се реализират в пълния си потенциал. Ориана още не ѝ бе простила, че не я беше предупредила за назначаването на нов завеждащ Специалната секция.

— Съжалявам, че не можах да ти кажа за Абади — каза приятелката ѝ, сякаш прочела мислите ѝ.

— Глупости, хич да не ти пука — отвърна Ориана.

— Може би се боях, че ще ме докладваш, както заплаши личния секретар на началника на разузнаването тази сутрин.

Ориана не беше убедена, че приятелката ѝ се шегува.

— Какво, и ти ли чу за това?

— Едва ли има някой в разузнаването, който да не е чул. След съвещанието участниците си говореха само за станалото.

— Жалко само, че не са си говорили до каква степен на генерал Ротелман му е писнало от самостоятелността на Звено осем-двеста.

— На кого му пука за Ротелман?

Този път Ориана беше убедена, че приятелката ѝ не се шегува.

— Не и на командващия Звеното, във всеки случай.

— Къде е той? — попита Ориана. — На мен ми бе предадено да се явя тук незабавно.

— Каца на „Бен Гурион“ след два часа, затова съм и с цивилни дрехи. Ще ходя да го взема от летището. Тук имаш любовно писмо от него. Ето, виж. Всъщност три са, повече, отколкото аз съм получила днес. — Тя ѝ подаде три плика, върху всеки имаше стикер на ИВС с баркод. — До лейтенант Ориана Талмор. Строго секретно, да се предаде лично на адресата.

Първият илик съдържаше копие от заповед за командироване на военнослужещи. Дванайсет служители от следствения отдел на Военната полиция трябваше да се явят в 23:30 ч. в щаба на Звено 8200, за да бъдат временно зачислени към Специалната секция. Името ѝ фигурираше в заповедта като техен командир.

— Какво трябва да правя с дванайсет военни полицаи? — попита Ориана.

— От два часа работя по тази заповед — каза началничката на кабинета. — Не ми казвай, че съм си изгубила времето. Имам одобрение от следствения отдел, не можеш да си представиш за каква логистика става въпрос. Всички административни отдели са вече затворени и трябваше да занимаваме заместник-главнокомандващия.

— Писна ми само заместник-главнокомандващият да ходатайства за мен — каза Ориана. — Толкова е унизително. Не може ли направо главнокомандващият да побутне тук-там?

— Може би главнокомандващият на Израелските въоръжени сили не желае да се намесва във вътрешните ни междуособици. Затова е възложил специализираната акция на заместника си.

— Каква специализирана акция?

— Отвори следващия плик и ще видиш.

Във втория плик имаше заповед за провеждане на специализирана акция; командващият на Звено 8200 я назначаваше за водещ офицер на операция „Дълга нощ“ — внезапна инспекция в Южната база на звеното, включваща изземване на всички документи, имащи отношение към ефрейтор Владислав Йермински, и на всякакъв друг доказателствен материал, който би могъл да доведе до установяване на местоположението му във френската столица. Заповедта имаше доста сложна сигнатура:

23:55APR16F8200HSPS01:00APR17NHSCCSBNIC001.

Ориана обаче бързо дешифрира поредицата от цифри и букви: заповедта влизаше в сила в 23:55 часа, инспекцията трябваше да прерасне в открито разследване. Копия от заповедта трябваше да бъдат връчени на началника на Южното командване, на командира на Южната база и на офицера по мрежово разузнаване. Началният час на специализираната акция беше 1:00 след полунощ. Командващият Звено 8200 назначаваше завеждащия Специалната секция за командир на операцията.

— Абади ще се върне ли до един, за да командва специалната акция?

— Е, как да се върне? Той трябва да остане в Париж, там е страхотна каша.

— Но за командир на операцията се посочва завеждащият Специалната секция?

— Нали затова е с час на влизане в сила 23:55, глупи! Направо не разбирам как го завърши с отличие онзи курс. Всичко в тази заповед е валидно до 23:55, което ще рече: пет минути преди да изтекат правомощията ти на завеждащ Специална секция. Ти ще командваш спецакцията в Южната база, не Абади.

Ориана прочете още веднъж сигнатурата:

23:55APR16F8200HSPS01:00APR17NHSCCSBNIC001.

Да, нямаше грешка. Днес, на 16 април, в 23:55 часа, командващият Звено 8200 назначаваше завеждащия Специалната секция за командир на специализирана акция, която трябваше да се проведе в 1:00 на 17 април, час и пет минути след влизането на заповедта в сила.

Ориана никога не бе стъпвала в Южната база и не разполагаше с нужните познания, за да издири нещо, което някой би пожелал да скрие там. Възможно бе разследването да е твърде спешно, за да се отлага до завръщането на Абади; но също така бе възможно горе да очакваха провал, заради което се бяха погрижили да го възложат на младши офицер.

— И как ще стигна дотам с моя фиат? — попита тя. — А всичките тези военни полицаи, те с личните си автомобили ли ще пътуват?

— Защо не отвориш и третия плик?

71

След време, когато бъдеше поканен да изнесе лекция пред полицейската академия за най-драматичната си нощ като началник на Отдела за тежки престъпления, комисар Леже със сигурност щеше да пропусне тези два критични часа. Скривайки се зад изобилието от примери и всеобщото вълнение, което щеше да предизвика появата му, за него нямаше да бъде трудно да замаже собствената си роля в поредицата от събития.

Щеше да каже например:

— На този етап, в девет часа вечерта, имахме общо пет трупа: един израелец, един французин и трима китайци. Спомнете си, че другият израелец, Владислав Йермински, все още се водеше безследно изчезнал и към момента не знаехме дали е жив или мъртъв. Определено нямаше как да знаем и че предстои да загинат още много хора, заради които инцидентът щеше да придобие зловещото кодово название, с което е известен днес: „Нощта на дванайсетте трупа“. Но онова, което знаехме на онзи етап, се оказа достатъчно, за да постигнем решителен пробив точно в полунощ — разбира се, с помощта на нашия израелски колега полковник Абади.

Може сега, от дистанцията на времето, желаната развръзка да ви се стори логична и предвидима, но нека не забравяме, че в десет се оказахме изправени пред поредното убийство, този път в жилищен блок в предградие на Париж. Би било напълно естествено този пореден инцидент да ни отклони от следата и да не направим връзката между случая, по който работехме, и новите два трупа на дребни наркопласьори. Но въпреки привидно несвързаните престъпления ние не тръгнахме по грешна следа. Успяхме да видим нещата в тяхната взаимносвързаност и към полунощ вече знаехме с какво си имаме работа.

Френският комисар се държеше честно и порядъчно и отдаваше дължимото там, където чуждите заслуги го изискваха:

— На теория новата информация, достигнала до разследващите екипи в Гранд-Отел, би трябвало да ни отклони по грешна следа. Мен, във всеки случай, успя да ме подведе. Бях в залата за видеонаблюдение на хотела, когато се получи подробен доклад от поредното местопрестъпление в квартал „Белвил“. Всичко изглеждаше напълно очевидно и аз бързо си изградих представа за случилото се. Която се оказа погрешна, но тогава не го разбирах. Спомням си, че през онези два критични часа полковник Абади напълно беше игнорирал пристигналите доклади и бе настоял единствено да изгледа, отново и отново, записите от хотелските камери. И през цялото време пишеше нещо на особения си телефон, сякаш нямаше никакво отношение към случая.

През първата година на това място от лекцията Леже щеше да произнася коронната си фраза. Но с времето, придобивайки опит, той щеше да усвои похватите на обигран лектор, изчаквайки някой от кадетите да вдигне ръка и да попита с блеснали от вълнение очи дали господин комисарят бе намерил някакво обяснение за държанието на израелеца.

— Да, млади човече, днес наистина знам обяснението — щеше да отговори с гръмовен глас Леже пред затаилата дъх публика. — Години след това гледах един документален филм за Великденския остров, прочут с каменните си статуи на гигантски човешки глави. Дикторът попита защо главите са разположени така, че до една да гледат към вътрешността на острова, с гръб към океана. А отговорът бе, че главите гледали навътре, към обитателите на острова, за да облекчат страховете им, и че били обърнали гръб на опасностите, идващи откъм морето, защото според местната митология не било нужно боговете да виждат злите духове, за да знаят намеренията им.

След последното изречение Леже щеше да помълчи известно време, после да отпие от чашата с вода, преди да обяви онова, което смяташе за очевидно:

— И така, аз разбрах точно в полунощ, че полковник Абади беше нещо като пратеник на боговете, дошъл да ни предпази от собствените ни грешки. Той беше обърнал гръб на информацията, която държахме да му предоставим. Нямаше нужда от нея, защото към момента вече бе установил идентичността на силите, пред които бяхме изправени, и бе предвидил следващите им дяволски ходове.

72

След като излязоха от града, нощното небе се проясни. Ориана пое дълбоко хладния сладък въздух, сякаш искаше да се запаси с кислород.

Указанията на Абади бяха да организира конвой от военни автомобили, който да потегли от гаража на базата „Цифрин“ и през кръстовището при Яд Мордохай да продължи напред, навлизайки в пустинята Негев и юрисдикцията на Южния военен окръг. Ориана не познаваше никого в „Цифрин“ и при мисълта за всички необходими разрешения, които трябваше да издейства, ѝ призляваше.

Тя определи за сборен пункт военноморската база в Ашдод, където бе разрешила един от първите си случаи — системни кражби от транспортните контейнери на пристанището. Не че беше суеверна, но си каза, че за налудничава мисия като тази предпочита да тръгне от място, където Фортуна веднъж ѝ се бе усмихнала. Не очакваше в базата на Южното командване да я посрещнат с усмивки.

Беше застанала на малкото възвишение и се взираше в учудващо модернистичния морски фар, боядисан на весели червени и сини квадратчета. Яркият лъч, който се включваше на всеки шест секунди, му придаваше успокояващ и някак детински чар, хвърляйки златисти отблясъци върху множеството кораби, чакащи разтоварване пред входа на пристанището.

Тя чу някъде зад гърба си да се затръшва врата на джип, после тежките стъпки на Рахел, която се изкатери задъхано до билото на височинката, седна в краката ѝ и също се загледа към морето.

— Съжалявам, че те събудих — каза извинително Ориана.

Всъщност не съжаляваше. Още от момента, в който отвори онзи трети илик, първата ѝ мисъл бе да изпрати кола до дома на Рахел, за да я докара обратно в базата. Ориана не вярваше, че ще се справи без нея.

Третият плик съдържаше разрешителни за ползване на военно оборудване. С първия стандартен формуляр командирът ѝ нареждаше да се яви незабавно в Технологичния център, за да получи „специализирано персонално оборудване за оперативни цели“. В графата „описание на оборудването“ беше вписан един-единствен ред: „Навран 012“.

При вида на формуляра Рахел се стресна.

— Зачисляват ви навран, госпожо командир? Това е най-якото аксесоарче в армията, само трийсет души имат такова. Адски е ценно, все едно да се сдобиеш с чанта „Ермес“ или с модифициран калашник. Всеки го иска, но никой не знае как да го получи.

— А защо точно на мен?

— Предполагам, че Абади ще иска да бъде с вас по време на тази специализирана акция.

В резултат от среднощното събуждане всякакви следи на любовна страст по новия командир се бяха изпарили от гласа на Рахел.

— И как ще бъде с мен? — попита Ориана.

— За това служи устройството, госпожо командир. Когато се включите един към друг, през цялото време ще имате видеоконтакт. Поставяте наврана на рамо, и той ще вижда и чува всичко, което и вие. Също като Тинкърбел и Питър Пан. Когато ви потрябва, ще каца на рамото ви. А също и обратното.

— Нямам нужда някой да ми виси на рамото — отсече Ориана.

— Може би той иска вие да висите на неговото? — предположи Рахел.

Ориана инстинктивно повдигна рамене. Рахел извади още два формуляра от плика. С първия на лейтенант Ориана Талмор се нареждаше да се яви незабавно пред главния гараж на звеното, за да получи „превозни средства за операцията съгласно указанията на компетентните власти“. Вторият я препращаше към дежурния офицер на Центъра за защита на информацията, за да ѝ бъде зачислен дрон „Орел 24“. Някой бе добавил на ръка: „Служителката да представи формуляр №1004!“. Ориана не можеше да си представи как би могла да се яви едновременно на три различни места, но Рахел я успокои:

— Вие идете да си вземете наврана от Технологичния, госпожо командир, а аз ще се погрижа за останалото.

Така и бе станало. Сега Рахел лежеше в краката на Ориана, извърнала лице към морето. Наоколо цареше някакво измамно спокойствие.

— Защо тук? — попита Рахел.

— Тук реших първия си случай. Долу имаше един фалшив контейнер, там, където е синият кран. Чаках крадците да дойдат и да си приберат товара. След четирийсет и осем часа се появиха. Бяха четирима. Стреляха по печата с Ем шестнайсет.

— Но как сте ги арестували оттук? Не ви ли видяха, когато слизахте надолу?

— Не бях тук, Рахел. Бях в контейнера. И те доста се изненадаха.

Рахел се взря изумено в шефката си.

— Кога ще пристигнат? — попита Ориана.

— До трийсет минути трябва да са тук — промърмори Рахел.

— Всичките?

— Нашите войници ще дойдат първи. Борис ще е последен с джипа с подслушвателната апаратура, тъй като само той има разрешително да го кара. Военната полиция ще пристигне с включени сирени до половин час. Алма отиде с кола право в разузнаването на ВВС в Беершева, за да обработва записите от дрона. Двамата с Борис ще работят съгласувано.

— Колко души прави всичко това?

— Ако включим и джипа, който ви зачислиха, вие ще водите конвой от четирийсет и пет човека. Съжалявам, че трябва да го кажа, но това е лудост.

— Абсолютна лудост — съгласи се Ориана. — Но такива са нарежданията на Абади.

— Какво иска от вас да правите с всичките тези хора?

— Не знам. Трябваше досега да ми обясни, но не е включил наврана и не отговаря на обажданията ми.

— Къде може да се е дянало това копеле? — попита Рахел морската шир.

73

Отвисоко площадът пред Операта приличаше на сметанова торта, налазена от мравки. Част от хората влизаха и излизаха от станцията на метрото, останалите ловко се разминаваха с тях. Всички тичаха в различни посоки. Единствените, застанали неподвижно, бяха туристите, които се опитваха да изберат най-подходящия ъгъл за снимки, докато гневни шофьори ги заобикаляха с надути клаксони. Абади наблюдаваше сцената от балкона на хотелската стая на ефрейтор Владислав Йермински, докато Леже крещеше взаимно отричащи се заповеди на двамата нещастни полицейски служители, които висяха и се гърчеха между небето и земята.

Полицейското въже за катерене беше тънко, но учудващо здраво. Всички кукички, карабинки и заврънкулки по него бяха от най-високо качество и дори когато Леже го затегли с цялата си тежест, за да издърпа двамата си служители нагоре към балкона, то издържа невредимо. Не в това бе проблемът.

Проблемът беше, че от момента, в който двамата полицаи се бяха опитали да направят възстановка на отвличането — единият в ролята на похитителя, другият на похитения Йермински, площадът под тях беше изригнал в истински фойерверк от светкавици на фотоапарати и мобилни телефони. Движението беше задръстено от шофьори, спиращи да наблюдават гледката. Туристи, шофьори, пътници от метрото, гости по околните балкони на хотелите — всички поглъщаха жадно с очи сцената и, както можеше да се очаква, не един или двама от тях започнаха да звънят тревожно в полицията.

— В никакъв случай не е станало така — каза Абади на Леже, който в този момент беше зает да поздравява хората си за геройското изпълнение.

— Едно въже за катерене е достатъчно здраво, за да издържи професионален командос с втори човек на гърба му — възрази Леже.

— Така е. Но дори и най-добрият таен агент на света не би могъл да отвлече някого по този начин, без да бъде забелязан. Операта е една от най-фотографираните сгради в Париж. Просто е изключено.

Комисар Леже изгледа многозначително Абади.

— Не ме гледайте така — каза Абади.

— Не мога да не ви гледам — отвърна Леже. — Това е една от онези ситуации, които се учат още в началното училище. Сутринта някакъв човек изчезна в асансьора, а вие ми казахте, че това било невъзможно. Сега вие ме уверявате, че някой друг бил изчезнал от хотелска стая, а пък аз ви казвам, че това няма как да стане.

— В кое начално училище са ви учили на такива неща? — попита любопитно Абади.

— Не е важно. Важното е, че ролите ни са разменени. Оставете ме да се порадвам на малкото си отмъщение и си признайте, че както Янив Мейдан не е бил погълнат от асансьорната кабина, а е слязъл на друг етаж, така и Владислав Йермински не се е изпарил от заключената си хотелска стая, а я е напуснал през прозореца.

— Господин комисар, приканвам ви да попитате вашия диспечер колко сигнала от цивилни граждани са постъпили през последната една минута за сегашното представление, колкото и професионално да е изпълнено. Бас държа, че са повече от десет.

Полицаят, застанал до комисаря, кимна леко, сочейки с пръст екрана на таблета си.

— Аз не бих възразил и да накарате някой от служителите си да се спуска през прозореца на всеки кръгъл час в течение на едно денонощие, а не само вечер, когато навън е оживено — продължи Абади. — Със сигурност има и друго обяснение.

— Само че няма! — избухна Леже. — Вие сам видяхте записите, запознахте се с всички констатации.

— Когато единственото обяснение на даден проблем няма никакъв смисъл, това означава, че при дефиниране на проблема е пропуснат ключов елемент — отвърна спокойно Абади. — Поне така ни учеха в началното училище, което аз съм завършил.

— Ами тогава да дефинираме отново проблема — въздъхна Леже с примирението на родител, уморен да се бори с капризите на особено упорито дете.

Двамата тръгнаха по дългите коридори. Пред някои от стаите имаше изнесени табли с остатъци от храна, празни бутилки от шампанско, обувки за лъскане, тук-там по някоя торба с емблемата на луксозен бутик — мълчаливо свидетелство, че Земята продължава да се върти и без Владислав Йермински. Взеха асансьора надолу до залата за видеонаблюдение, временно превърната в щаб на Леже. За хора, чийто шеф току-що с бил застрелян, служителите от охраната си вършеха работата впечатляващо добре. Началникът на сутрешната смяна представи актуализирана информация за установените до момента обстоятелства. Техниците вече бяха свързали огромния екран на стената, който натрапчиво напомняше показването на записите от летището. Още размазани, примигващи изображения, още опити да се тълкува видяното чрез онова, което остава невидимо. Понякога на Абади му липсваха времената преди цифровите доказателства, онези времена, когато се разчиташе единствено на човешкия фактор — паметта на свидетелите, съдебномедицинската експертиза, методичната полицейска работа, професионалния опит на разследващия и силното чувство на увереност, породено от всички тези елементи.

— Софтуерът идентифицира седем съучастници в отвличането, всичките с азиатски черти — каза с уморен глас началникът на сутрешната смяна и започна да показва снимките на екрана. — В двайсет и един часа са били засечени от външните камери как се събират на площада пред Операта и явно сочат към стаята на жертвата.

Снимките бяха подредени като слайдшоу, готови за представяне в съда. Липсваше само драматичният музикален фон.

— Според системата по това време отвлеченият е бил в стаята си. Седемте похитители са влезли в хотела през различни входове. Камерите засичат петима от тях, заели позиции на партера в близост до вратите; малко след това трима тръгват към етажа на Йермински — двама с асансьора, а третият по стълбите.

— Софтуерът не е ли програмиран да сигнализира за необичайни движения? — попита Абади.

— До този момент не е сигнализирал за нищо необичайно, уловено от камерите, тъй като те не са направили нищо необичайно. Погрижили са се да не влизат заедно, но дори и цялата група да бе минала през един вход, съмнявам се дали софтуерът щеше да подаде сигнал. Това става едва след като тримата вече са пристигнали на етажа и са застанали пред вратата на стаята. На записа се вижда как цяла минута чукат на вратата, след което, в двайсет и един и тринайсет часа, софтуерът сигнализира за необичайна активност пред стая петдесет и пет-нула-осем.

Всеки път, когато някой попаднеше в полезрението на камера, минаваха между секунда и секунда и половина, за да се фокусира оптиката, което превръщаше записа в какофония от несвързани образи и затрудняваше софтуера за лицево разпознаване. Въпреки това резултатите бяха ясни, категорични и неоспорими:

21:14 ч. — Тримата китайци пробват различни карти в бравата на вратата, докато накрая успяват да я отворят. Ясно се вижда табелката „Не безпокойте!“ на дръжката.

21:18 ч. — Двама от китайците излизат от стаята и тръгват към стълбището. Слизат във фоайето и се смесват с останалите гости.

21:20 ч. — Служителят от охраната на хотела Жорж Люка върви по същия коридор в посока към стаята.

21:21 ч. — Люка пристига пред стаята. Когато вижда табелката „Не безпокойте!“, се поколебава, но решава да почука на вратата. Чука около трийсет секунди.

21:23 ч. — Люка отваря вратата със служебния си ключ. Оставя я отворена.

21:24 ч. — Вратата се затръшва отвътре.

21:27 ч. — Третият извършител излиза от стаята с куфара на Владислав Йермински и го влачи по коридора по посока към стълбището.

21:29 ч. — Командосите, разпръснати във фоайето на хотела, започват да се изтеглят през различните изходи, с изключение на един, който остава при въртящата се врата.

21:30 ч. — Полковник Абади забелязва мъжа с куфара.

— Както сам виждате, не са го извели от стаята през вратата. Куфарът бе претърсен, вътре имаше някои интересни неща, но повярвайте ми, труп нямаше — заяви триумфално Леже. — За мен всичко е ясно: тримата се нахвърлят върху израелеца, връзват го и го спускат през балкона на другарите си, които чакат долу, после двама се връщат във фоайето, а третият остава в стаята, за да събере нещата на израелеца в куфара му. Тогава, в изпълнение на указанията ми, дадени по телефона, Люка чука на вратата и в момента, когато влиза вътре, китаецът го застрелва. Това е, което се е случило, друга възможност няма.

— Това е така, ако Йермински наистина е бил в стаята — отвърна Абади.

— Знаем, че е бил в стаята. Системата знае кога гостът напуска стаята, така персоналът на хотела знае например кога може да почисти дадена стая.

— А откъде системата знае това? Да не би в стаите да има камери? Или датчици?

— По магнитната карта. За да се включи електричеството в стаята, гостът трябва да постави магнитната си карта в отвора. Когато картата бъде извадена, системата регистрира, че гостът вече не е в стаята си. Според данните от системата Йермински е бил в стаята си по време на отвличането, дори през цялата вечер.

— А какво му пречи да излезе от стаята, без да изважда картата?

— Когато вратата се отвори, а картата е още вътре, на бравата светва лампичка, за да напомни на госта да я извади.

— Ами ако гостът не се съобрази?

— Е, как така няма да се съобрази?

— Може би понеже в момента са го отвличали и не му е било до картата.

Началникът на сутрешната смяна изглеждаше на края на силите си, но продължаваше да поддържа учтив тон.

— Това е невъзможно, защото ние прегледахме записите от всички камери на етажа от момента, в който китайците влизат в хотела в двайсет и един часа и две минути. Йермински не се вижда никъде. Ако са го извели през вратата, със сигурност поне една от камерите е щяла да го регистрира. Но те са взели само куфара му.

— Ами ако са го отвлекли час преди това? Или два часа?

— Тогава за какво им е било да се връщат, да проникват отново с взлом в стаята? Чудите се как да докажете, че вашата теория е вярна — изкрещя Леже.

— Не знам — призна Абади. — Но това е единствената възможност. Нека отново изгледаме записа от камерата в коридора до стаята му. Ще отнеме само петнайсетина минути, а за това време всички ще сме се успокоили.

— Аз вече съм спокоен! — извика Леже.

— Жалко, господин комисар, защото в нашата професия успехът зависи от постоянната ни съпротива на всякакви признаци на самоуспокоение — каза Абади и натисна бутона „Плей“.

74

Госпожа Абади гледаше вечерните новини на два екрана едновременно. На малкия екран всяка вечер си пускаше новините от Израел, докато големият екран на сложния нов телевизор беше настроен на френския канал TF1, макар че любимият ѝ водещ Патрик Поавър д’Арвор бе сменен преди близо десет години.

Тя бе свикнала с това раздвоение на вниманието, откакто се бе убедила, че от френските медии не разбират какво преживяват израелците в резултат от войната в Газа. При една своя съседка и приятелка — госпожа Зербиб — бе видяла кутия за кабелна телевизия, с която се хващаха новините от Израел, и си бе поискала нещо такова като подарък за рождения ден от сина си. Той бе настроил телевизора да показва двата екрана, за да може да превключва от единия на другия, когато си поиска.

Но тази вечер, докато двете емисии течаха едновременно, на нея ѝ беше трудно да следи случващото се. Докато по френския канал повтаряха едни и същи кадри от ужасяващото престъпление на мост в центъра на Париж, а коментаторът правеше някаква странна връзка между него и отвличането на израелски турист същата сутрин, тема на деня за израелските новини бе инцидентът на летището, илюстриран със записа на израелския гражданин, отиващ на смърт, докато случилото се на моста беше представяно като реакция на израелската гледна точка за отвличането. Коментатор с побеляла коса, чието име госпожа Абади така и не можеше да запомни, съобщаваше с авторитетен тон, че имало факти, които нямал право да разкрива, но от достоверни източници в силите за сигурност знаел, че израелците нямали намерение да стоят със скръстени ръце — предупреждение, отправено колкото към терористите, толкова и към френските власти.

— Какво, вече и китайски терористи ли си имаме? — попита тя съпруга си, който дремеше в креслото.

Той ѝ промърмори да не говори глупости, надигна се и тръгна към спалнята. Госпожа Абади знаеше, че той се сърди на себе си, че е пропуснал гостуването на техния син, и реши да изчака до сутринта, за да повдигне въпроса.

Докато съпругът ѝ беше в банята, тя натисна копчето на дистанционното и превключи на френския екран, където вече говореха за нова атака на китайците, този път в хотел до Операта. Госпожа Абади помнеше предупреждението на президента Дьо Гол, че „когато Китай се събуди, ще разтърси света“, но по онова време тя още не знаеше, че това събуждане ще бъде придружено със серия от убийства в Париж. Дьо Гол ѝ липсваше, макар че към края на живота си той не беше чак толкова голям приятел на еврейската държава, колкото първоначално.

Тя се върна на израелските новини, но младата водеща вече бе преминала на темата за очакваната визита на швейцарски милиардер и крупен спонсор на министър-председателя. Господ здраве да му дава и да го пази от злини. В кадър се появи съпругата на министър-председателя, към която госпожа Абади не изпитваше чак такива симпатии. Водещата обяви, че тя нямало да бъде съдена за направените извънредни разходи в Монако, а присъстващият в студиото адвокат обясни на водещата, че госпожа министър-председателшата била жертва на лов на вещици.

Госпожа Абади изключи телевизора и започна да гаси лампите в апартамента. Докато гасеше тази в кухнята, тя хвърли бърз поглед през прозореца към езерото. Долу на крайбрежната променада двама китайци с костюми разговаряха по мобилни телефони.

Беше странна гледка, а като съвпадение изглеждаше още по-странно. Кретей се населяваше от имигранти от всякакви страни и култури, но досега не бе имало китайски бизнесмени. Госпожа Абади усети как по гръбнака ѝ полазват тръпки и отиде да седне на канапето в тъмната всекидневна.

Би било смешно да звъни в полицията — това беше повече от ясно. Затова се обади на госпожа Зербиб, която никога не спеше, но от апартамента ѝ не се долавяше и най-слаб шум; в това отношение тя беше идеалната съседка. Госпожа Зербиб вдигна слушалката на второто позвъняване:

— Добър вечер, госпожо Абади.

Двете все още се обръщаха една към друга на „госпожо Зербиб“ и „госпожо Абади“, макар да бяха приятелки повече от двайсет години.

— Добър вечер, госпожо Зербиб. Съжалявам, че ви досаждам толкова късно.

— Никога не ми досаждате, госпожо Абади.

— И все пак не е никак християнско да ви звъня в този час.

Двете жени избухнаха в смях. Това беше дежурната им шега още откакто госпожа Зербиб първа бе научила този френски израз.

— Просто съм малко притеснена, защото бях застанала до прозореца и видях двама мъже да оглеждат сградата, двама китайци, а след днешните нападения в Париж това ми се стори леко страшно.

— Напълно разбираемо — каза госпожа Зербиб, но госпожа Абади долови в тона ѝ известна нотка на учудване.

Тя бързо се коригира:

— Не, това определено са глупости. Съжалявам, че ви позвъних. Беше дълъг ден. А сега ще си лягам.

— Защо не дойдете да спите при мен? — предложи госпожа Зербиб, която не пропускаше случай да успокои собствените си страхове. — Ще се почувствате по-защитена. Все пак две тунизийски еврейки в разцвета на силите си, какво могат да ни направят някакви си китайски терористи?

Госпожа Абади се засмя от учтивост. Шегата на приятелката ѝ я бе притеснила още повече.

— Благодаря ви, госпожо Зербиб, но съпругът ми вече си е легнал, а аз никога не съм спала без него и нямам намерение да започвам сега заради двама китайци.

След продължително сбогуване тя набра номера на сина си. Обикновено избягваше да му звъни за щяло и не щяло, но тъй като бездруго беше в Париж, реши да пробва. Телефонът му не отговаряше и след петото позвъняване се включи гласова поща. Тя не остави съобщение.

Върна се в кухнята да си направи чаша чай от лайка с лимон. Докато водата завираше, погледна отново през прозореца. Двамата мъже бяха изчезнали.

75

С ярките си цветове, разпръсващите вода странни фигурки и абсурдното им въртене, фонтанът беше толкова ексцентричен, колкото и самата история на построяването му.

През 1978 г. градската управа на Париж бе обявила поръчка за пет нови фонтана. От тях бе построен един. Официалното му наименование беше фонтан „Стравински“, но парижани му викаха „фонтана «Помпиду»“ или „Цветния фонтан“. Художникът, спечелил търга — швейцарският скулптор Жан Тингели, известен и с по-мрачните си творби, обикновено изваяни от черен метал, — поставил неочаквано условие за изпълнението на проекта: Парижката община да поръча скулптурите за фонтана от съпругата му, французойката Ники дьо Сен Фал.

Промяната в условията на договора изисквала значителен брой корекции. Едната била фонтанът да бъде изключен от електрическата мрежа и вместо това да се задвижва от мотори с много малка мощност, за да се предотвратят смъртни случаи на деца в резултат от токов удар. Захранването на дванайсет тежки статуи, които да се въртят около оста си, представлявало сложно инженерно предизвикателство. Но така изисквали условията за безопасност и в крайна сметка всички били доволни.

Всички, с изключение на Ърлан Шън.

Който междувременно бе заменил количката си на уличен търговец с комплект водопроводни инструменти, а дрипите си — със зелена униформа на водопроводчик. Отначало той отказваше да повярва онова, което бе прочел за фонтана; едва когато сам стъпи във водата, за да провери, си даде сметка, че ще му се наложи да търси друго решение.

Басейнът беше голям, но не много дълбок. В ярката светлина на уличните лампи се виждаше, че много от цветните животни не бяха завити с болтове в странните си черни основи, а просто бяха поставени върху тях. Моторите, които ги движеха, се захранваха от нисковолтов кабел.

Жар Птица. Слонът. Русалката. Шапката на Клоуна. Жабата. Сърцето. Лисицата. Смъртта. Всички герои от „Пролетно тайнство“ се въртяха около Ърлан Шън и го пръскаха със струи вода, проваляйки педантично подготвения му план за поредното убийство.

До срещата, която блондинката бе насрочила, оставаха само двайсет минути. Ърлан Шън излезе от фонтана, вдигна чантата с инструментите си и закрачи към супермаркета на ъгъла, който беше отворен до полунощ. Надяваше се да продават тостери.

76

Блондинката занимаваше и Абади. Всъщност тя на три пъти атакува съзнанието му като духа на Хамлетовия баща: веднъж, когато я видя на записа да влиза в хотела с коса, прибрана под качулката, която закриваше и лицето ѝ. Беше облечена в черно и с нищо не привличаше вниманието, освен с ръста си и с огромната торба, която носеше.

За втори път му се яви на записа от камерата, поставена на етажа за конференции; тогава беше с червен костюм като онзи, заснет от охранителната камера на „Ел Ал“ на летището.

— Merde — извика в този момент Леже.

Тя изглеждаше някак различно от сутринта и определено нямаше нищо общо с първото си появяване в хотела. Сега беше неустоимо красива като модел в реклама на шампоан; лъскавата ѝ коса падаше на вълни под раменете, краката ѝ бяха безкрайно дълги.

При третото си появяване — в коридора към стаята на ефрейтор Йермински — обективът на охранителната камера се разфокусира. След като картината отново се избистри, в кадър се виждаше висока блондинка с къса червена униформа и обувки с висок ток в същия цвят, която тъкмо в този момент изваждаше от чантичката си върховния моден аксесоар: златен „Дезърт Игъл“. Абади моментално разпозна американската разновидност на израелския пистолет — оръжие с такава красота, че в днешно време нито един холивудски филм, нито една компютърна игра не минаваше без него. С пистолет в ръка жената изглеждаше нереално перфектна. Тя почука с позлатената дръжка и когато вратата се отвори, камерата улови за част от секундата профила на нещастната жертва и дулото, навряно в лицето му. Блондинката влезе в стаята и затвори вратата зад себе си.

Според часовника на охранителната камера жената остана в стаята точно четирийсет и три секунди — недостатъчно време за едно методично претърсване. Затова ли после китайците се бяха върнали на местопрестъплението? За да потърсят нещо, което Йермински бе забравил? Той излезе пръв от стаята с вдигнати ръце. Може би в този момент блондинката му каза нещо, защото Йермински внезапно свали ръцете си и забърза към асансьорите. Беше пребледнял, по джинси и пуловер, без яке. Тя пъхна пистолета в чантата си и продължи да го насочва в гърба на Йермински. Отстрани позата ѝ изглеждаше някак неестествена, но не чак дотам, че охраната във фоайето да намери причина да я задържи.

Докато хората на Леже крещяха взаимно противоречиви нареждания по радиото и задаваха размазаното лице на похитителката в програмата за идентификация, Абади бе насочил цялото си внимание към Йермински. Той крачеше бързо напред, леко объркан. Но нали в такива случаи инстинктът за самосъхранение кара жертвата да протака, да влачи безпомощно крака, дори да инсценира някой припадък? Да окаже каквато и да било съпротива, дори пасивна? Абади се запита от какво бяха направени днешните младежи. Тази сутрин Янив Мейдан бе тръгнал уверено към смъртта си по най-глупавия възможен начин, без да обръща внимание на червените лампички, мигащи над главата на блондинката, докато го отвеждаше към асансьора. Пет часа по-късно Владислав Йермински също така слепешком се бе оставил да бъде отведен към един друг асансьор.

— Налапа кукичката заедно с пръта, рибаря и лодката — каза Леже.

— Може би вашите хора по-лесно ще открият лодката, отколкото рибата — подхвърли оптимистично Абади.

— Изключено — отвърна Леже. — Искам да кажа, няма съмнение, че ще го открием, но няма да е жив. Ако китайците са възнамерявали да го убият на летището, едва ли ще се бавят сега, дванайсет часа по-късно.

Беше 23:30 ч., понеделник, 16 април.

77

В Мелбърн, Австралия, беше седем и половина сутринта, но от заседателната зала това не можеше да се разбере. На етажа, където се помещаваше висшият мениджмънт на създадената от Чичо Саул империя, както и в казиното под него, на стените нямаше часовници, нито прозорци. Дори мониторите на охранителните камери бяха настроени така, че на тях да не се вижда електронен часовник.

Саул Венгер не си беше избирал прякора чичо Саул, той му беше даден от израелските охранители при първото му посещение в Йерусалим. Той го хареса, защото предполагаше щедрост, мъдрост и дори някаква тъмна страна. Дотогава бе чувал да го наричат „малкия швейцарец“, макар че той съвсем не беше малък. Чичо Саул всъщност въобще не беше швейцарец и макар да бе дребен, кожа и кости, определено не беше малък, не и с лично богатство от 20 милиарда евро.

Не можеше да казва като други собственици на казина, че произхожда от „бедно, но любящо семейство“. Според акта му за раждане се бе появил на белия свят преди осемдесет и три години в лагер близо до Женева. Баща му беше „неизвестен“, а майка му, „Г. Венгер“, 23-годишна бежанка от Елзас, бе починала при раждането.

Тя еврейка ли беше? А той? Документите не уточняваха. Когато Саул беше на три години, Конфедерация Швейцария изгони всички чужденци бежанци и той попадна в група еврейски сираци, за които се грижеше американска благотворителна организация. Тръгнаха за Триест и се качиха на един от последните кораби за Шанхай. За там не се искаше виза. И там той се научи да брои.

На десет години Саул говореше френски, китайски, японски и италиански. Можеше да чете и да фалшифицира документи за други бежанци срещу храна. Всички деца около него гладуваха.

Нещата се промениха драстично след Пърл Харбър. Американците бяха изгонени от Китай. Един от тях уведоми швейцарския консул за детето, родено в Швейцария. След седмица Саул се оказа на борда на презокеански кораб. Съпровождаше го съпругата на консула, която бе поела задачата да върне момчето — а и себе си — на сигурно място. На границата ги чакаше служител на Министерството на вътрешните работи, който благодари на дамата, че е довела „малкия Саул“ у дома, и каза, че са му намерили място в престижно училище наблизо. Саул целуна съпругата на консула за „довиждане“ и не се изненада особено, когато два часа по-късно се озова в трудов лагер.

Така започна прехвърлянето му от лагер в лагер — общо седем на брой. Накрая Саул се озова в приемно семейство. До края на войната той работеше като роб във фермата им. Да, не можеше да се каже, че е израснал в любящо семейство.

Саул Венгер наблюдаваше директорите си. Често си мислеше дали да не ги уволни до един и да ги замени със студенти, макар и за едно тримесечие, за да провери доколко допринасят за печалбите на компанията. Предполагаше, че отсъствието им няма да се отрази по никакъв начин.

Бе научил много като дете. И най-важното, бе се научил да обръща внимание на детайлите — дребен шрифт, срокове на доставка, обменни курсове. Днес той беше мениджър на детайлите и оставяше господ да се погрижи за голямата картина.

Не познаваше лично стотиците хиляди служители в казината си, но знаеше заплатата за всяка длъжност. Лично одобряваше таблицата всеки път. Вярваше, че всеки спестен долар в разходите води до по-високи печалби. Зад гърба му се твърдеше, че е готов да загуби милиони, за да спести десет цента. Но макар че често пестеше центове, никога не бе губил милиони.

Бяха стигнали до трета точка от дневния ред: мокетът за новото фоайе, свързващо игралните зали. Мокетите в казината на Саул Венгер бяха с мотиви, тематично съответстващи на бранда: вятърни мелници в казино „Холандия“, хералдически символи в „Бъкингам“, кенгура в „Австралия“. И така във всичките седемдесет и две казина, които генерираха печалба от двайсет милиона евро на ден.

За разлика от мокетите в частните домове или офис сградите тези в казината бяха в ярки, биещи се цветове, с асиметрични композиции. С вила си направо предизвикваха виене на свят. Което беше съзнателно търсен ефект: играещите в казиното трябваше да гледат в пода колкото се може по-малко. Всеки път, когато някой вдигнеше глава от рулетката, погледът му трябваше да се сблъсква с ослепително пулсиращи светлини, крещящи стени и предизвикващи световъртеж мокети. Разликата между един равно син мокет и един в крещящо червено се изразяваше в милиони долари годишно, а Саул Венгер не беше от онези, които биха подценили цвета на един мокет.

— Гласувам за мостра номер четири — каза финансовият директор, който беше по-голям идиот дори от останалите.

На масата имаше осем мостри, но Венгер дори не си даде труда да погледне към номер четири. Неговите директори просто се преструваха, че дебатират, както всеки път, когато трябваше да се вземе решение. Той избра най-яркия мокет, син, с геометрични шарки и диагонални начупени линии, наподобяващи мълнии — мостра номер две. Директорите, включително финансовият, закимаха ентусиазирано.

Казиното в Австралия не беше важно — едва два процента от приходите идваха оттам. Саул нямаше казина в Швейцария, хазартът там беше забранен. А Лас Вегас бе оставил на големите хищници — Аделсън, Пакър, Уин. Момчетата с любящи семейства. През последните години източник на най-големи печалби в империята му бе Макао, макар че там в момента се задаваха буреносни облаци. А мокетите бяха червени, тъй като в Югоизточна Азия се смята, че червеният цвят носи късмет. Явно трябваше да насочи вниманието си към по-сложните детайли.

Откъм екрана се чу бипване. Началникът на смяната включи камера 283, разположена над главната маса за рулетка. Един поглед бе достатъчен на Чичо Саул, за да разбере случващото се по данните, изписани в долната част на екрана: за четиринайсети път поред топчето бе спряло на черно. Десетки играчи се сборичкаха да поставят чиповете си, убедени, че този път залагат на сигурно.

Саул не бе учил статистика, но тя не му бе и нужна. Той разбираше интуитивно, че колелото не притежава памет и определено няма желание да разпределя справедливо шансовете. Ето защо той не изпитваше никакво състрадание към жалките душици долу, които се надяваха топчето да вземе „справедливо“ решение и да спре на червено, след като толкова пъти бе спирало на черно.

На този свят справедливост няма, никога не бе имало и никога нямаше да има. Топчето се повъртя, повъртя, поколеба се за миг и после пак спря на черно. Защото единственият принцип, който то спазваше, бе Чичо Саул да изкарва повече пари от всички играчи, взети заедно.

И така, съвещаващите се преминаха на последната точка от дневния ред: предстоящото посещение в Израел.

78

Проблясващите светлини на полицейските автомобили зад нея обагряха в синьо и червено огледалото, прозорците на колата ѝ и пустинята наоколо. Напред, докъдето ѝ стигаше погледът, се виждаше само черен асфалт. Можеше да шофира така вечно, без да се умори, в почти пълния мрак на Негев.

На задната седалка Рахел спеше дълбоко, увита в якетата им. Двете жени не бяха разменили и дума, откакто тръгнаха от Ашдод. Тишината беше мразовита като пустинния вятър, който понякога успяваше да проникне през затворените прозорци на джипа. От време на време в далечината се чуваше враждебен вой.

На таблото пред нея примигна малката лампичка на наврана. Гласът изпревари с няколко секунди образа на дисплея.

— Тук е Абади.

— Тук е лейтенант Ориана Талмор, командващ Четвърта армия. Липсват ми само няколко изтребителя, за да нанеса удар.

— Всъщност мислех да ви уредя транспорт с хеликоптери — чу тя гласа му, към който след миг се присъедини и изображение.

Макар че се усмихваше, Абади нямаше вид да се шегува.

— Няма проблем, мога да се задоволя с конвой от двайсет джипа, пет мотоциклета на Военната полиция и един бронетранспортьор със страшно изглеждащи антени.

— Антените трябва да изглеждат страшно. Иначе не вършат работа.

— Но за какво изобщо ни е нужно всичко това?

— Въпрос на имидж — отвърна Абади. Явно вървеше из някакво лъскаво място и обективът на наврана се затрудняваше да го държи на фокус. — Да кажем, че пристигнеш с един джип, сама. Какво ще се случи? Охраната на портала ще те задържи за един час. После шефът на мрежовото разузнаване, който и без това веднъж ти се е правил на важен, ще почне да спори с теб дали имаш право да му задаваш въпроси, което ще отнеме още един час. Дотогава те няма да отговорят на нито един въпрос, като междувременно ще укрият каквото могат. Но ако се появиш на портала с няколко десетки следователи и военни полицаи, с цял конвой джипове и мотоциклети, плюс един бронетранспортьор с подслушвателни антени, щат, не щат, ще те възприемат сериозно. Да не говорим за дрона, който ще кръжи през цялото време над главите им.

Имидж, значи. Ориана с готовност се остави да бъде убедена.

— Значи влизам вътре и ги плаша?

— Преди десет минути са получили заповедта. Вероятно си мислят, че ще пристигнеш утре сутринта с двама-трима войници. Ако навранът отчита вярно местоположението ти, трябва да си там до петнайсет минути. Изчакай на разклона пред входа на базата да стане точно един след полунощ, подреди конвоя в оперативен порядък и после газ към портала, сякаш нямаш никакво намерение да спираш и ако не ти отворят, ще пометеш бариерата.

— А след като ги уплаша, какво правя? Та аз дори не знам какво търся. Изобщо не съм убедена, че някой там знае къде всъщност е Йермински.

— Ще търсиш нещо необичайно. Нещо неочаквано, нещо липсващо или пък нещо, което не е на мястото си. Това, което не търсиш, е информация за местонахождението на военнослужещия, защото това никой не го знае. Той бе отвлечен от хотела си под носа ми.

— Как?

— Още не знам със сигурност. Но използваха същата примамка, блондинката с червената униформа.

— Тя не беше ли я изхвърлила в химическата тоалетна на терминала?

— Беше. Но предполагам, че е имала няколко. Този път дори не я придружаваха китайците, но имаше пистолет, с който го държеше на мушка, докато излязоха от хотела. Качи го в едно такси и според моя приятел, бедния комисар Леже, са слезли на гара „Сен Лазар“. Не е ясно какво са правили там и дали са се качили на някой влак.

— Имаш ли видеозапис от отвличането?

— Само от хотелските камери, тук е невероятна бъркотия, няма никаква координация в системата, помещенията са неравномерно осветени…

— Прати ми го по наврана. Имам да убия цял час.

— Лейтенант Талмор, може да си командир на Четвърта армия на Специалната секция, но да не би да намекваш, че ще видиш нещо на записа, което аз съм пропуснал?

— Полковник Зеев Абади, може да си ми началник от вече цели четири минути, но позволи ми да бъда груба, като отговоря: да, намеквам. Всъщност мисля си, че точно затова ми се обаждаш: за да ме помолиш да хвърля поглед на записа, само че те е срам да го поискаш от жена.

— Нищо подобно! Полът няма нищо общо.

— Естествено! Полът ми няма нищо общо и никога не е имал. Е, хайде де, прати ми тази блондинка, пък да видим твоят пол какво общо има в случая.

На екрана се виждаше как Абади натиска някакви копчета на наврана си. Погледът му беше станал по-малко предизвикателен, а усмивката му — някак по-свенлива, като на дете, което знае, че е направило беля, макар и още да не разбира каква точно.

79

Плащането трябваше да се извърши на адрес 13uEbM8unuOShB4TewXjtqbBv5MndwfX6b. Никой не знаеше името на получателя, нито дори страната, в която се намираше. От първата цифра можеше да се установи единствено, че банковата сметка принадлежи на частно лице, както и че адресът е за единично плащане. След като получеше превода, господин или госпожа 13uEbM8unuOShB4TewXjtqbBv5MndwfX6b най-вероятно щеше да изчезне.

Във всичко това нямаше нищо забележително, ако не се смяташе сумата — в зависимост от капризния обменен курс на криптовалутата тя възлизаше на около двайсет милиона щатски долара.

Платежното нареждане в биткойни не може да бъде отменено. След като преводът веднъж е нареден, платецът няма как да си получи обратно парите. Плащането в биткойни е най-близкото нещо в модерната епоха до даването на куфар с банкноти, само че в случая човекът, даващ куфара, не вижда онзи, който го поема от ръката му.

Някои плащания в биткойни стигат до получателя в рамките на шейсет секунди. Други трябва да преминат през минималния брой потвърждения, които предполага системата — общо по шест от всеки от двайсетте хиляди компютъра, които ги одобряват. Има и плащания, които трябва да минат през множество етапи на верификация, което забавя процеса с часове.

За конкретното плащане системата предписваше най-големия възможен брой проверки. За това имаше няколко причини: първата и очевидна беше размерът на сумата; втората беше идентичността на платеца — частна фирма, регистрирана в Китай, която в разрез с общоприетата практика оторизираше плащания само с един електронен подпис. Адресът на портфейла на платеца също беше поверителен, но системата бе идентифицирала кодовото му название, което бе толкова кратко и банално, че изглеждаше невероятно такъв човек да превежда милиони с натискане на едно копче — Мин.

Компютризираната система определи, че титулярят на сметка номер 13uEbM8unuOShB4TewXjtqbBv5MndwfX6b трябва да премине през трийсет фази на проверка, преди да си получи парите. Приблизителното времетраене на процедурата се изписа върху екрана: пет часа. Двайсет милиона долара. Неподлежащи на връщане. До получател, неподлежащ на проследяване.

Беше 2:15 ч. сутринта, вторник, 17 април.

80

Към 23:40 ч. на дъската с оперативна информация в щаба на комисар Леже фигурираха общо пет убийства:

1. Янив Мейдан, 25-годишен, израелски гражданин, жертва на сгрешена самоличност. Убит в 10:50 ч. на терминал 2А на летище „Шарл дьо Гол“; трупът открит в 20:05 ч. в пречиствателната станция „Ашер“ и идентифициран по биометрични данни от Израел.

2. Неидентифициран субект на приблизителна възраст 30 години, от китайски произход, командвал екипа по отвличането на жертва №1, убит на моста „Симон дьо Бовоар“ в Париж в 14:40 ч. Трупът извлечен от реката 15 минути по-късно.

3. Неидентифициран субект на приблизителна възраст 24 години, от китайски произход, вероятен младши член на екипа по отвличането, убит на същото място по същото време; части от тялото извадени от реката в 20:15 ч.

4. Неидентифициран субект на приблизителна възраст 30 години, от китайски произход, член на екипа по отвличането на Владислав Йермински, екзекутиран от другарите си на изхода на Гранд-Отел в Париж в 20:54 ч., след като е бил заклещен от полковник Абади във вратата.

5. Жорж Люка, 65-годишен, френски гражданин, началник на охраната на Гранд-Отел. Застрелян в 20:46 ч. от жертва №4 при влизане в стаята на ефрейтор Владислав Йермински.

По това време вече самият Леже се чувстваше като труп. На първо място физически, защото беше изтощен след безкрайния ден, и със сигурност професионално, тъй като новооткритите обстоятелства в хотела вещаеха близкия безславен завършек на кариерата му. Той не само не бе успял да разбие въображаемите наркобанди на министъра си, но беше допуснал още един израелец да бъде отвлечен под носа му със същата примамка, и то по начин, който мозъкът му не побираше.

Ако блондинката така или иначе бе отвлякла израелеца от хотелската му стая в 17:20, защо бе нужно цял взвод китайски командоси да се връщат на местопрестъплението? За да приберат куфар, в който се съдържаше само най-базисно хакерско оборудване, един пуловер, малко бельо и тоалетни принадлежности? А пък ако израелецът е трябвало да бъде убит непосредствено след отвличането му, защо ѝ бе нужно на блондинката да го откарва с такси до гарата, вместо да му види сметката още в хотелската стая?

За да получи какъвто и да било отговор на въпросите си, Леже зависеше от градската система за видеонаблюдение, а в този натоварен час от денонощието двамата оператори не можеха да насмогнат. Във всеки случай, техниците не бяха успели да изолират достатъчно ясна снимка на жената в коридорите на хотела, а що се отнася до убиеца на моста — загадъчния китайски уличен търговец, — той беше с латексова маска на лицето, която правеше невъзможно разпознаването му от софтуера. Всички списъци с пътниците на всички влакове, потеглящи от „Сен Лазар“, бяха проверени от полицията, но без резултат. Къде ли се бе скрила блондинката, къде бяха изчезнали всички китайци и какво ли правеха в момента? Кого ли се готвеха да убият?

Отговорът не закъсня. Странно, заслугата не беше на някакъв алгоритъм, а на човешкия фактор: старши сержант Мохамед Юсефи, служител на Специализирания отряд за борба с наркотиците към 93-ти участък, разпозна на записа от камерите китайския амбулантен търговец, съответстващ на описанието, разпространено след убийството на моста.

— Имаме двойно убийство, очевидно след провалена сделка с наркотици — обясняваше с нескрита гордост служителят по телефона. — Два трупа на покрива, които явно са се пречукали един друг в спор за територии, но цялата работа изглежда леко странно, понеже единият е бил съгледвач на мароканска банда, докато другият е бил афганистански пласьор на лайна.

— На лайна?

Макар и уморен до краен предел, Леже се опитваше да следва мисълта му и се дразнеше от жаргона на наркополицаите, които го заимстваха директно от престъпния контингент.

— Хашиш, господин комисар. Снабдявал е клиенти в Париж. Няма рационална причина мароканците да го убиват в Гората.

— В каква гора? Изразявайте се по-ясно, сержант!

— Извинете, господин комисар. Свикнал съм да докладвам на капитана на спецотряда. „Гората“ е жаргонното име на Рю дьо ла Капсюлери до станцията на метрото „Галиени“, точно на границата на 20-и район и в съседство с квартал „Белвил“. Това е мароканска територия. Няма причина афганистанец да се опитва да продава хашиш тук, просто няма никаква логика.

Леже започваше бавно да проумява смисъла на чутото.

— Искаш да кажеш, че е убит заради друго?

— Да, господин комисар. Навсякъде в района има камери за видеонаблюдение, а аз взех снимки и от охраната на метрото. Ясно се вижда, че афганистанецът е бил проследен от спирка „Пер Лашез“, много преди да дойде насам. През цялото му пътуване, дори когато е следвал указанията на мароканеца да заобиколи комплекса, зад него се вижда някакъв китайски търговец с количка, натоварена със стока.

— А ти сигурен ли си, че е същият, който бе заснет на моста? Такива в Париж има с хиляди.

— Не и в моя район, господин комисар. При нас няма китайски търговци, никой няма да си купи картичка с Триумфалната арка или селфи стик, повярвайте ми. Въпросният търговец е проследил афганистанския наркопласьор, чието име според намерените у него документи е Уасим Зерак, до сградата, където е бил убит. Имаме основание да смятаме, че убийството дори не е станало на покрива, а долу в паркинга.

— А на записа вижда ли се къде е отишъл после търговецът?

— Абсолютно, господин комисар. Измъкнал се е незабелязано от комплекса, но аз го видях отново на записите от метрото. Качил се е на линия три от станция „Галиени“, сменил е влака на „Ар е Метие“ и е слязъл на „Рамбуто“.

Леже може и да не разбираше особено от наркотици, но познаваше Париж добре. Не беше нужно да поглежда картата, за да си представи маршрута на убиеца и да разбере логиката му. Имаше едно-единствено обяснение — убиецът трябваше да стигне до местоназначението си колкото се може по-бързо, а дори през нощта с метрото беше по-бързо, отколкото пеша. Онова, което Леже не разбираше, бе защо тази припряност да стигне до спирка, която обслужва главно центъра „Помпиду“?

— Не ми прилича на ценител на модерното изкуство — промърмори той.

— Да не говорим, че по това време музеят е затворен — отвърна полицаят отсреща, посочвайки очевидното, за голямо раздразнение на Леже.

Заместникът му закрещя команди във всички посоки и отново настана пълен хаос. В стаята нахлуваха следователи с доклади, снимки и бележници; техници бодяха червени карфици по картата на града; отвън долиташе какофония от полицейски сирени, докато вътре по радиостанцията ехтяха истерични полицейски доклади. Пет минути по-късно бюлетинът с оперативна информация бе допълнен със следното:

6. Уасим Зерак, 26-годишен наркопласьор, убит до административната граница на Париж с Баньоле в 18:30 часа, най-вероятно от същия китаец, извършил убийствата на пешеходния мост „Симон дьо Бовоар“. Връзката му с отвличането не е изяснена. Трупът е разпознат по пръстови отпечатъци.

7. Саид Абумдан, 14-годишен, член на уличната банда от „Гората“ в „Белвил“, убит няколко минути след жертва №6, най-вероятно от същия извършител. Няма връзка с отвличанията; смята се, че може да е изненадал убиеца, докато е ликвидирал жертва №6. Трупът е идентифициран от майката.

След по-малко от десет минути докладваха за още един труп. И единствената нишка, която ги свързваше, бе загубена.

8. Неизвестен субект на прибл. възраст 20 години, изваден от Сена в 21:25 ч. Засега е невъзможно да бъде идентифициран трупът поради множество увреждания от витлата на товарни кораби. Анализ на водните течения показва, че се е удавил в реката някъде около завоя при Айфеловата кула. Разследва се възможността трупът да е на втория отвлечен израелец, Владислав Йермински.

Леже изпита отчаяние — не толкова заради появяването на нови трупове върху дъската му, колкото при мисълта да съобщи на полковник Абади, че обектът на издирването вече се намира на някоя от масите за дисекция в Института по съдебна медицина на брега на Сена. Предпочиташе преди това да се обади на своя червенокос израелски колега. Дежурният в посолството на Израел прехвърли разговора към мобилния телефон на Чико и когато той отговори, Леже остана с впечатлението, че току-що го е събудил.

— Сигурно ли е, че е той? — попита накрая Чико.

— Нищо не е сигурно — отвърна троснато Леже. — Трупът още не е идентифициран.

— Господин комисар, с вас се знаем от години. Моля ви да ме държите в течение на всяко развитие по случая. Важно е.

— По случая има много развития. Държа в течение полковник Абади.

— При цялото ми уважение към полковник Абади, не той е представителят на израелската полиция във Франция. Моля ви да ме информирате за всичко, особено ако е свързано с Владислав Йермински, независимо дали е жив или мъртъв. За всичко!

При нормални обстоятелства Леже би му треснал телефона. Но сега обстоятелствата не бяха нормални, а и колко ли врагове беше безопасно да си създаде в един град, който и без това не се славеше с дружелюбност? Ето защо той натовари заместника си да информира Чико за всякакви новини и, разбира се, само след няколко минути заместникът позвъни на Чико, за да го уведоми, че дежурният съдебен медик дори не бе изчакал да привърши аутопсията, за да представи предварителния си доклад: трупът на неизвестния индивид бил прекарал във водата минимум три дни.

Полицаят, случил се най-близо до дъската, изтри Неидентифициран субект №8 — времето на падането му във водата го дисквалифицираше от високата чест да бъде включен. Но в този момент телефонът иззвъня отново и макар разтворът да беше лаконичен, той даде отговор на всичките им предишни въпроси: защо спирка „Рамбуто“, къде бяха китайците, кой с кого беше свързан. Полицаят, изтрил предишната жертва, взе маркера и добави нова:

8. Корин Демарке, 20-годишна, студентка по актьорско майсторство. Починала в 23:45 ч. от умишлено причинен токов удар във фонтана „Пролетно тайнство“ на Плас Стравински. Възможно е това да е била русата жена, използвана за примамка от командосите. Самоличността ѝ още не е потвърдена, зъбните ѝ отпечатъци пътуват към лабораторията.

След като се свърза с Чико, заместникът на Леже позвъни за пореден път в Института по съдебна медицина, чиито служители звучаха по-изнервени и от шефа му. Средно на ден там постъпваха два до три трупа за аутопсия. Шест трупа за едно денонощие вече налагаха намесата на профсъюзите.

Заместникът приключи рязко разговора и се строполи на стола пред бюрото на шефа си. После зачете написаното в бележника си с равен официален тон, сякаш репетираше за изслушването пред следствената комисия.

Танцувай така, сякаш никой не те гледа, но когато докладваш, докладвай така, сякаш си пред комисия в пълен състав.

— Господин комисар, картината вече започна да се изяснява. Преди по-малко от четвърт час китайският убиец е ликвидирал момиче, което е чакало при фонтана пред центъра „Помпиду“, в съседство със спирката на метрото, където за последно е бил засечен от камерите. Оръжията на убийството са били примитивни, но смъртоносни — качил се е на покрива на близкия музикален център и с помощта на дълъг кабел и удължител с много гнезда е потопил няколко електрически уреда — бързовар, тостер и три лъчеви печки — във фонтана. Точно в този момент момичето е било с ръка, потопена във водата, и не е имало никакъв шанс.

Леже се чу да пита:

— Убедени ли сме, че тя е свързана с цялата тази история?

— Засега в нищо не сме убедени, господин комисар — отвърна заместникът му; Леже не можеше да каже със сигурност дали повтаря чинно думите му, или му се подиграва. — Но в портфейла на жертвата открихме използвани билети за метрото до „Шарл дьо Гол“ и обратно с дата и час, съответстващи по време на сутрешното отвличане, а на телефона ѝ — множество съобщения от Уасим Зерак, жертва номер пет. В едно от тях той я пита дали всичко е минало добре, съобщението е изпратено буквално минути след отвличането, след което обещава да ѝ плати, вероятно с дрога. Отишъл е да я купи на паркинга, където е бил убит от същия извършител.

— И ние, разбира се, нямаме никаква представа къде може да се намира извършителят в момента, нали?

— Имаме снимките от камерите в метрото. Разпратих ги до всички полицаи в Париж. Мрежата за видеонаблюдение не е особено полезна през нощта, но софтуерът би могъл да го разпознае утре по зазоряване, ако все още се навърта наоколо.

Колко ли души още щеше да убие китаецът дотогава? Той вече бе съсипал кариерата на Леже. Сега комисарят разбираше огромната грешка, която бе направил, обръщайки се за помощ към израелците. Сътрудничеството с Абади не му бе донесло никакви резултати, а фалшивата история, съчинена от министъра за някаква мащабна сделка с наркотици изведнъж придобиваше неочаквана правдоподобност. Само че той вече не беше в състояние да обясни за какво бе пропилял цяла вечер; можеше направо да си пише молбата за напускане.

Леже хвърли поглед през големите прозорци към реката. Вдясно Айфеловата кула прорязваше нощното небе с лъч светлина. Леже вече беше почти убеден, че по някакъв начин, пряко или косвено, полковник Абади е в дъното на цялата тази история. Щяха ли да се случат всички тези убийства, ако Абади не бе дошъл в Париж? Дали наистина беше следовател от някаква секретна израелска военна част, а не командир на наказателния отряд китайци, който се подвизаваше из града му?

Възможността това да бе именно така внезапно го заслепи, все едно Айфеловата кула бе светнала с лъча си в очите му. Също като кулата съмненията му бяха огромни, безпрецедентни, невероятни и напълно реални.

Леже се обади в импровизирания кризисен център в Гранд-Отел. Отговори му някакъв инспектор, който по гласа си беше по-млад дори и от сержанта от звеното за наркотици. Откога всички в този град бяха толкова млади?

— Какво прави той?

— Кой, господин комисар?

— Полковник Абади, разбира се. Какво прави полковник Абади?

— Допреди малко провеждаше видеоразговор с онзи негов шантав телефон, а сега пише нещо на него. Междувременно гледа отново и отново записа с блондинката, без изобщо да обръща внимание на докладите, които се опитваме да му представим.

Леже си припомни думите на Абади от първото отвличане: „Не харесвам блондинки. Още по-малко в яркочервена униформа с къса пола“. Ако трябва да приключим с бедното момиче, може би ще е по-уместно Абади да поиска да види трупа ѝ, вместо да гледа сто пъти записа, помисли си комисарят.

— Иска да говори с вас, господин комисар.

С усилие на волята Леже се отърси от мислите си.

— Кой?

— Полковник Абади, господин комисар. Помоли да говори с вас. Да го свържа ли?

Както всяка нощ в полунощ, Айфеловата кула блестеше в ярки светлини за радост на туристите. По цялото протежение на Сена проблясваха светкавици на фотоапарати. Леже изръмжа в слушалката, че няма нищо против, след което изслуша с нарастващо изумление думите на Абади.

Когато Леже отново погледна навън през прозореца, Айфеловата кула все така си блестеше в далечината, предизвикателно изправена, сияйна и непостижима. И тогава, една минута след полунощ, той получи прозрение: Абади беше пратеник на боговете, дошъл да го спаси от собствените му грешки.

81

Ориана изключи наврана, погледна часовника на таблото и се опита да подреди мислите си.

— Един без десет, госпожо командир — прошепна Рахел. — Кога ще дадете заповедта?

— Може би трябва да я дам на френски — каза разсеяно Ориана. — Абади иска довечера да съм при него в Париж. Трябва да упражнявам френския си.

— Аз мога да работя от къщи, докато ви няма — предложи Рахел. — Борис ще ви замества, а той е ужасен тиранин.

— Имам друга идея, Рахел. Защо не кандидатстваш за курса за офицери? Тестовете започват утре. Ще бъдеш страхотен офицер. Погледни ме и кажи: „Ще бъда страхотен офицер“.

— Не мога, командире. Не се шегувайте с мен, по-добре да страдам два-три дни, докато се върнете.

— Ако се върнем — заяви Ориана.

— Защо говорите така? Пълни глупости. Опасно ли е там? Какво иска Абади от вас?

— Какво искат от мен всички мъже? — отвърна Ориана. — Да им оправям кашите с някоя друга жена.

— Това е, защото ги плашите. Красотата ви ги парализира — каза Рахел.

— Моля?!

— Красотата ви парализира мъжете.

— Майчице, Рахел, това пък откъде ти хрумна?

— Томер го обясняваше днес на момичетата, докато спяхте.

— Още не съм приключила с Томер и с тия дивотии, които натвори днес. Но за момента съм заета с други неща.

— Всяко нещо по реда си, госпожо командир — съгласи се Рахел.

Беше една минута преди един часа. Пред тях, на по-малко от сто метра, беше порталът на Южната база, най-голямата и най-мощна организация за събиране на информация в света, спяща като призрачен кораб в черен океан. Ориана вдигна микрофона на радиостанцията.

— Отряд двайсет и четири, тук Орел. По моя заповед стартираме операция „Дълга нощ“. Аз тръгвам първа, зад мен и от двете ми страни мотоциклетисти, но никой да не влиза, докато дронът не е заел позиция над портала. Потвърдете.

Гласовете по радиостанцията бяха толкова ясни и уверени, че в този момент тя забрави за съществуването на онзи другия, реалния свят, не чак толкова далече от секретната база в сърцето на пустинята — свят, в който никой не поверяваше на деца автомобили и оръжия, за да си играят на игрички, които самите те не разбираха.

— Сокол едно, прието.

— Сокол две, прието.

— Сокол три, прието.

— Сокол четири, прието.

— Ястреб едно, прието.

— Ястреб две, прието.

— Ястреб три, прието.

Ориана включи външните високоговорители на джипа.

— Южна база, това е проверка за сигурност от Специалната секция на Звено осем-двеста, център. Днешната парола е пет-осем-четири-две-десет. Имате една минута да отворите портала.

За десет секунди четири прожектора осветиха подхода към базата. Ориана съжаляваше, че не е от другата страна на портала, за да наблюдава сцената. Порталът не се отвори. Минаха още 45 секунди. Тя отново вдигна микрофона до устата си.

— Отряд двайсет и четири, започваме спецакция по моя заповед, на три. — После изключи микрофона и отново включи високоговорителите. — Южна база, имате пет секунди. Ако не отворите портала, ще бъдете подведени под отговорност за неподчинение на заповед от оперативното ръководство.

Никаква реакция. Ориана включи микрофона на радиостанцията:

— Отряд двайсет и четири, слушайте моята заповед. Едно…

Сякаш изневиделица дронът се появи над главите им; воят на двигателите му разцепи нощния въздух над портала.

— Две.

Автомобилите на Военната полиция включиха сирените си, двама от мотоциклетистите се изравниха с джипа. Рахел изписка от възторг.

— Три.

Ориана настъпи газта и военният джип се понесе към портала. С ужасен скърцащ звук, който допълваше цялата какофония, външната бариера се вдигна нагоре.

— Ще бъда страхотен офицер. Ще бъда страхотен офицер — зашепна Рахел.

Главният портал на базата започна да се отваря. Фаровете на джипа осветиха тъмната алея и четиримата въоръжени войници, които преграждаха пътя. Пред четиримата, опитвайки се да не мига в светлината на фаровете, беше застанал капитан с очила и Ориана си каза, че сигурно това беше офицерът по мрежово разузнаване, който бе отказал да отговаря на въпросите ѝ по телефона.

Тя спря джипа на метри от тях и скочи на земята. Когато затръшна вратата, студеният пустинен вятър я зашлеви през лицето, прогонвайки всякакви съмнения.

82

Мин чакаше в самолета си на терминала за частни полети във Франкфурт. Машината, Боинг 747-8, бе пригодена за нуждите му от приятели в китайската авиационна индустрия. Не се водеше на негово име. Всъщност Мин не беше и истинското му име.

Той никога не летеше директно до дестинацията си и днес бе наредил на двамата пилоти да поискат извънредно кацане във Франкфурт поради „повреда в един от двигателите“. И сега чакаха проверката на техническия екип.

Повреда, естествено, нямаше. Но сега Мин можеше да поиска кацане на „Бурже“. Тъй като се летеше в рамките на Шенген, нямаше да има митническа проверка. Оръжията бяха скрити зад двоен панел в бара, но той не искаше да поема излишни рискове. Не и днес.

Мин прочете внимателно съобщението на Ърлан Шън: цитат от „Тридесет и шестте стратегеми“, оперативния наръчник на организацията му, който гласеше: „Качи се на покрива и издърпай стълбата“. Врагът определено беше на покрива. Това не биваше да се случва, най-малко на покривите на Париж — коварен град, който носеше в себе си обещанието за нещо възвишено, което така и не се случваше.

Когато бе получил осемсекундния аудиофайл, той бе осъзнал веднага мащаба на заплахата. Само шест души знаеха телефонния му номер и той им вярваше безрезервно. Но когато чу гласа си на записа, разбра, че опасността е съвсем реална. Анонимният изпращач знаеше, че е плащал на високопоставен китайски служител за контрол върху хазарта в Макао. И искаше огромна сума пари за мълчанието си. И за да върне аудиозаписа. Отначало Мин реши, че изнудвачът е китаец, но после се разколеба, тъй като изпратената банкова сметка включваше огромен брой странни букви и цифри. Накрая с помощта на китайските тайни служби се установи, че зад номера се крие израелец на име Владислав Йермински.

Как може един израелец да хакне защитената ми поща и телефон, изуми се Мин за две секунди, после сам си отговори. Тоновите сигнали в самия файл явно предоставяха информацията.

Мин нямаше желание да плаща за собствените си имейли. Но след като Хъ Сянгу се бе провалила, не бе хванала Йермински и бе застрашила най-добрия му воин, той нямаше друг избор.

Мин провери отново дългия номер и натисна „Одобрявам плащането“. Разчиташе Ърлан Шън да върне парите, но първо трябваше да вземе файла. После Хъ Сянгу трябваше да си плати. Ърлан Шън знаеше какво да направи.

83

До: 8200/Звено за връзка с разузнаването на САЩ

Спешно

Строго секретно — код черен

От: 8200/Завеждащ Специалната секция, изпратено чрез навран 008

Копие до: 8200/Командващ

Копие до: 8200/Началник мрежово разузнаване

Копие до: 8200/навран 012

17:04-01:00

В изпълнение на заповед за провеждане на операция „Дълга нощ“, понастоящем зададена в системата, моля: цялата електронна кореспонденция, осъществена по интернет мрежата на Гранд-Отел в Париж в периода от време, посочен в настоящата молба, да се предава на мен.

Мрежа: DHCP wi-fi: legrad inter guests

Период: 10:00-14:00 ч. френско време.

Настоящата молба отменя всички останали молби, подадени в и извън звеното.

До: 8200/Ръководител Аналитичен отдел

Спешно

Секретно

От: 8200/Завеждащ Специалната секция, изпратено чрез навран 008 17:04-01:00

В изпълнение на заповед за провеждане на операция „Дълга нощ“, понастоящем зададена в системата, молим: всякакви аномалии в трафика на данни от Париж, смятано от 10:30 ч. на вчерашния ден до настоящия момент, да се предават на нас. Специално внимание на мобилни комуникации, резервации на полети, финансови трансакции, смесване на честоти и извличане на данни във връзка с китайски граждани.

Настоящата молба отменя всички останали молби, подадени в и извън звеното.

До: ХАЦАВ — ОСИНТ/Отдел „Социални мрежи“

Спешно

Секретно

От: 8200/Завеждащ Специалната секция, изпратено чрез навран 008 17:04-01:00

В изпълнение на заповед за провеждане на операция „Дълга нощ“, понастоящем зададена в системата, молим: всякакви постове в социални мрежи, текстови съобщения, снимки, данни за местонахождение и друг доказателствен материал, подадени от Гранд-Отел в Париж и зоната около него и имащи евентуална връзка с отвличането, описано в актуализираната заповед за провеждане на операцията, да бъдат предавани на нас.

Координати: 48°52’15.1’’N 2°19’49.8’’E

Период: 13:00-17:00 френско време.

Настоящата молба отменя всички останали молби, подадени в и извън звеното.

До: 8200/Началник мрежово разузнаване

Спешно

Секретно

От: 8200/Завеждащ Специалната секция, изпратено чрез навран 008 17:04-01:00

В изпълнение на заповед за провеждане на операция „Дълга нощ“, понастоящем зададена в системата, молим: цялата електронна кореспонденция на Корин Лемарке, Париж, да бъде изпратена на нас. Номер на мобилен телефон: +33-6-4481043, адрес на ел. поща неизвестен.

Настоящата молба отменя всички останали молби, подадени в и извън звеното.

До: 8200/Командващ

Централа за незабавно връчване

За служебно ползване

От: 8200/Завеждащ Специалната секция, изпратено чрез навран 008 17:04-01:00

Моля да поръчате самолетен билет на името на заместник-началника на Специалната секция лейтенант Ориана Талмор за полета на „Ел Ал“ до Париж в 5:25 тази сутрин. Тъй като офицерът в момента командва специализирана операция на звеното в Южния военен окръг, моля да ѝ се осигури необходимото съдействие за своевременно качване на самолета. Моля, потвърдете след изпълнение.

84

Колко ли общи черти имаше той с един разследващ полицай като комисар Леже? Абади се опита да ги преброи. И двамата бяха методични, определено. Упорити, абсолютно. Подозрителни към командващите си офицери и към системата като цяло — както подобава на всеки добър следовател. Но що се отнася до основното качество на всеки изследовател — отвореност към нови възможности — Абади бе принуден да признае, че неговият френски колега изпитва към нея единствено презрение.

Абади се опита още веднъж.

— Господин комисар, умолявам ви да хвърлите един поглед върху отвличането на ефрейтор Владислав Йермински.

Той върна клипа до началото му.

Като повечето хотели от подобен мащаб Гранд-Отел разполагаше с мрежа от синхронизирани камери, общо шейсет и четири на брой, от които шейсет и една бяха изправни. За разлика от камерата на „Ел Ал“ обаче хотелската система използваше остаряла технология, която заснемаше по един кадър на всеки две секунди, създавайки у зрителя усещането, че гледа филм от зората на нямото кино.

Но истинският проблем беше в разположението на камерите.

Имаше камери във всеки асансьор, но не и в стълбищните клетки. При рецепцията бяха общо четири, докато огромното фоайе беше пълно със слепи петна. А на етажа на конгресния център, където блондинката бе отишла да се преоблече, нямаше нито една. Най-вероятно от уважение към поверителността на бизнес срещите.

Но поне системата беше синхронизирана, давайки възможност на Абади да монтира сравнително бързо картина от различни камери в логическа последователност.

0:00 — Вратата на стаята на Владислав Йермински е все още затворена (камера 43).

0:02 — Вратата се отваря, картината се фокусира върху Йермински, които поглежда първо вляво, после вдясно (камера 42, 43, 44).

0:05 — Йермински излиза от стаята си с вдигнати ръце и застава в коридора с лице към асансьорите (камера 42).

0:09 — Блондинката излиза и затръшва вратата след себе си. Табелката „Не безпокойте!“ се залюлява от удара. В лявата ѝ ръка е голяма торба от „Прентан“ (камера 43).

0:15 — Йермински тръгва към асансьорите (камера 40, 42). Блондинката зад него изважда от торбата пистолет, насочва го с дясната си ръка към гърба му и му казва нещо (камера 40).

0:17 — Йермински сваля ръце и се затичва към асансьорите (камера 38, 40).

0:22 — Тя тича след него, като прехвърля пистолета в лявата си ръка, за да го скрие в торбата (камера 35, 38).

1:15 — Двамата тичат по коридора и свиват вляво. Ръката ѝ с пистолета — отново дясната — е пъхната вътре в торбата. С лявата е бръкнала в джоба си (камера 31, 33, 35).

1:23 — Застават пред асансьорите (камера 20, 27).

1:25 — Йермински натиска бутона за повикване (камера 20).

1:40 — Вратите на кабината вляво се отварят. В асансьора има хора. Двамата влизат — първо Йермински, жената веднага след него (камера 8, 20).

1:50 — Камерата в асансьора улавя само горната част на телата им. Заедно с тях пътува семейство, вероятно американци. Блондинката е застанала близо до Йермински (камера 8).

1:57 — Камерата в асансьора заснема как тя премества торбата си. Вече държи пистолета под лек ъгъл нагоре към тавана на асансьора (камера 8).

2:03 — Двамата напускат последни асансьора. Йермински излиза преди нея. Тя изпъва ръка, като държи пистолета, насочен към него от долу нагоре (камера 5, 8).

2:20 — Излизат от хотела през главния вход и тичат към такситата, заобикалят спрелите лимузини и прескачат една локва (камера 5, 15).

2:40 — Изчезват в едно такси — първо той, след него тя. След като се настанява на седалката, тя затваря вратата с лявата си ръка (камера 15).

— Е, какво видяхме? — попита Леже.

— Пистолетът ѝ е като във филма „Матрицата“ — даде своя възторжен принос заместникът му.

— Точно така — съгласи се Абади. — И в много други филми, да не говорим за компютърни игри. Но не това имах предвид.

— А какво тогава? — попита Леже.

— Господин комисар, ако се съсредоточите върху двата видеозаписа, които току-що ви показах, ще видите, че блондинката в хотела се движи уверено с високите си обувки, тича и дори прескочи без усилие една локва, докато на летището тя едва се крепеше на същите обувки и при първа възможност побърза да ги събуе.

— И какво означава това, полковник? Че междувременно се е научила да ходи на токове? — попита предизвикателно Леже.

— Не, господин комисар. Означава, че не е същото момиче.

Реакциите в екипа на Леже покриваха целия спектър между викове на изненада и шепот. Самият Леже очевидно изпитваше затруднения да следи мисълта на израелския си колега.

— Не е същото момиче?

— Не е същото момиче.

— Само защото на втория запис може да ходи на токове?

— Прилича, но не е същата. Ако сравните гледната точка на камерата в летищния асансьор с тази в хотелския, ще видите, че блондинката в хотела е по-висока от блондинката на летището, а лицата им нямат почти нищо общо. И двете са високи стройни блондинки със светли кожи и червени униформи и толкова.

— Това съвпадение ли е?

— Не, разбира се. Изтичането на информация за първата блондинка от сутрешния запис е било причината в хотела да ползват имитатор.

— Приемам това, което ми казвате, полковник — каза колебливо Леже. — Но допускам, че докато тук с вас си говорим, убиецът ще елиминира втората блондинка, така че не си помагаме особено.

— Можем да стигнем до нея преди него — каза Абади. Искаше да добави, че откритието за обувките беше на Ориана, затова бързо каза: — Разбира се, аз самият не се бях досетил.

Френските полицаи погледнаха към Леже, сякаш Абади току-що бе приписал на него заслугата. Абади понечи да се коригира и да обясни за Ориана, но усети, че в този момент не намира подходящи думи, и просто сви рамене.

85

Какво бе правил Владислав Йермински ден и нощ на място като това? Полето с антени беше огромно, но като цяло базата се оказа много по-малка, отколкото Ориана бе очаквала. Бордюрите бяха боядисани в бяло и зелено — цветовете на Разузнавателния корпус. Покрай алеите имаше стрелки, сочещи към столовата, жилищния корпус, бункера — към всичко, с изключение на изхода, тъй като явно всички знаеха къде е. Шест дървета се полюляваха на вятъра, който навяваше пясък по плаца около надписа с червени букви:

ПРАВОТО Е И ЗАДЪЛЖЕНИЕ.

Дронът продължаваше да кръжи над главите им; досадното му бръмчене ту се усилваше, ту отслабваше на различни интервали. Базата беше пълна с нощни звуци, които Ориана не разпознаваше. Черните маркучи на напоителна система оросяваха символичен квадрат, покрит с пожълтяла трева. Отвсякъде се чуваше пронизително цвърчене на щурци.

Всичко беше на светлинни години от представата за Звено 8200, култивирана пред външния свят; всъщност на светлинни години от начина, по който би трябвало да изглежда една технологична организация. На външната стена на столовата имаше огромна репродукция на „Викът“ на Едвард Мунк.

Когато Ориана се приближи, установи, че не е картина, а мозайка, съставена от хиляди капачки на бутилки. Метална табелка отстрани поясняваше, че военнослужещите от базата са работили три месеца върху творбата в рамките на проект за рециклиране, спонсориран от „Кока-Кола“. Имаше и дъска за обяви, на която се пишеха нарядите за денонощието и дисциплинарните наказания, наложени през седмицата: четиристотин шекела глоба за не носене на барета и едноседмично задържане за лошо почистена тоалетна.

И така, какво бе правил Владислав Йермински на такова място ден и нощ в течение на година и половина? Ориана не можеше да си отговори на този въпрос. Досадният офицер по мрежово разузнаване бе решил да упражни правото си да обжалва заповедта за проверка, принуждавайки я да чака четирийсет и пет минути, преди да допусне хората ѝ в разузнавателния бункер.

— Отдел „Елдорадо“ е най-секретният обект в страната, осъществяващ най-деликатните мисии по събиране на разузнавателни данни. Ето защо аз категорично протестирам срещу тази проверка и подавам жалба срещу вас — ѝ бе крещял той, бършейки очилата си.

Когато тя извади наврана, за да обжалва обжалването му, той изгледа устройството като дете, лишено от играчка, която с била обещана само и единствено на него.

Ориана не се съмняваше, че командирът на Звено 8200 ще отхвърли жалбата, и реши да не чака повече и да изпрати първоначалните си констатации. Дронът вече беше открил впечатляващ брой нарушения на правилата за боравене със секретна информация. По време на смяна войниците в базата редовно си изпращаха имейли, текстови съобщения и снимки, включващи гео локационни данни. Само през последните двайсет и четири часа от базата бяха качени десетки поста във Фейсбук, над сто снимки в Инстаграм, а поне една от разузнавателните антени беше настроена да приема спортния канал по телевизията. Най-вероятно войниците искаха да следят резултатите от футболни мачове по време на дежурство.

Междувременно военните полицаи бяха нахлули в административния корпус и спалните помещения, където не срещнаха никаква съпротива.

— Къде е командирът на базата? — попита тя единствения административен служител, когото успяха да открият.

— Всички от администрацията са си у дома, с изключение на мен. Аз съм дежурният офицер — отвърна той.

— Дори командирът на базата?

— Особено той.

Според щатното разписание в отдел „Елдорадо“ бяха зачислени десет военнослужещи. Трима от тях, включително Йермински, бяха в отпуск — твърде голям брой за секретен отдел в закрит военен обект.

Ориана отвори списъка с разпределението на стаите в жилищния корпус и взе четирима войници, за да огледат стаята на изчезналия. Леглото му беше оправено, на стената над него висеше плакат от филма „Бандата на Оушън“. Шкафчето му беше почти празно.

Рахел направи списък на личните му вещи:

една чиста бойна униформа;

едно ветроупорно униформено яке;

четири чифта чорапи;

четири книги на руски (от поредицата на Борис Акунин);

портмоне за монети;

туристически пътеводител на Париж, издание отпреди десет години, собственост на библиотеката към базата;

чифт ключове;

стереослушалки „Зенхайзер“;

цивилна карта за самоличност;

карта за самоличност на военнопленник с чифт идентификационни медальони;

три пакета вафли от военните дажби.

Ще търсиш нещо необичайно. Нещо неочаквано, нещо липсващо или пък нещо, което не е на мястото си.

Ориана не забеляза нещо да липсва. Що се отнася до необичайно, всичко в шкафчето ѝ изглеждаше така. Борис нахлу в стаята, задъхан под тежестта на папките от административния отдел. Двамата войници, с които Йермински делеше стаята си, също служеха с него в „Елдорадо“. Единият, свързочник с английски, на име Джо, беше в градски отпуск, а другият, също свързочник, но с арабски, на име Шломо, беше дежурен в бункера, до който още нямаха достъп.

В папките, които Борис бе донесъл, бяха нарядните списъци по отдели — през последните три месеца Йермински бе поискал своя съквартирант Шломо за колега по смяна и двамата бяха давали повечето си нощни дежурства заедно. Борис откри и молбата му за задграничен отпуск. Заместник-командирът по социалните въпроси дори не си бе дал труда да говори с виртуалната му годеница поради „отдалеченост“. Един-единствен свидетел бе потвърдил предстоящата сватба — въпросният Шломо.

— Казва се Шломо Коен — обяви мрачно Томер.

С толкова често срещано име нямаше никакъв смисъл да търсят информация за него в интернет. В служебното досие на Йермински, Томер откри оплакване за умишлено увреждане на военно имущество, наказано с глоба, и две дисциплинарни нарушения, заради които се бе озовал в ареста.

Може би това търсеше тя. А можеше и да е чисто съвпадение. За да разбере, трябваше да разпита ефрейтор Шломо Коен, който засега се намираше в безопасност в затворения бункер.

Ориана погледна отново дисплея на наврана: все още нямаше одобрен достъп до отдел „Елдорадо“. Тя се обърна към хората си:

— Междувременно да прегледаме нещата на Шломо Коен.

Върнаха се в стаята. Един от военните полицаи отвори с шперц шкафчето и Рахел започна да вади и описва вещите в него, докато Борис съставяше списък. Не откриха нищо на руски език, още по-малко нещо на китайски и във всеки случай, нищо, което да го свързва с Йермински.

Плячката беше доста оскъдна:

една служебна униформа;

един униформен пуловер;

ключове;

пет чифта чорапи;

слушалки за мобилен телефон с блутут;

мобилен телефон „Самсунг“ с операционна система „Андроид“, изключен;

четири пакетчета халва от военните дажби;

швейцарско джобно ножче;

екземпляр на книгата „Богат татко, беден татко“ от библиотеката към базата.

— Можем да го арестуваме за кражба на халва от склада — заяви напълно сериозно командирът на военните полицаи.

— Ако не си забелязал — каза Ориана с нарастващо отчаяние, — не мога да го разпитам дори за дезертьорство. Не смятам, че с тази халва ще стигнем далече.

— Тоест да върнем всичко на място в шкафчето му, така ли?

Изброените и описани предмети все още бяха върху леглото на Йермински. Какво неочаквано имаше тук, какво липсваше?

— Не, отнесете всичко в джипа ми. Оставете разписка за конфискувани лични вещи на Шломо Коен и Владислав Йермински.

Тя излезе от жилищния корпус и тръгна към бункера. От разстояние забеляза офицера с очилата, който разговаряше с някого. Стори ѝ се познат и когато се доближи, вече знаеше кой е още преди да бе видяла пагоните на Зоро. Дори не се запита какво означава присъствието на заместник-началника на военното разузнаване насред пустинята.

86

В хотел „Молитор“ Ърлан Шън бе застанал на ръба на басейна и чакаше, галейки с ръка стоманената дръжка на пистолета. Беше N.P.30, шедьовър на китайската оръжейна индустрия и по същество представляваше специално пригоден колт М1911. За целите на мисията си го бе снабдил със заглушител — американски „Оспри 45“, който увеличаваше двойно дължината на оръжието, но, за жалост, разваляше хармоничната му красота.

По това време на нощта във фоайето се намираха само три длъжностни лица — един охранител и двама рецепционисти. Достъпът до басейна беше символично преграден с верига, на която висеше табелка, призоваваща към зачитане на спокойствието на гостите. Ърлан Шън я прескочи без усилие и без някой да го забележи.

Указанията на Мин бяха да пощади живота на бодигарда, ако е възможно. При нормални обстоятелства това би било повече от възможно, понеже през нощта работата на бодигарда бе да охранява шефката си от коридора. Но въпреки напредналия час лампите в стаята на Хъ Сянгу още светеха и малкото време, с което Ърлан Шън разполагаше до следващата си мисия, заплашваше да изтече.

Той се опита да пресметне къде ли бе избрал да застане бодигардът. Четирите прозореца и вратата на терасата с изглед към басейна представляваха толкова много слаби точки за охраняване. Защо Хъ Сянгу бе избрала точно този хотел и защо именно апартамент с тераса? От самото начало на тази жалка операция Ърлан Шън намираше поведението ѝ за стряскащо безразсъдно.

Телефонът му избръмча. Двамата младши дракони бяха заели позиции около апартамента в Кретей и чакаха нареждане, за да нахлуят вътре и да отвлекат госпожа Абади. Само това му трябваше в този момент, сякаш екипът не бе записал достатъчно позорни провали за един ден.

„Не предприемайте абсолютно нищо, докато не дойда. Потвърдете!“ — написа бързо той.

Те потвърдиха.

Подслушвателният екип пред израелското посолство вече бе напуснал сградата; екипите, издирващи Владислав Йермински, бяха получили нареждане да прекратят всякакви действия, а на подкрепленията бе заповядано да се върнат в базата в Лондон. Ърлан Шън разполагаше само с шест младши дракони, ако не се броеше личният бодигард на командващата. Той пресметна, че дори да хванеха самолета в последната минута и дори госпожа Абади да не окажеше никаква съпротива, не оставаше много време за пътуване от Париж до Кретей и оттам до летището.

Лампите в апартамента още светеха — както в спалнята, така и в хола; вероятно тя бе освободила бодигарда си и си бе легнала в спалнята, без да угаси. Това също бе нарушение, но Хъ Сянгу вече неведнъж бе демонстрирала пълното си пренебрежение към правилата.

Минаха още десет минути. Нямаше смисъл да чака повече. Ърлан Шън пъхна пистолета в джоба си, изтича до белия парапет и се закатери по бялата сграда — истинско бижу в стил ар деко, оцеляло благодарение на законите за опазване на културното наследство. Следващите трийсетина секунди той изглеждаше като една забележително ловка черна котка.

Ърлан Шън надникна в хола. Бодигардът не се виждаше на най-логичното място за охрана на помещението — креслото срещу вратата. Нито пък някъде другаде в стаята. Вратата беше затворена. Точно както очакваше, Хъ Сянгу явно бе заспала, а бодигардът беше отвън в коридора. Нямаше да чуе каквото и да било. Щеше да получи заповед да напусне хотела и да се отправи към летището.

Ърлан Шън извади от джоба си дълги клещи и завъртя ключалката на балконската врата, която се плъзна безшумно встрани. Отоплението вътре беше усилено докрай; от спалнята се чуваше тиха музика. Той затвори вратата зад себе си и още веднъж огледа стаята. Беше празна. Антрето също. Банята също. Той извади пистолета и бавно отвори вратата на спалнята. Отначало мозъкът му отказа да регистрира видяното.

За миг му се стори, че Хъ Сянгу е обзета от кошмар — ръцете ѝ се мятаха във въздуха, гърлото ѝ издаваше дрезгави звуци. Но тя не сънуваше. Под нея, заровена в чаршафите, стенеше много по-едра фигура.

Пистолетът на бодигарда беше на килима — ненужен и забравен. Мургавото тяло на Хъ Сянгу се движеше ритмично върху белите чаршафи; Ърлан Шън видя татуирания на гърба ѝ вълк. Изведнъж бодигардът го забеляза и се опита да се надигне, но тя го притисна обратно върху матрака и в този момент Ърлан Шън насочи пистолета към татуировката ѝ. Направо съжали, че му бе поставил заглушител.

87

Понякога човек бива обзет от смътното усещане, че предстои да се случи нещо лошо. В такава ситуация той прави усилие да провери дали всичко около него е наред — родители се обаждат на децата си, влюбени си пишат есемеси, директори на фирми искат отчета за приходите. Хората си правят кръвни изследвания, пишат завещания, сменят маслото на колите си или пък гледат небето, търсейки знак.

Абади никога не бе разбирал това. Самото усещане му беше ясно, но не и импулсивният стремеж да се установи къде се корени. Каква би била ползата? Нито пък разбираше хора, които ставаха посред нощ, ако чуеха някакъв странен шум в дневната. Ако в дневната не се спотайва враг, най-умно би било да се обърнат на другата страна и да заспят. Ако ли пък врагът е проникнал в дома, едва ли най-умното решение би било да отидат да го посрещнат. Защо смятаме, че познаването на един проблем автоматично води до неговото решение?

До момента — два часа след като бе поискал подробна информация за специализираната акция, одобрена от командващия Звено 8200 — стотици, ако не и хиляди разузнавателни доклади вече трябваше да са тръгнали към него. Докато в действителност в кутията му „Входящи“ нямаше нито един. От всички отдели и звена, към които се бе обърнал, се получаваше един и същ отговор:

НЗД.

НЗД.

НЗД.

НЗД.

Но дори да предположеше, че те наистина нямаха „Нищо за докладване“ — доста неправдоподобно предположение предвид огромния обем данни, които им бе поръчал, — нима нямаше нещо подозрително, едва ли не зловещо в стереотипния лаконичен отговор, изпратен по едно и също време и в една и съща форма?

Нито пък можеше да пренебрегне факта, че бяха минали 45 минути, откакто заместничката му бе поискала разрешение да влезе в отдел „Елдорадо“, без да получи заветното потвърждение от командващия Звено 8200 — същия, който бе разпоредил разследването.

Но каква полза би имало сега да започне да звъни, да изпраща съобщения, да разгадава тайнствената динамика на силите, които се бореха някъде там горе? По-добре да се концентрира върху пътищата за бягство от този така бързо разпаднал се план. А единствената алтернатива, с която разполагаше; единственото средство, което не му бе отнето във вътрешните междуособици, бушуващи на хиляди километри от Париж; единственият човек, който бе в състояние да му помогне да издири Йермински, без да прибягва до услугите на израелското разузнаване — това беше един френски комисар пред пенсия, не притежаващ каквито и да било технически познания, който всеки миг можеше да бъде уволнен.

Леже изслуша молбите на Абади и се опита да му отговори, доколкото позволяваха способностите му. Той бе смръщил вежди в състояние на върховна концентрация. Но накрая заместникът му — учудващо бодър в този час на нощта — даде ясен отговор: френската полиция няма възможност да прехваща имейли, текстови съобщения и телефонни разговори от някой хотел, без да се обърне за помощ към контраразузнаването, което едва ли щеше много да се засили да ѝ помага.

— Френската полиция се занимава само с полицейска дейност на територията на Франция — каза той с извинителен тон.

Какво можеше да направи Абади? Той се почувства като човек, който няма свой център на тежестта, който съществува единствено в рамките на обстоятелствата. Принуден да върши онова, което животът го принуждава да върши — да чака отговор, който така и не идва, да чака някого, който не се явява, да чака да се случи нещо, което не се случва.

— Per angusta ad augusta — каза Леже.

Абади го изгледа недоверчиво.

— Какво?

— Латински. Цитат от Виктор Юго, мисля.

— Но какво означава?

— „През трудности към голям успех“. Това е девизът на Тайните служби във Франция.

— С оглед на положението, в което сме изпаднали, господин комисар, аз бих се задоволил и с малък успех.

— Може би малкият успех не е далече — прекъсна ги заместникът. — Дежурният офицер от отдел „Измами“ иска да говори с нас. Било нещо във връзка с Гранд-Отел.

Отдел „Измами“? Леже бързо се прекръсти. Нека светците ни закрилят, мъртвите да ни служат. И бог да ни помага.

Беше 1 ч., вторник, 17 април.

88

Зоро прочете решението от дисплея на мобилния си телефон, сякаш се боеше да не сбърка дори една дума:

— Преди броени минути генерал Ротелман реши да приеме жалбата на главния офицер по мрежовото разузнаване на Южната база относно необходимостта от провеждане на внезапна проверка от Специалната секция в отдел „Елдорадо“ с кодово название „Дълга нощ“. Макар генерал Ротелман да оценява високо отличната работа на Специалната секция в търсенето на обяснение за самоотлъчването без позволение на ефрейтор Владислав Йермински, той смята, че нарушаването на секретността на отдела, в който е служил, не е необходимо за продължаване на следствените действия.

Бялата светлина, излъчваща се от дисплея на телефона, придаваше на лицето му известен мелодраматизъм в заобикалящия го мрак, наподобявайки жертвата в някое от разпятията на Караваджо. Ориана се опитваше да фокусира вниманието си върху самото послание, но мислите ѝ се отклоняваха към наученото в курса по изобразително изкуство: кой е в центъра на творбата, какво се опитва да изрази художникът, какво очакваме да се случи с фигурите в композицията?

— За да удовлетвори, макар и частично, искането на командващия Звено осем-двеста обаче — четеше с колеблив глас нататък Зоро, — генерал Ротелман е решил да упълномощи заместник-командира на Специалната секция лейтенант Ориана Талмор да разпита накратко жалбоподателя, тоест главния офицер по мрежовото разузнаване, под чието командване е служил войникът, както и съседа по стая на ефрейтор Йермински, който въз основа на натрупаните доказателства е заподозрян като съучастник в извършеното от Йермински нарушение. Разпитът ще се проведе извън разузнавателния бункер, като ще се ограничи до въпроси, имащи пряко отношение към поведението на отлъчилия се военнослужещ.

Браво, маестро, помисли си Ориана, която не можеше да не се възхити от виртуозността на генерал Ротелман. Само с няколко изречения разследване от мащаб, налагащ свикването на национална следствена комисия, бе сведено до нищо и никакво дисциплинарно нарушение. Специалистът по Китай в отдел „Елдорадо“ просто се бе самоотлъчил, а ако се докажеше, че ефрейтор Шломо Коен му бе помогнал в нарушението, то той можеше да бъде обвинен само в съучастие. Същевременно Ориана бе обрисувана като човека, вдигнал на крак цялата Специална секция, за да издирва войник с личностни проблеми, а генерал Ротелман бе проявил завидно великодушие, позволявайки ѝ да си поиграе още малко в пясъчника.

От една страна, Ориана бе упълномощена да разследва изчезването на ефрейтор Владислав Йермински, но от друга, те бяха взели всички мерки разследването ѝ да се провали — разпитът на съседа по стая на Йермински бе сведен до контролирано събеседване в присъствието на двама враждебно настроени висши офицери. Зоро и офицерът по мрежово разузнаване. Без достъп до „Елдорадо“ тя нямаше как да се събере веществени доказателства, така че нямаше да знае дори какви въпроси да задава. А пък дори ако по някакво чудо налучкаше нещо, то нямаше да бъде зачетено, ако не се докажеше връзка със самоотлъчката на заподозрения.

— Да приключваме с този цирк — каза Ориана.

89

Мин кацна на летище „Бурже“, качи се в чакащата го лимузина и каза на шофьора да го откара до гара „Сен Лазар“. Беше изненадан от оживлението по това време на денонощието — стотици хора във всички посоки, отворени магазини, навсякъде полиция — и бързо слезе на подземния етаж. Всичко там беше облицовано в кафяв мрамор, само електронните шкафчета за багаж вдясно от стълбището блестяха самотно в бяло.

Номер 702 беше шкафче със среден размер, разположено покрай стената вдясно. Той зададе кода и вратичката безшумно се отвори. Вътре имаше странен предмет — стар, но все още страховит: магнетофонна лента.

Беше 12,5-сантиметрова ролка, произведена от германската фирма „Ухер“ — най-престижната марка за звукозаписна техника в историята на шпионажа, предпочитана от всички разузнавателни служби, източно и западно от Берлинската стена; единственият магнитен носител, допуснат на борда на „Аполо“ до Луната; единственият предмет, притежаван едновременно от председателя Мао, президента Кенеди, от израелците и индонезийците, от Джеймс Бонд и Джордж Смайли. А сега и от него.

Взе я с две ръце. Макар че по времето, когато самият той навлизаше в професията, всичко вече да бе дигитализирано, Мин имаше смътни спомени за старите звукозаписни техники. Впечатлен бе от факта, че лентата беше четирипистова, с възможност за записване в двете посоки, което означаваше, че общият ѝ капацитет възлиза на десет до дванайсет часа запис — точно както бе обещало онова копеле Йермински.

Мин прибра ролката в куфарчето си и излезе на осветения площад. Застана под модернистичната скулптура, съставена от десетки часовници, всеки показващ различен час. При други обстоятелства би го накарала да се изсмее, но не и сега.

Извади телефона си и погледна точките, отразяващи разположението на хората му. Повечето вече бяха на летището и очакваха указания да се изтеглят с граждански полети. Двамата му пилоти го чакаха на летище „Бурже“. Четирима младши дракони оставаха на позиция, готови да се притекат на помощ на Ърлан Шън. Още две точки се виждаха до езеро в Кретей. Червената точка на Ърлан Шън току-що беше навлязла в 13-и район и се движеше на юг. Той натисна бутона за разговор.

Ърлан Шън отговори почти мигновено:

— До половин час ще бъда в Кретей, командире. Шофирам с максималната допустима скорост, за да не ме спре полиция. Докладваха ми, че си е легнала. След по-малко от час ще бъда в апартамента ѝ.

— Не се колебай да я поразтърсиш малко, ако това ще направи сина ѝ по-разговорчив — каза Мин и затвори.

90

Доведоха Шломо в столовата, очевидно за да ѝ дадат да разбере, че вече няма право да нахлува в кабинетите на старшите офицери. Готвачът приготвяше закуска за онези, които скоро щяха да приключат нощното си дежурство: хляб, парче кораво сирене, супена лъжица полутечна извара и омлет, който изглеждаше повърнат.

Тя поне можеше да зачеркне халвата от списъка на веществените доказателства.

Ефрейтор Шломо Коен се оказа много висок, много слаб, много млад и много мургав, със сънлив поглед и застинало изражение; цялото му същество заявяваше безразличие към живота. Той седна на пейката от другата страна на масата, сякаш с Ориана щяха да си поделят закуската след края на смяната. После свали баретата, която бе нахлузил на главата си, и постави айфона си върху нея. Извади от джоба си войнишката си лична карта и я постави на масата, точно по средата.

Ориана взе личната карта и се престори, че я чете. Поради липса на по-добра възможност Зоро и главният офицер по мрежово разузнаване също седнаха на пейката. Ориана остана дълго време, вперила очи в картата.

— Можете да започвате — каза накрая Зоро.

Най-после тя вдигна глава и погледна право в очите войника, който потръпна, сякаш от токов удар. Целта ѝ беше точно това, знак, че няма намерение да се признае за победена.

— Вие ли сте Шломо Коен?

— Да.

— Казвали ли сте пред административния служител, че вашият съсед по стая, ефрейтор Владислав Йермински, има приятелка французойка, за която смята да се жени?

Както бе предполагала, Шломо Коен беше подготвен за въпроса. Тя го остави да говори на воля за уменията на Йермински да убеждава и как той — Шломо Коен — съжалявал, че се бил оставил да бъде подведен, че просто искал да помогне и най-вероятно Йерми просто имал за цел да си изкара една хубава ваканция в Париж, но той не го разбрал навреме.

Докато траеше този монолог, Ориана не си водеше бележки. Когато войникът приключи, тя го погледна отново и попита:

— Каква музика обичаше да слуша Йерми?

Шломо определено се учуди и погледна към двамата офицери, седнали от двете му страни.

— Какво значение има това? — изтърси, без да мисли, главният офицер по мрежово разузнаване.

Зоро понечи да се намеси, но реши да не се забърква в излишни конфликти.

— Ако това ще помогне на Специалната секция в разследването, склонен съм да разреша на военнослужещия да отговори.

— Йерми не харесваше никаква музика — каза Шломо и сви рамене, за да покаже, че това му е абсолютно безразлично.

— Но какво обичаше да слуша? Какво слушаше?

— Нищо не слушаше. Той е единственият в базата, който дори не сваля музика на телефона си. Като дете родителите му го карали да слуша класическа музика и оттогава той не може да я понася. Не обича да слуша никаква музика.

— А какво слушаше тогава? Новини? Мачове по радиото? Други радиопредавания? Лекции? Подкасти?

— Казвам ви: нищо. Не слушаше нищо. Обичаше тишината.

— Странно. Открих слушалки „Зенхайзер“ в шкафчето му. Да не искате да кажете, че ги е използвал за работа, когато е бил на смяна?

Зоро подскочи, сякаш ухапан от змия.

— Невъзможно, лейтенант Талмор. Това е в разрез с правилата.

— Същото важи и за пътуването в чужбина под фалшив претекст.

— Възможни са различни обяснения за тези слушалки. Може би без знанието на колегите си ефрейтор Йермински все пак е слушал музика на айпода си или на айфона си, или както там му викат.

— Това са слушалки с три цяло и пет милиметров жак. Вече почти не се произвеждат, а пасват само на много стара озвучителна техника, например на аналогови тунери. Не стават на айфон, айпад, айпод и други подобни.

— Тези слушалки не пасват и на нашите стандартни уредби — каза колебливо главният офицер.

Ориана вече виждаше как дивечът пада в капана.

— Значи могат да се използват на нестандартни уредби?

— Ние нямаме нестандартни уредби тук — каза главният офицер, закопавайки се все по-дълбоко в гроба.

— Отделът ви разполага ли с аудиоапаратура, в която могат да се включат слушалки с голям жак?

Офицерът по мрежово разузнаване погледна към Зоро, който очевидно не знаеше какво да очаква. Седнал между двамата, войникът мачкаше баретата си в ръце. Накрая я пусна обратно на масата и започна да си играе с айфона. Ориана го наблюдаваше внимателно.

След мъчителна пауза офицерът по мрежово разузнаване заговори:

— Йерми използваше резервно аналогово оборудване; каза, че така по-добре разбирал китайския.

— Искате да кажете, че в нарушение на правилата за сигурност на информацията вие сте допуснали някой да донесе отвън оборудване, позволяващо правенето на копия от записи в най-секретния отдел на звеното?

— Става дума за магнетофон „Ухер“, може би на трийсет години. Не може да прави копия. Йерми получи позволение да прехвърли цифровия материал на аналогова лента веднъж, това е всичко.

— И кой отговаряше за описването и съхранението на записаните ленти?

— Йерми — отвърна офицерът по мрежова сигурност, сгърчвайки се под тежестта на думите си.

— Страхотно — каза Ориана.

Погледът ѝ внезапно се спря върху пръстите на ефрейтор Шломо Коен, които ловко прелистваха безкрайна поредица от снимки, качени в Инстаграм.

— Все още може да се твърди, че едва ли има връзка — каза Зоро.

— Човек може да твърди каквото си иска, както правите вие тримата тук — каза Ориана, без да отделя очи от телефона на Шломо.

Зоро загуби самообладание.

— Лейтенант Талмор, вашето нахалство е добре известно в целия разузнавателен отдел. Предупреждавам ви да внимавате.

— Напълно сте прав — каза Ориана с внезапно смекчен тон. — Имам нужда да запаля. Тук разрешено ли е да се пуши?

— Разбира се, че не — протестира с писклив глас главният офицер по мрежовата сигурност.

— В такъв случай ще изляза за няколко минути отвън. После ще се върна и ще приключим с разследването.

— Вие разпределяте времето си — тросна се Зоро. — Разследването приключва след петнайсет минути, а как ще ги използвате, си е ваша работа.

— Дадено — каза Ориана и излезе от вонящата на кисело столова.

Рахел я чакаше отвън.

— Добре ли сте, госпожо командир? — попита разтревожено Рахел.

Пръстите на Ориана разкопчаха джоба на сержантската ѝ куртка и напипаха вътре пакета „Голоаз“.

— Нищо ми няма — отвърна тя. — Всъщност вече разбирам какво търся тук. Допреди малко не знаех. Следствието е почти приключено.

— И сте решили да отпразнувате с една цигара?

— Не, Рахел. Ще празнувам по съвсем различен начин, когато имаме какво да празнуваме. А сега ми трябваше повод да изляза и да те видя.

— Защо?

— Искам да изнесеш незабелязано нещата, които оставих в джипа, и да ги прибереш в нашата секция в щаба. Вземи Томер, може и Борис, трябва ни човек с руски. Качвайте се в колата и тръгвайте бързо за щаба. Ще говоря с дежурния в шифровъчната и ще му кажа да те чака. По пътя ще обсъдим подробностите.

— Това е военен джип, госпожо командир. Не мога да карам с непозволена скорост.

— А защо според теб Абади ни прати тия готини мотоциклетисти, а, Рахел? Ще се движиш с полицейски ескорт чак до Тел Авив.

— А вие, госпожо командир?

— Аз ще ги забавя още малко, докато се отдалечиш на безопасно разстояние, след което изчезвам оттук — отвърна Ориана. — Колко трае една почивка за цигара?

— Четири-пет минути, може и седем — отвърна Рахел, докато изпращаше есемес.

— Значи с толкова разполагаш, за да организираш изнасянето на нещата — каза Ориана. — След седем минути се връщам вътре.

Рахел запали цигарата на началничката си и се затича към паркинга.

91

Ърлан Шън се оглеждаше с изумление. Кретей бе известен като комунистическо предградие и всяка сграда наоколо беше бисер на пролетарската архитектура от 70-те години на миналия век. Някой тук бе доказал, че го е грижа за работническата класа, и вместо да ги наблъска в миниатюрни кутийки, наподобяващи клетки за бройлери, им бе построил жилища, които да им внушат усещането, че държавата наистина ги брои за нещо.

Резултатите бяха катастрофални, но това беше друга история. Отвъд езерото се редяха високи здания, прилични на зелки карфиол; вдясно от тях се извисяваше самотна кула, вероятно предвидена за ергенски жилища, а вляво някакви постройки извикваха представата за психеделични чудовища.

Госпожа Абади живееше на последния стаж на един сравнително нормален жилищен блок, доколкото сграда, боядисана в оранжево и бяло, може да мине за нормална. Врата с цифров код водеше към дворче с няколко входа, всичките заключени. Поне на теория.

— Сигурни ли сте, че е вътре? — попита повторно Ърлан Шън.

— Сто процента — отвърнаха едновременно и двамата дракони.

Ърлан Шън никога преди не бе работил с тях, а броят на гафовете, допуснати до момента в хода на операцията, ни най-малко не го успокояваше.

— Хайде да преговорим — каза отново той и двамата извадиха доклада от наблюдението.

— Апартаментът най-горе вляво, номер трийсет и пет. Името „Абади“ е написано на домофона долу, на пощенската кутия и на вратата на апартамента — каза по-високият от двамата, който нямаше командни функции, но явно се надяваше да ги получи като награда за направените открития. — Госпожа Абади излезе от сградата в осемнайсет часа и трийсет две минути, за да отиде до магазина на ъгъла. Сигурни сме, че беше тя, понеже продавачът я поздрави по име. Той предложи да ѝ достави покупките вкъщи, но тя отказа и натъпка всичко в кошниците си. Проследих я до входа на сградата, а след като влезе в асансьора, се убедих, че наистина ще се качи до последния етаж.

— Междувременно аз бях заел позиция на покрива и я видях как излиза от асансьора и се прибира в апартамента с покупките — намеси се другият, твърдо решен да не допусне партньорът му да си присвои всичката слава. — Със съпруга ѝ разговаряха на много висок глас, но тогава чух, че и телевизорът работи.

— За какво разговаряха?

— Не знам, не говоря френски.

Колегата му се възползва от възможността, за да поеме отново нещата в свои ръце.

— Преди два часа видях да светва лампата в спалнята, явно съпругът си лягаше. Това е прозорецът най-вляво, с цветята на балкона.

Безпокойството на Ърлан Шън се засили.

— Стоял си тук през цялото време и си наблюдавал сградата? Ами ако някой от съседите беше повикал полиция?

— Междувременно бях слязъл долу при него, защото двамата щяхме да изглеждаме по-малко подозрително, просто щяхме да се преструваме, че си говорим. Истината е, че никаква полиция не дойде. Тук от време на време минават патрулки, но никой не ни обърна внимание.

Ърлан Шън понечи да отговори, но устройството в джоба му забръмча. Беше нареждане от Мин и той го прочете няколко пъти, преди да потвърди.

— Трябва да се връщам в града — каза Ърлан Шън, вдигайки очи от дисплея. — Там става нещо важно и нямаме време за губене. Качвам се горе, вие чакайте тук, пригответе колата.

— Нямате ли нужда един от нас да ви помогне да я приспите? — попита първият дракон.

Ърлан Шън извади пистолета от количката си и го зареди.

— Това тук може да приспи лъвица — каза той. — А колкото и да обича сина си, госпожа Абади все пак не е лъвица.

Той тръгна към вратата на сградата.

92

Пътят към отдел „Измами“ беше постлан с добри намерения, но и с мозайки от XVII в., цветни средновековни витражи и страховити гилотини. Парижката полицейска префектура беше свързана посредством древни подземни проходи със Съдебната палата, със следствения арест и с комплекса от сгради на прокуратурата. Всички тези здания заемаха една четвърт от площта на Ил дьо ла Сите, а комисар Леже сега препускаше напред-назад между тях.

— Накъде се падаше това, по дяволите? — попита той заместника си, когато погрешка стигнаха до тунела, водещ нагоре към катедралата „Сен Шапел“.

Абади беше посещавал тези места в миналото, но никога не бе подозирал гигантските размери на подземната им част. Под сградата на затвора, приютявал някога и Мария Антоанета, бяха струпани стотици никому ненужни експонати от миналото. Под основите на катедралата имаше десетки скулптури на разпнатия Христос. Между двете се простираха километри лавици, натъпкани с папките на углавни дела — необозримо море от хартия, документиращо престъпността през вековете.

Бяха се спрели в пресечната точка на няколко тунела в средата на острова — истински Бермудски триъгълник на френската правосъдна система. Доколкото можеше да се прецени по указанията на Леже, Отделът за тежки престъпления се падаше някъде на юг, другите криминални отдели — на изток, а входът право пред тях водеше към Апелативния съд. Дървена табелка обясняваше, че точно над главите им се намират последните запазени останки от оригиналния Кръст Христов, донесени от Елеонския хълм в Йерусалим. За един ден направих пълен кръг и се върнах в изходната точка, помисли си Абади.

— На прав път сте, господин комисар, ето там е — каза заместникът, след което ги поведе в обратната посока.

Пристигнаха, задъхани и объркани, в сградата на отдел „Измами“, която беше по-голяма и по-добре обзаведена от тази на Отдела за тежки престъпления, сякаш с това държавата държеше да покаже, че придава по-голямо значение на финансовата си система, отколкото на човешкия живот.

Разследващият, който ги посрещна, беше високомерно снизходителен като парижки сервитьор. Имаше сиви очи и почти никакви вежди. Ръкува се разсеяно с тях, покани ги да седнат и прочете от екрана на компютъра си:

— Между докладваните измами с кредитни карти днес фигурира една от Гранд-Отел. Видях заявката ви за информация и се обадих. Не разполагам с много подробности. Британски бизнесмен на име Скот Пардю твърди, че днес в четиринайсет и трийсет часа от банкомат на площада пред Операта са били изтеглени от сметката му две хиляди и петстотин евро, максималната разрешена сума за един ден.

— Картата му е била открадната?

— Не. Парите са изтеглени през мобилен телефон, без кредитна карта. Което означава, че крадецът е знаел номера на сметката му и паролата, като ги е задал на банкомата заедно с кода за достъп, който е получил с есемес от банката.

— Телефонът му откраднат ли е?

— Нека отгатна. Крадецът е бил свързан със същата уай-фай мрежа като титуляря на банковата сметка и е успял да проникне в телефона, без да го краде.

— Точно така — потвърди разследващият и изгледа изненадано Абади.

— И въпросният англичанин е отседнал в Гранд-Отел, като е използвал мрежата на хотела?

— Бил е гост на хотела, да. И тъй като е подал жалба до банката си, а не до полицията, не разполагаме с повече подробности.

— Възможно ли е, освен изтеглената сума пари по сметката му да са извършени и други операции не от него? — попита Абади. — Плащания, депозити, такива неща?

— Възможно е — кимна детективът. — Но в момента той пътува с нощния влак обратно за Лондон, а единствената ни връзка с него е през банката. Утре сутринта ще мога да знам със сигурност.

— Искате да кажете, тази сутрин, след три-четири часа?

— Да. Не ме разбирайте погрешно, но е вече доста късно, а аз имам още много работа.

Върнаха се в подземния лабиринт от тунели. Абади погледна дисплея на наврана си, но от Ориана все още нямаше знак. Той извади личния си телефон и провери и него.

Майка му бе звънила преди два часа.

Той се спря под древната катедрала и се запита защо би го търсила толкова късно. Позвъни обратно. Телефонът в дома на родителите му в Кретей не отговаряше.

Междувременно комисар Леже и неговият заместник се бяха отдалечили.

Абади погледна часовника си.

След кратко колебание той набра номера на съседката, госпожа Зербиб.

93

Още с влизането си в трапезарията Ориана забеляза, че нещо се бе променило. Шломо все така седеше до офицера по мрежово разузнаване, но Зоро се беше преместил в края на пейката. Докато се приближаваше към масата, тя бързо огледа масата. Телефонът на Шломо си беше още там, но докато сядаше, тя забеляза още един — лъскав и защитен, и предположи, че е на Зоро. На кого ли се бе обадил междувременно? Не ѝ се наложи да чака дълго.

— Лейтенант Талмор, ние решихме, че не можете да пишете доклад по случая. Току-що разговарях с генерал Ротелман и сме единодушни, че съставянето на писмено изложение, да не говорим за разпространяването му по командната верига, може да компрометира наши източници на разузнавателна информация.

Какво ли бе това, което Ориана долови в гласа му? Определено не беше тържество, но със сигурност не и капитулация. По-скоро нещо като примирение, като човек, който си тръгва от казиното, обран до шушка.

Но срещу кого бе играл?

— Същото би могло да се каже и за всеки друг разузнавателен доклад — отвърна предпазливо тя. — Всеки път, когато документираме информация, излагаме на риск човека, който ни я е дал. Основната ни цел не е да защитаваме нашите източници, а да извличаме полза от тях.

— Не всеки източник е наш — каза обидено Зоро, прехапа устни и извиси глас: — Разполагате с още четири минути за разпит. След което ще ми изложите устно заключенията си, а аз ще ги предам нататък.

— Утре ще се консултирам с полковник Абади — отвърна Ориана, докато междувременно се опитваше да осмисли казаното от Зоро.

— Утре Абади няма да бъде завеждащ Специалната секция — отвърна Зоро. — Бе един експеримент, който се оказа неуспешен. Имате още три минути.

Ориана стана и тръгна към вратата, сякаш за да се отдалечи на безопасно разстояние, преди да зададе последния си въпрос:

— Шломо, защо имате два телефона?

— Нямам два. — Коен се събуди от летаргията си и посочи с пръст айфона. — Това е моят телефон.

— Така си и мислех. А тогава какво прави онзи самсунг в шкафчето ти?

Пълният смисъл на това разкритие връхлетя най-напред Зоро, придружен от усещането за безпомощност и несправедливост. Той се надигна от мястото си, неуверен, почти залитащ, и я погледна така, сякаш омарът, който си бе поръчал в изискан ресторант, внезапно се бе размърдал в чинията му. Коен каза:

— Това е моят телефон, Йерми ме помоли да пазя неговия.

Главният офицер по мрежово разузнаване скочи от мястото си и хукна към жилищния корпус, изблъсквайки готвача, който бе дошъл да попита дали може вече да пуска вътре прегладнелите войници. Зоро закрещя поредица от неразбираеми заповеди към бункера. Ориана не сметна за нужно да обяснява, че телефонът с цялото си съдържание вече пътува към Шифровъчния отдел на Звено 8200, и се задоволи да каже само:

— Довиждане, Зоро. Засега.

94

Чичо Саул набра централата и поиска външна линия.

Той не ползваше мобилен телефон, нямаше и стационарен с пряка линия в кабинета си. Поначало това се дължеше на стремежа му да пести от всичко, но с времето си даде сметка и за някои допълнителни ползи, които можеше да извлече, изолирайки се от света. Така беше на практика невъзможно да се подслушват телефонните му разговори, а всеки път, когато данъчните власти се сдобиеха със съдебна заповед за следене на служебния му телефон, се налагаше да записват всички входящи и изходящи обаждания, минаващи през глобалната му централа — хиляди разговори, провеждани всяка минута на всевъзможни езици от хотелските стаи, казината и офис сградите му в Мелбърн, Макао, Атлантик Сити и Милано, всичките минаващи през един и същ номер.

Колко беше часът в Израел? Той не си направи труда да провери. Някъде посред нощ, може би три или четири сутринта. Идеално време за провеждане на един толкова важен разговор, с минимум любезности, встъпителни думи, увъртания и уклончиви отговори.

— Саул Венгер е на телефона. Събудих ли ви?

Политическият съветник се надигна като пружина в леглото и запали лампата на нощното си шкафче. Погледна уплашено будилника. Четири сутринта, дявол да го вземе.

— Чувате ли ме?

Политическият съветник се опита да подреди мислите си. По дяволите, по дяволите, по дяволите, по дяволите! Чувате ли ме? Сякаш можеше да не го чува. Чичо Саул имаше силен, кънтящ глас, който отекваше по всяко време във всички кътчета на света. Този човек бе свикнал да дава команди, независимо от часа на денонощието.

— Здравейте, господин Венгер. Радвам се, че ми връщате обаждането. Опитвах се да ви позвъня, но секретарката ви не искаше да ме свърже.

— Какво искахте да ми кажете? Кажете го сега.

Да бе, помисли си политическият съветник. Нищо не съм искал да ти кажа, исках просто да протакам, а в четири сутринта не се сещам как.

— Исках да ви попитам дали сте получили програмата за визитата си и дали я одобрявате.

— А какво става по онзи въпрос?

— Нещата малко се усложниха — отвърна съветникът, отчаяно мъчейки се да си припомни опорните точки, които си бе нахвърлял за разговора.

Бе запомнил само първата: „При никакви обстоятелства не споменавай на Чичо Саул за отвличането в Париж“.

— А кога се връщате на стандартната процедура?

Дори в сегашното си полузаспало състояние, потискащ прозевките си и напразно търсещ химикалка, политическият съветник не можеше да не забележи израза, който Чичо Саул бе използвал: „стандартната процедура“. Един акт на безотговорност, оцелял едва три месеца, който вече заплашваше да увреди непоправимо сътрудничеството между израелските и американските разузнавателни агенции, бе обявен за „стандартна процедура“. Дълговечна традиция бе произволно нарушена без задоволително обяснение или подобаващо обезщетение.

— Убеден съм, че министър-председателят с готовност ще изложи пред вас всички възможни варианти, когато се срещнете лично тук.

— Не ми трябват всички възможни варианти. Вариантът, на който вече сме се спрели, ми върши отлична работа.

— Трудно е да се обясни по телефона — каза съветникът. — Ето защо един личен разговор би бил не просто по-приятен, но и далеч по-резултатен.

— Ще ми се да го вярвам — каза Чичо Саул и затвори.

Това беше класическото му заключително изречение — достатъчно изрично, за да предизвика безпокойство, и достатъчно неясно, за да посее объркване. Но той наистина искаше да го вярва, макар вече да се досещаше, че нещата стоят много по-зле, отколкото му бе казано. Той бе заложил на израелския министър-председател много преди неговото избиране — един съюз, който му бе донесъл огромни ползи през годините. Но миналите резултати не бяха гаранция за бъдещи успехи и едва ли някой разбираше това по-добре от него.

95

В Париж отново валеше пороен дъжд и Абади се улови, че несъзнателно е започнал да бърше с длан замъгленото стъкло на автомобила на комисар Леже, както навремето, когато баща му го караше на уроци по иврит.

Също като тогава Абади гледаше навън през прозореца с надежда, примесена с тъга. На хиляди километри оттук, край брега на Средиземно море, антените на Звено 8200 вероятно вече бяха дешифрирали милиони единици кореспонденция, имащи отношение към изчезването на ефрейтор Йермински. Алгоритмите на Технологичния отдел бяха наситили ефира с ключови думи, географски координати и кръстосани проверки. Там, в звеното, където щеше да се завърне, някой вече бе определил с кого бе разговарял Владислав Йермински от момента на кацането си в Париж. Някой вероятно бе обяснил връзката между него и русата похитителка, както и между нея и китайските командоси и кой кого всъщност бе отвлякъл.

А той, разделен от заместничката си, с отрязан достъп до всички познати средства за събиране на разузнавателна информация, бе принуден да наднича през прозореца и да гласува доверие на източници, нямащи нищо общо с модерните разузнавателни методи: шофьор на такси и хотелски портиер.

— Ще го открием — каза Леже, прочел мрачните мисли на госта си. — Показанията на шофьора на таксито бяха недвусмислени.

Показанията бяха дошли, след като всяка надежда вече беше загубена, към края на една дълга нощ, през която хиляди полицаи бяха разговаряли с всички работещи в района на „Сен Лазар“ — таксиджии, проститутки, шофьори от градския транспорт, сервитьори от денонощния ресторант. Никой не бе виждат Йермински, лицето му не беше уловено на нито една от многото камери за видеонаблюдение.

Накрая бяха стигнали до пиацата за таксита на Плас дьо ла Репюблик, където нощният диспечер им бе съобщил, че същата вечер един от техните шофьори се бил пошегувал по радиото по адрес на блондинката, която току-що бил возил — приличала на скъпа кифла, но нито тя, нито партньорът ѝ му били дали бакшиш.

Шофьорът бе приключил смяната си и си бе отишъл у дома. Екипът от следователи беше почукал на вратата му в един през нощта и беше събудил съпругата му. След чаша силно кафе и след като бе прегледал показанията на апарата си, човекът бе потвърдил, че снимката е на мъжа, когото бе возил с блондинката. Качил ги от „Сен Лазар“ и ги закарал до Плас дьо л’Одеон.

Булевард „Сен Жермен“ беше залят от сини светлини на полицейски автомобили. Кръстовището при Плас дьо л’Одеон беше по-голямо, отколкото го помнеше Абади. Там се пресичаха две основни градски артерии: булевард „Сен Жермен“, който минаваше в посока изток-запад, и Рю дьо Сен, която водеше от реката до Люксембургската градина. На билото на хълма се виждаше развятото френско знаме върху зданието на Сената.

Всичко светеше — кината, двете бистра, витрините на магазините, а в средата, до стълбището към станцията на метрото, статуята на Дантон, заобиколен от лоялните си последователи, отправяше своя отчаян призив в навечерието на Революцията:

„Нужна ни е смелост, пак смелост и винаги смелост“.

Комисар Леже застана пред хората си. Изглеждаше сякаш и на него му трябва малко смелост.

— Таксиметровият шофьор ги е оставил тук, пред тази статуя. Това е било преди осем часа. На снимките, които ви раздадохме, се вижда как са били облечени. Напомням ви, че вече имаме осем трупа. Вие можете да спрете тази касапница. Напред и успех!

Полицаите се втурнаха по улиците, изкачващи се към Люксембургската градина, други — по тесните проходи надолу към Сена.

Леже определено не беше държавник от величината на Чърчил или Хенри V, но поне речта му беше стегната. Абади се опитваше да схване логиката в струпването на такъв полицейски контингент в лабиринта от улички около кръстовището.

— В Париж има седемнайсет хиляди пазачи на сгради, отговарящи на дефиницията за портиер — обясни заместникът на Леже, който се бе впил в Абади като пиявица. — Те имат национален профсъюз, ползват безплатна квартира в сградата, която пазят, получават заплата и всички възможни социални осигуровки. Задълженията им включват изхвърляне на кофите с боклук от апартаментите, почистване на стълбищата, викане на техник при повреда на асансьора, включване и регулиране на централното отопление и най-важното: неофициална служба като информатори към френската полиция.

Това очевидно беше любимата му тема и Абади реши да не го прекъсва.

— Ние не знаем нищо за тази похитителка — продължи французинът. — Може да е свързана с китайските командоси, а може и да не е. Може да е свързана с първата блондинка, онова момиче, което открихме във фонтана при „Помпиду“, а може и да не е. Може вече да е убила Йермински, а може и още да не е. Но едно нещо знаем със сигурност: тя и Йермински са слезли от таксито тук, а в исторически квартал като този всяка сграда си има портиер. В това ни е надеждата. Патрулните полицаи познават лично всеки портиер и през следващия един час ще почукат на всички врати и ще събудят всички портиери, докато не открият онзи, който може да я разпознае.

Оптимизмът на този човек бе заразителен.

Междувременно Леже бе приключил с разделянето на екипите и влезе в бистро „Льо Дантон“, което се готвеше да затваря за през нощта. Абади седна при него на бара и си поръча кафе, а Леже — омлет. Двамата зачакаха, търпеливо и мълчаливо.

96

Мин погледна екрана. Помнеше много нощи, през които часовете минаваха в очакване призори да се случи чудо, а чудото така и не се случваше. Помнеше падения и поражения, виждал бе и най-педантично съставените си планове да се разпиляват като есенна шума на вятъра, познаваше злобни раздели и горчиви изненади. И целият този огромен опит в обяздване на лудия дракон на живота го бе научил на едно: империите винаги изглеждат неуязвими до последния момент.

Но последният момент в крайна сметка настъпва, и то когато най-малко е очакван, и все под различна маска; тогава човек получава мимолетния шанс да се спаси от гибел, да скочи от покрива върху близката сграда, да се хване за плазовете на кръжащия над главата му хеликоптер, да се провре през тесния, почти невидим отвор, запазен за онези, които са готови да оставят всичко зад гърба си. Мин бе виждал и приятели, и врагове да потъват в небитието заедно със създадените от тях империи, заслепени от високомерие, оглушени от надменност. И сега, докато гледаше безсилен на екрана как двайсет милиона долара пътуват към врага, скрит зад никому неизвестния номер 13uEbM8unu0ShB4TewXjtqbBv5MndwfX6b, той се запита дали това не е знамение, че сега е моментът да напусне Париж, да изостави Ърлан Шън и останалите от Четвърти екип, и да се спасява, преди цялата конструкция да се е сгромолясала върху него.

Трябваше да продължи, защото алтернативата беше още по-голям срам. Не можеше да повярва, че милионите му пътуват към някакъв жалък изнудвач. Не можеше да повярва, че прецизният му план да хване този нещастник се е провалил. Станах жертва на собственото си съвършенство, каза си Мин. Хората му бяха заловили погрешния човек, после Хъ Сянгу бе преустановила наблюдението на гарата, защото бе сигурна, че Йермински е ликвидиран. И сега той преследваше опашката си и търсеше начин за достъп до биткойн сметката на израелеца.

Сякаш отгатнал, че очаква знак, софтуерът изписа на екрана съобщение:

Приблизително оставащо време за осъществяване на трансакцията: 55 минути.

Мин чакаше друга индикация, по-ясен знак. Той погледна телефона си. Знак нямаше.

97

Бяха колкото близо, толкова и далече. Следата скоро се появи в лицето на портиерката в сградата до Факултета по медицина, от източната страна на площада. Но тя бе видяла само русата жена, а не ефрейтор Йермински, който все успяваше да се промуши през пръстите им.

Сградата беше огромна, с класически вътрешен двор и дори малък фонтан в него, навес за велосипеди и голямо помещение за кофите с боклук, към което портиерката сочеше с пръст.

Беше възрастна жена, с лек испански или може би португалски акцент, облечена с червен халат и пуловер и загърната с шал, сякаш имаше алергия към нощния въздух.

— Сигурна съм, че това е момичето от снимката. Беше в една от онези червени униформи. Отначало си помислих, че идва в туристическата фирма на третия етаж. Натиснах ѝ копчето да влезе и се върнах в двора, за да нахраня котките. И тогава я видях в гръб. Не се качи нагоре по стълбите, а влезе направо в помещението за боклука, където изхвърли нещо.

Гласът на Леже беше едва ли не враждебен:

— Какво изхвърли? Нещо голямо? Нещо малко?

— Не знам. Едва ли е било много голямо. Хвърли го в онзи контейнер ей там, зеления, не другия за рециклиране. Затвори капака и излезе навън и тогава срещнах погледа ѝ.

— А мъжът от другата снимка? Той не беше ли с нея?

— Не, с нея нямаше никой. Тя тръгна обратно, дори не си даваше вид, че смята да се качи нагоре. Можеше да каже поне „здрасти“. А тя — нищо. Натисна копчето и си отвори сама вратата, за да излезе на улицата.

— А вие не полюбопитствахте ли да видите какво е изхвърлила в контейнера?

— Не, разбира се. Не ми влиза в работата. Може да е било дрога или нещо такова.

— Ще ми се да вярвам, че ако наистина сте си мислили, че може да е дрога, сте щели да повикате полиция.

— За какво да ви викам, като вие бездруго не си тръгвате оттук! — възкликна победоносно портиерката.

Междувременно полицаите бяха изсипали контейнера на земята. Между пълните, меки като възглавници торби с боклук имаше и някакъв твърд предмет, който изтропа с пластмасов звук на плочника. Полицейските фенерчета осветиха пистолета със златната дръжка.

Бяха колкото близо, толкова и далече. Полицейска служителка с хирургически ръкавици вдигна пистолета за цевта — стандартна процедура, когато борави с оръжие като веществено доказателство, но жената очевидно не беше сигурна, че ситуацията е такава.

— Какво е това? — попита Леже.

— Пистолет играчка — отвърна Абади. — Можехме да се досетим от начина, по който го държеше на видеозаписа. Нещо ми изглеждаше не съвсем наред, но не бях сигурен какво. Този пистолет тежи близо два килограма, но тя го прехвърляше от ръка в ръка и го беше вдигнала на равнището на раменете си, сякаш беше съвсем лек. Сега знаем защо.

Заместникът на Леже се приближи до полицейската служителка и взе пистолета от ръцете ѝ, за да го разгледа. Дълго го въртя в ръцете си, сякаш очакваше да му проговори. Дъждът не преставаше да вали.

— Защо е ползвала пистолет играчка? — попита заместникът.

— Кога по принцип се ползва пистолет играчка? — отвърна с въпрос Абади.

— Когато човек не разполага с истински — пробва се заместникът. — Или за да получи по-ниска присъда, ако го хванат.

— Или когато се снима във филм — добави Абади. — Вие сам го споменахте, когато видяхме пистолета на видеозаписа. Казахте, че това е пистолетът от „Матрицата“. Тя всъщност не го е отвлякла, той е знаел, че пистолетът е играчка. Йермински я е използвал, за да отвлече себе си. Всичко е било представление.

— А тогава защо си е направила труда да изхвърля пистолета?

— На някои места трудно се влиза с пистолет — отвърна Абади. Това беше само догадка, но понякога и догадка е по-добре от нищо. — На някои обществени места може да ви претърсят багажа, а вероятно те двамата са отивали на такова място.

— Обществено място в Париж, което не само е отворено по това време, ами и ще ви претърсват багажа? — изпръхтя презрително заместникът на Леже.

Дъждът продължаваше да вали. Абади вдигна умолително очи към небето; ниските облаци го бяха оцветили в белия цвят на нечие знаме.

Беше 4:30 ч. сутринта, вторник, 17 април.

98

Генерал Ротелман си сложи слушалките и закопча най-горното копче на ризата си. Не че си падаше особено по видеоконферентни разговори и особено по такива преди зазоряване, но часът беше удобен за задокеанските партньори, така че нямаше смисъл да се противи.

Беше десет вечерта във Вашингтон и генерал Ротелман се надяваше събеседниците му да са уморени и учтиви или поне предпазливи и официални в държанието си. Той прочете още веднъж съобщението от Зоро. „Французите са уведомени, нашите хора в посолството са в пълна готовност, убеден съм, че през следващия един час всичко ще се уреди“ — бе написал заместникът му преди десет минути.

По какъв начин можеше човек да бъде „убеден, че всичко ще се уреди“? Тази история можеше да свърши и добре или поне да се избегне по-голяма катастрофа. Но че „всичко“ ще се уреди?

С оглед на тежкото изпитание, пред което беше изправен, той се отклони от традицията и поръча на дежурната секретарка кафе, подобаващо за случая — черно, силно и със смъртоносна доза захар. Отпиваше бавно, докато очакваше криптираният сигнал да се появи на екрана. Планът му беше прост: ако го попитаха, да отрича всичко; ако го притискаха, да се прави на глупак; ако побеснееха, да им каже, че ще провери още веднъж; ако започнеха да го заплашват, да им обещае да сподели с тях резултатите от разследването.

В кабинета до него, но извън обсега на камерата седяха секретарят по военните въпроси и един от политическите съветници на министър-председателя. Генерал Ротелман вече не беше сигурен кой от тях какво знае. Държавното ръководство беше овладяно от хранещ се с плът вирус, който използваше нормалната имунна система — закона, медиите, въоръжените сили, разузнаването, — за да мами собствените му органи, до степен, че вече беше невъзможно да се отличи здравият организъм от вируса.

Алгоритъмът задейства криптиращата система за предаване на данни. Зад трепкащите знаци на екрана генерал Ротелман видя събеседниците си, насядали около камерата. Разпозна началника на Централната служба за сигурност и началник на кибер командването на САЩ, който оглавяваше и Агенцията за национална сигурност; заместник-министъра на отбраната, отговарящ за военното разузнаване, и ръководителя на националното разузнаване — упорит стар генерал, който от години публично демонстрираше неприязънта си към всякакво сътрудничество с израелската разузнавателна общност.

— Нещо ново? — попита дрезгаво политическият съветник от другия край на стаята.

— Затваряй си устата — отвърна генерал Ротелман.

Откъм екрана се чу звуков сигнал и той погледна право в камерата. Не му мина и през ум да се усмихне.

99

Портата беше скрита в края на пасажа вляво. Беше залостена с резе, а отгоре имаше надпис на четири езика, че градината е частна собственост. Това не е вярно, обясни патрулният полицай. Човекът нервничеше, отдаваше чест в края на почти всяко изречение, а крясъците на Леже не му действаха никак успокояващо.

Но колкото и да се запъваше и изчервяваше, информацията му беше вярна. Този исторически пасаж, свързващ Рю Сент-Андре дез-Ар с кръстовището при Плас дьо л’Одеон и носещ официалното наименование „Базар Сент-Андре“, представляваше част от района му и той минаваше по него три пъти в денонощието. Обикновено пасажът беше пълен с туристи, които прииждаха от множеството сувенирни магазини и от Кафе „Прокоп“ — най-старото кафене в Париж, ако не и в целия свят. Тримата мускетари се бяха дуелирали в този пасаж; оттогава датираше и част от каменната настилка в него, по-подходяща за конски копита, отколкото за човешки крака.

Но скрит вдясно, зад невидим завой, беше входът към пасаж „Роан“ — поредица от древни вътрешни дворове между две известни сгради. В едната от тях се помещаваше фондацията „Джакомети“ — на името на „оня знаменит скулптор“, поясни бързо полицаят, когато срещна празния поглед на комисар Леже, — а другата беше собственост на Парижката община, която я използваше за настаняване на чуждестранни гости.

— Тази табелка е подвеждаща. Пасажът е публична собственост, а портата трябва да стои отключена през деня, защото тук има две училища: началното „Дю Жардине“ и гимназията „Фенелон“ Но след края на работния ден местните жители имат право да я заключват.

— Обясни ни още веднъж кой си мислиш, че живее там горе — прекъсна го Леже, докато заместникът му натискаше бутоните на интеркома в безплоден опит да повика портиера.

— Няма значение какво си мисля — протестира полицаят; лицето му бе станало по-червено отпреди. — Важно е какво знам. Горе е апартаментът на манекенките. Мисля, че първоначално общината им го даваше под наем само по време на модните ревюта, но сега живеят постоянно там. Всичките са високи и слаби и като ги видиш как ходят по тукашните павета е високите си токове, няма начин да ги сбъркаш. Не знам колко точно живеят там, но мога определено да кажа, че са много, повечето блондинки. Тъй че, когато капитанът ме попита дали случайно не знам…

— Разбрах, благодаря — прекъсна го отново Леже. — След малко ще ни покажеш къде точно се намира.

— Казвам се Жак Мартинон — каза полицаят, който очевидно не беше чак толкова объркан, че да се откаже от своя миг на слава.

Внезапно Леже забеляза младия мъж с очила и костюм, който слушаше разговора и старателно си записваше нещо в луксозен бележник. Напрягайки мозъка си миг преди да се нахвърли с крясъци върху него, той се досети, че това беше съдия-следователят, изпратен от Министерството на правосъдието.

— Какво прави тук този? — попита той шепнешком заместника си.

— Аз го повиках, господин комисар — призна си смутено заместникът. — Трябва да спазваме правилата, за да не ни обвинят утре. Освен това поканих и израелския полицейски аташе, но той отказа да дойде, само помоли да го държим в течение, ако наистина открием израелския войник в апартамента.

— А съдия-следователят поиска да присъства ли?

— Да, като при това каза да не започваме без него. Каза, че живеел наблизо и веднага щял да дойде.

Леже не обичаше да му се месят в работата и да го гледат под лупа. И определено ненавиждаше хора, които можеха да си позволят жилище в „Сен Жермен де Пре“. Но сега не бе моментът да размишлява за личните си предпочитания; той се обърна към съдия-следователя и поиска разрешение за проникване в сградата.

Полицията има право да прониква с взлом в частен имот по това време на нощта само при наличие на основателна причина да се смята, че с това може да бъде предотвратен терористичен акт, напомни съдия-следователят на комисаря, който незабавно му се закле, че въпросната основателна причина действително е налице, след като вече има осем трупа, а човекът, когото издирват, е израелски шпионин.

— Да влезем в сградата. Докато стигнете до апартамента, все ще измисля нещо — каза съдия-следователят, опитвайки се да спаси едновременно достойнството си и резултатите от разследването.

Леже кимна на заместника си и след по-малко от минути двама полицаи отвориха историческата порта с някакви внушителни на вид металорежещи инструменти. Полицейският контингент нахлу в двора на сградата, а полицай Мартинон, след като ги преведе успешно до втория вътрешен двор, посочи червената стоманена врата.

— Ето тук. На четвъртия етаж.

Този път прибягнаха до още по-внушителни инструменти. Дървените щори на един от прозорците на съседната сграда се отвориха, отвътре се подаде нечия глава, после се дръпна назад и щорите се затръшнаха. Легнали на съседния покрив, двама китайци в черни костюми внимателно наблюдаваха всяко движение на Леже.

След известна обработка с оксижена стоманената врата се предаде. Леже се обърна към съдия-следователя.

— Може би трябва да пратим горе само полицайки — прошепна загрижено младият мъж.

Комисарят не беше склонен в моменти като този да се вслушва в чужди съвети, най-малко от човек, живееш на Левия бряг.

— Нищо в правилника не изисква от нас да отдаваме предпочитание на служители жени, дори ако в апартамента са само момичета — възрази той.

— Голяма част от обитателките на апартамента ще са разсъблечени, а ние ще проникнем вътре в неразрешен час от денонощието с прокурорска заповед, която ви уредих въз основа на правила за действие, с каквито въпросният апартамент няма нищо общо. Дори полицаите ни да се държат изрядно, което не можем да гарантираме, пак си просим белята. Нека не забравяме, че собственикът на модната агенция е успял да им наеме апартамент в най-скъпия квартал на Париж в сграда, която е историческа забележителност и по принцип се предоставя на чуждестранни гости. На мен ми се струва, че едва ли ще му липсват връзки — сподели съдия-следователят съображенията си с комисаря.

Преди да се предаде, Леже реши да намеси и трета страна.

— А какво казва Абади? — попита той заместника си.

— Него го няма — отвърна заместникът. — Каза, че само си губим времето.

— Защо?

— Той смята, че Йермински се укрива там, където може да се слее със средата, иначе е щял да си остане в хотела.

— Нима един апартамент, нает от манекенки, не е най-доброто скривалище? Кой би се сетил да го търси тук?

— Ами ние например — отбеляза заместникът. — Абади каза, че няма смисъл да чака тук и че щял да търси другаде.

— Къде?

— Не каза.

— Той няма правомощия да предприема издирване без нас — изръмжа Леже.

— Той изобщо няма никакви правомощия — напомни му съдия-следователят. — И въпреки това нещата все някак си се подреждат, както той ги иска.

100

Абади тичаше по пустата улица и оглеждаше осветените прозорци на жилищата и преминаващите коли. Всички ресторанти и кафенета, покрай които минаваше, бяха тъмни и заключени. Пазарът беше празен, а на площада пред църквата „Сен Жермен де Пре“ спяха двама бездомници и четири кучета. Рю дьо Сен, Рю Мазарин, Рю Дофин, Рю Бонапарт, Рю дьо Бюси — през деня всички тези улици бяха претъпкани с хора, но сега целият квартал приличаше на някакво призрачно място.

Манекенката би могла да заведе Йермински някъде, където е по-оживено през нощта — на „Шанз-Елизе“, в „Белвил“, на „Дигал“ или „Монмартър“. Абади не знаеше коя е тя, как Йермински се бе свързал с нея, нито какво ѝ бе предложил в замяна на помощта ѝ. Знаеше единствено, че тя живее някъде наоколо. Това беше може би единственият квартал в Париж, който познаваше. И когато Йермински я бе попитал къде биха могли да се укрият от китайците, тя го бе довела тук.

Небето започваше да се изяснява, скоро дъждът спря. Стана студено. Абади ускори крачка, отчасти за да изпревари силите на злото, отчасти за да се сгрее. Той сви в Рю Жакоб и се насочи към любимото си кътче от Париж — Плас дьо Фюрстенберг. Зелените врати на абатството бяха все още заключени, червените врати на винарната в съседство бяха вече затворени. Сякаш градът беше затворен за него.

Той продължи напред, сви вляво по Рю Сен-Беноа и там видя онова, което търсеше. На тротоара, недалече от входа на Кафе дьо Флор, имаше неголяма тълпа: жени с къси рокли, мъже с артистично разпрани джинси, един мерцедес, препречващ тротоара, двама биячи с нахлузени ниско шапки, охраняващи стълбището. Купонджиите се разотиваха.

Дискретна табелка — „Льо Монтана“. Входната врата беше черна и Абади би я подминал, ако не беше голямата група хора, излизащи оттам в този момент.

Нямаше никакъв смисъл да преговаря с гардовете. В Париж, както и в Ню Йорк, Тел Авив или Пекин, мъж на възрастта на Абади можеше да влезе в такъв клуб само с подходяща компания. А тази пред входа на клуба беше напълно подходяща — след като веднъж бяха влезли в „Льо Монтана“, те можеха да влязат отново.

Бяха твърде голяма група за такъв разговор. Той изчака да се разотидат — действие, което отнема повече време в Париж, отколкото навсякъде другаде по света. Мъжете изглеждаха нетърпеливи да седнат в мерцедеса и да си тръгнат, но не и да оставят приятелките си сами пред клуба дори за десет секунди. Затова стояха отстрани и изчакваха момичетата да приключат със сбогуванията, размяната на целувки и благопожеланията за всичко най-хубаво. Процедурата бе донякъде ускорена от пристигането на колите им, наети през „Юбер“.

Най-после групата се разпръсна. На улицата останаха четирима — един мъж и три момичета. От всичките ограничени възможности, с които разполагаше Абади, най-приемливата беше да бие на чувства. На тези хора определено не им липсваха пари, а да пробва с насилие щеше да му отнеме твърде много време. Ето защо той попита:

— Случайно да сте виждали една млада жена, облечена в червено? Блондинка. Обади ми се, че ѝ е зле, и ме помоли да ѝ помогна.

Абади съзнателно не им се представи, не си даде труда да им дава обяснения и макар да се постара да насити гласа си с разумна доза безпокойство, се въздържа от излишен драматизъм и театралност. Появил се бе изневиделица — сравнително възрастен за подобно място, но добре облечен, с което издържа първия тест за благонадеждност.

— Видях една, която отговаряше на описанието ви, през цялото време беше на дансинга. На мен ми изглеждаше напълно здрава — каза едно от момичетата, облечено в рокля, която не оставяше нищо на въображението.

— Беше ли с нея един мъж, горе-долу на нейната възраст, със сини очи, с джинси и тениска?

— Вече не е с нея — каза момичето. — Тя е сама на дансинга, а мъжът е на тихия етаж, пие шотове. Той видимо не се чувства особено добре.

— Това може би обяснява защо тя ми се обади за помощ — каза Абади.

— Вие какъв сте им? — попита мъжът.

Изглеждаше изтощен след дългата нощ или може би се съвземаше след поредната доза, но във всеки случай Абади бе събудил подозренията му.

— Писа ми есемес, че имала нужда от помощ, но сега разбирам, че иска да ѝ помогна за него. Просто ще го отведа у дома.

— Вие приятел ли сте му? Защо не повикате линейка?

Два въпроса един след друг — често срещана грешка. Абади пропусна първия и започна настървено да отговаря на втория:

— И аз я попитах същото. Но тя ми обясни, че се страхувала да не му вземат кръвна проба, тази нощ бил прекалил с дрогата. Казах ѝ, че докторите едва ли ще повикат полиция, но той се бои, че все в някоя база данни ще се появи името му.

— Абсолютно е права — каза момичето с прозрачната рокля.

Партньорът ѝ очевидно усети, че решението е взето, и въпреки резервите си като истински мъж незабавно се присъедини към печелившия лагер.

— Изкарайте го още сега оттам, след час затварят и ако не може да стои на краката си, гардовете ще повикат ченгетата.

Абади го изгледа с възхищение.

— Разбира се, прав сте! Но как ще вляза вътре толкова късно? Ще се сторя подозрителен на гардовете…

— Аз ще ви вкарам — каза момичето.

Доколкото Абади можеше да прецени, тя не беше приятелката на мъжа, но не му беше и изцяло чужда. И действително, точно както се бе надявал, мъжът веднага демонстрира сериозността на намеренията си.

— Ще влезем всички заедно, така ще изглежда по-естествено, сякаш сме излезли отвън да се сбогуваме с компанията, а сега се връщаме да потанцуваме още малко.

Абади кимна възторжено и всички се насочиха обратно към входа. Гардовете претърсиха чантите им и хвърлиха само бегъл поглед на Абади, който в компанията на такива момичета би могъл да влезе навсякъде.

Коридорът беше тъмен. От тапицирани в червено кадифе говорители по стените в унисон с часа от денонощието гърмеше транс музика, която се усилваше, колкото по-надолу слизаха по стълбите. Тежки врати отвеждаха към основното помещение, където десетки младежи все още се виеха в екстаз на дансинга. Абади тръгна след мъжа, който ловко се провираше между танцуващите, и усети как момичето зад него обви ръце около кръста му. Когато стигнаха пулта на диджея, те се провряха под издигнатия подиум до някакъв стоманен капак в пода, наподобяващ люк на подводница. Мъжът повдигна капака и ги поведе надолу по желязното стълбище към подземието.

Това беше тихият етаж, ако Абади правилно бе разбрал значението на това понятие. Хората танцуваха под звуците на музика, която всеки избираше и само той чуваше благодарение на безжичните дизайнерски слушалки, напъхани в ушите им. Други се бяха изтегнали направо на пода, покрай стените и в пространството, което служеше за бар. Лазерни прожектори описваха цветни фигури по стените; в пулсиращата светлина бе почти невъзможно да се различи дългият барплот с високите столове пред него.

На бара имаше само една празна чаша от уиски.

— Седеше тук. Явно си е тръгнал — сви рамене мъжът. — Желая ви късмет.

— Късмет — пропяха момичетата и едната дори целуна Абади.

Тримата тръгнаха по стълбите и капакът се затвори след тях.

101

Войникът докара Ориана навреме до летище „Бен Гурион“ благодарение на включените светлини и сирена, но след това я държаха двайсет минути при проверките.

— Съжалявам, но сте в списъка на лицата, които нямат право да напускат Израел без специално разрешение.

— Знам, но аз имам разрешение. Вижте го, в паспорта ми е.

— Какъв е този печат?

— На Звено осем-двеста. Централата в Глилот.

— Значи някой друг е дал нареждане в системата да ви задържим тук.

Чекирането за полета ѝ приключваше след десетина минути. Ориана сви рамене и влезе в денонощния магазин. Купи си дрехи и книга. Когато се върна на гишето на „Ел Ал“, там я очакваше полковник в пълна униформа.

— Добър вечер, лейтенант Талмор. Свършихте добра работа. — Той се усмихна сдържано. Вероятно отдавна не бе разговарял с младши офицери. — Сега имам още една задача за вас. Трябва ми магнетофонната лента, която ефрейтор Йермински е взел със себе си в Париж.

Беше по-скоро молба, отколкото заповед.

— Ще помогна на полковник Абади по всякакъв начин в търсенето — заяви тя.

— Полковник Абади вероятно е близо, но ние смятаме, че лентата може вече да е предадена.

— На кого?

— На човек, когото наричат Мин.

Ориана не беше сигурна как да реагира. Знаеше, че мисията ще е трудна, както и че не разполагат с много информация.

Но това тук беше нищо. Никакви предварителни сведения.

— За малко да забравя — полковникът посегна към малък куфар на гишето. — Донесох ви малко дрехи. В Париж вали, а и униформата ви едва ли е най-доброто прикритие за израелски агент. В коженото яке е телефонът на Йермински. Благодарение на вас техниците ни го отключиха. Изпратих паролата и друга важна информация на наврана ви.

— А там посочва ли се местонахождението на Мин?

— За съжаление, не, лейтенант Талмор. Машините все още не могат да вършат нашата работа. Радвайте се, докато е така.

— Каква точно е моята задача, командире?

— Тази лента ми трябва, лейтенант Талмор. Специалните отношения на звеното с американското разузнаване зависят от това. Полковник Абади сигурно ще ви посрещне на летището, но ако е зает с друго, ще трябва да се справите сама.

Ориана беше почти сигурна, че командирът предпочита да припише неизбежния провал на младши офицер и така да спаси приятеля си. Затова не отговори. Възрастният мъж стисна ръката ѝ и нареди да я отведат до самолета.

Мястото ѝ беше до прозореца. Пилотът нареди подготовка за излитане, стюардесата обеща закуска и безмитни стоки. Зазоряваше се и когато самолетът излетя, Ориана видя движещи се коли, къщи и дървета, някакво подобие на нормален живот. Беше облякла новото кожено яке и започна да чете имейлите от самсунга, който Йермински бе оставил.

102

Долуподписаният Филип дю Монтикол, съдия-следовател от 6-и парижки съдебен окръг, с настоящото разпореждам към преписката по дело „76029649565 — Френската република с/у неизвестни извършители“ да бъде добавена следната докладна записка като неразделна част от следственото дело, по което съм наблюдаващ магистрат:

Обща информация:

Тъй като, смятано от момента на първото престъпление по настоящата преписка, а именно: отвличане и предполагаемо убийство на израелския гражданин Янив Мейдан, броят на жертвите нараства с тревожна скорост;

И тъй като надлежно проведеното разследване от страна на полицейския комисар по делото Жул Леже установи връзка между поредица убийства, извършени в града през последните двайсет и четири часа, и опитите на отряд чуждестранни командоси, вероятно китайци, за отвличане на друг израелски турист на име Владислав Йермински;

И с оглед на това, че Йермински е бил отвлечен от стаята си в Гранд-Отел в 17:20 часа днес, комисарят застъпва хипотезата, основана на разузнавателни данни от израелски източник, че Йермински е инсценирал собственото си отвличане със съдействието на наета срещу заплащане актриса или модел;

И предвид на това, че според предоставената ми от отдел „Измами“ информация става ясно, че Йермински е използвал хакерски похвати, за да проникне с цел присвояване в банковата сметка на друг гост на хотела;

И тъй като издирването на Йермински ще допринесе за успешното приключване на разследването, независимо дали той е жертвата, която би могла да привлече убийците си, или съучастник, чрез когото да достигнем до съдружниците му;

И с оглед на факта, че днес в 4:20 ч. сутринта комисар Леже ми докладва по телефона чрез своя заместник за откриването на първата конкретна следа в хода на делото;

И с оглед на факта, че когато в рамките на трийсет минути след това пристигнах на място, при заключената порта към пасаж „Роан“ в 6-и парижки район, комисар Леже поиска да издам заповед за обиск на апартамента, в който се предполагаше, че се укрива съучастничката на Йермински в неговото инсценирано отвличане.

Реших:

Тъй като случаят бе дефиниран от полицейския комисар като престъпен заговор за трафик на наркотични вещества, по закон аз нямам право да издавам заповеди за нощни обиски за обикновени престъпления, свързани с наркотици, тъй като полицейско проникване в частен имот през нощта се допуска единствено при наличие на основателно подозрение за терористичен акт.

Въз основа на събраните доказателства обаче комисар Леже допуска, че в случая става дума за шпионска афера, и аз действително намирам извършените убийства за по-близки като почерк до действия на военно формирование, отколкото до гангстерски войни.

Ето защо, воден от стремежа да предотвратя по-нататъшни убийства и загуба на невинен човешки живот, аз удовлетворих молбата на комисаря и издадох исканата заповед.

След като получих информация, че в апартамента живеят не само актрисата или модел, до чиито услуги се твърди, че е прибягнал Йермински, а и множество други млади жени, аз одобрих операцията, при условие че само жени полицейски служители ще влизат в апартамента, с оглед свеждане до минимум на евентуални оплаквания от неговите наемателки, повечето от които нямат абсолютно никакво отношение към случая.

Подписах заповедта в 5:10 ч. сутринта, след което полицейските сили незабавно щурмуваха апартамента.

Резултат:

В апартамента не бяха открити каквито и да било оръжия, с изключение на флакони с лютив спрей за самозащита. Полицейските служители откриха незаконно количество (четирийсет грама) марихуана, както и голям асортимент от стимуланти, включително двайсет грама таблетки екстази и приблизително триста броя таблетки риталин ЛА по 40 мг.

По документи бе установено, че апартаментът е предназначен за настаняване на четири манекенки, наети от парижката агенция „Топ Моделс“. В имота бяха открити трийсет и две млади жени, повечето без разрешително за трудова дейност на територията на Европейския съюз. Владислав Йермински не бе открит в жилището. Всички живущи в апартамента жени са с чуждо гражданство, като повечето са от Русия или други източноевропейски държави.

Както изглежда, моделите, пребиваващи законно, са събирали наем от чуждите гражданки без законно издадени разрешителни за работа. В хода на разследването се установи, че подобни практики са широко разпространени в модния бранш, както и че моделите са си уреждали взаимно частни ангажименти, без да ги отчитат пред наелите ги агенции.

При разпита на единствената говореща френски обитателка в апартамента се установи, че жената, уж „отвлякла“ Владислав Йермински от хотелската му стая, била известна само със собственото си име, Екатерина, и същия ден била отговорила на обява за работа, публикувана в популярен рускоезичен форум. Ангажиментът бил за присъствие на място и включвал изисквания по отношение на външния вид: определен цвят коса, ръст и тегло. Екатерина отговаряла на всички условия. Тя получила положителен отговор и излязла от апартамента в 15:10 ч. Приятелките и не знаели повече подробности.

Дадени указания:

1. Разпоредих на комисар Леже в спешен порядък да открие местонахождението на Екатерина, използвайки номера на мобилния ѝ телефон, предоставен от нейните съквартирантки. За целта издадох необходимата заповед.

2. Реших, предвид основанията за издадената заповед за обиск, да се въздържа от използване на инкриминиращите веществени доказателства, открити в апартамента.

3. Враждебността на комисар Леже породи у мен съмнения доколко е пригоден да води по-нататък разследването. Поканил съм го на среща в кабинета си в 10:00 сутринта, за да установя това.

103

А уж беше толкова близо. Нима Йермински отново се изплъзна? Е, поне сред пияните и повръщащите го нямаше. Нямаше и барман. В мрака Абади едва успя да разчете табелата с инструкции как да действа. Натисна копчето пред себе си и помоли за вода в микрофона. След минута на конвейера се появи бутилка „Перне“ в комплект с мобилно устройство за плащане. Точно като в суши баровете. Светът бе станал прекалено подобен на Звено 8200, вероятно за радост на Йермински, който без съмнение плащаше напитките с чужди карти.

Абади потърси мобилния си телефон — навранът нямаше да свърши работа, — но установи, че няма връзка. Апаратът го уведоми, че при подобни проблеми може да ползва защитените уай-фай кабинки близо до тоалетните.

Естествено, Йермински би се чувствал добре там.

Абади отвори вратата към тоалетните и се озова в огромно, пълно с хора място. Беше тъмно, отвсякъде отворено. В дъното имаше десетина кабинки със знак за безжичен интернет на вратите. Една беше отворена. Във всяка кабинка имаше по няколко души, но само под последната врата Абади видя червени обувки с високи токове.

Той я изрита рязко.

Блондинката се надигна бавно и царствено. Беше дамата от хотела, още в червената униформа. В ръката си държеше телефон, чийто кабел беше свързан с рутера.

— Ефрейтор Владислав Йермински? — повиши глас Абади.

Мъжът пред него изглеждаше по-млад, отколкото във видеото, и определено по-слаб и по-блед. Може би беше от светлината или от алкохола, или от стреса. Той остана седнал на тоалетната чиния.

— Ти кой си? Очаквах някой с пълна военна униформа, не плейбой със собствената ми риза.

— Аз съм полковник Зеев Абади, командир на Специалната секция на звеното ти — едва успя да скрие усмивката си Абади, който определено беше забравил за преобличането си в хотела. — Трябва да дойдеш с мен.

Йермински се надигна бавно, подкрепян от рускинята, която изглеждаше по-спокойна и от двамата мъже. Тя изключи телефона си.

Йермински вдигна театрално ръце. Раменете му потрепериха.

— Можеш да задържиш ризата ми — заяви той. — Но ще дойда с теб само до бара.

Беше 5:45 ч. сутринта, вторник, 17 април.

104

Госпожа Абади отново предложи кафе на полицаите и те отново учтиво ѝ отказаха. Бяха трима — две жени и един мъж — и никога преди не бяха виждали такова нещо.

— Никога преди не сме виждали такова нещо — повтори старшият на групата.

Беше изминал вече половин час, откакто бяха пристигнали в жилището, а не бяха напреднали и на сантиметър. Правеха оглед на стаята, проверяваха бележките си, излизаха на балкона. Бяха свикнали да разследват прониквания с взлом по домовете, правеха по няколко снимки, записваха по нещо в бележниците си и после викаха жертвата в участъка, за да подаде официална жалба за пред застрахователя. Почти всички съседи на госпожа Абади бяха минали през тази процедура.

— Може би ще ни кажете още веднъж защо се обадихте в полицията? — попита една от служителките на реда. — Със свои думи.

Госпожа Абади въздъхна. Дали разполагаше с други думи, освен свои? Помисли си дали в знак на протест да не мине на арабски, но страхопочитанието ѝ към хората в униформа я спря.

— Много е просто всъщност. Снощи, тъкмо преди да си легна…

— Помните ли колко беше часът? — прекъсна я полицейската служителка.

— Новините в единайсет бяха свършили — отвърна търпеливо госпожа Абади. — Да е било малко преди полунощ. Угасих лампата в кухнята, погледнах навън през прозореца и видях двама китайци на тротоара да гледат към апартамента ми. Уплаших се, понеже по новините тъкмо бяха споменали за някакви атентати от китайски терористи в Париж. Обадих се на сина ми, за да го питам какво да нравя, но той не си вдигаше телефона. Затова позвъних на госпожа Зербиб.

— Коя е госпожа Зербиб? — попита един от полицаите.

— Съседката ми по етаж. Никога не спи.

— Тя вече ни обясни — намеси се полицейската служителка.

— Аз вече ви обясних — потвърди госпожа Абади. — Всъщност вече всичко ви обясних. Госпожа Зербиб каза, че наистина звучи страшно, и предложи да отидем и да нощуваме в апартамента ѝ. Но съпругът ми вече беше заспал, а междувременно двамата китайци бяха изчезнали, така че аз ѝ казах, че няма нужда, и си легнах.

— И какво стана после?

— Синът ми е звънял, след като е видял, че съм го търсила, но аз вече си бях изключила телефона. Винаги го изключвам нощем. Затова се обадил на госпожа Зербиб и тя почука на вратата и обясни, че моят син бил казал да събудя мъжа си и че двамата трябвало да отидем в апартамента на госпожа Зербиб.

— Кога беше това? — попита полицейската служителка, очевидно обсебена от манията да регистрира хронологическата последователност на събитията.

Госпожа Абади се помъчи да запази търпение.

— Около два през нощта, по-малко от два часа след като се бях опитала да се свържа с него. Моят син винаги отговаря при първа възможност на обажданията ми.

— И какво направихте?

— Каквото бе казал синът ми, разбира се. Събудих мъжа ми и отидохме да пренощуваме у госпожа Зербиб, в стаята ѝ за гости. Беше много мила, дори ни остави чаша с вода на нощното шкафче, както правя вкъщи. И тогава се случи онова.

Полицаите се спогледаха и отново влязоха в спалнята. Прозорецът откъм балкона беше разбит на парчета. Гардеробът беше надупчен от куршуми, деветмилиметрови. Но най-странно беше присъствието на спринцовка, пълна е лилава течност, вероятно от пушка за приспиване на диви животни, забита точно във възглавницата, на която би трябвало да е спала госпожа Абади.

— Кога открихте всичко това? — попита полицейската служителка.

— Чух шум през нощта, но ме беше страх да изляза от апартамента на госпожа Зербиб. Двете с нея дойдохме тук преди час и аз веднага позвъних в участъка.

Всички замълчаха, после тя добави с предпазлива предизвикателност:

— Добре че послушах сина си…

Старшият на групата каза:

— Госпожо Абади, бихме желали да говорим със сина ви.

— Не сте единствени! — отвърна веднага тя и този път те безпогрешно доловиха гордостта в гласа ѝ.

105

Като не спираше да ругае Европа и Франция в частност, Мин излезе от сградата и се върна в черната си лимузина.

Намираше се на най-големия бизнес терминал в Европа, ако не и в целия свят. Пред сградата на летище „Бурже“, северно от Париж, спираха една след друга лимузини и хората, които слизаха от тях, бяха от онези, чието време беше достатъчно ценно, за да отговарят на критериите за членство в клуба: изпълнителни директори на корпорации, кинозвезди, руски олигарси, държавни глави, пътуващи инкогнито, обикновени разглезени милиардери. Не повече от десет минути минаваха от пристигането до заминаването им.

И все пак Мин не получаваше дължимото уважение. Не му беше разрешено да излети веднага. Осем часа. Според досадните трудови закони във Франция пилотите трябва да почиват осем часа след междуконтинентален полет. Тъй като бяха пристигнали от Макао през Франкфурт преди четири часа, пилотите му не можеха да излетят преди обед. Той можеше да пилотира сам боинга си, но му трябваше и втори пилот. Мин предложи подкуп на служителката, но тя отказа и му предложи да наеме френски пилот от предварително одобрен списък.

Мин изрита шофьора си, който не отвори вратата достатъчно бързо, и се качи в лимузината. Там включи защитения модем в конзолата и прегледа съобщенията си. Единственото хубаво нещо, което Хъ Сянгу бе свършила преди смъртта си, бе, че бе пуснала опашка на комисар Леже. Французите щяха да ги отведат до Йермински. „Гледай огньовете на другия бряг на реката“ съветваше настолната му книга. Комисарят сигурно беше изтощен. Абади сигурно беше изтощен. Сега му беше времето.

Може би французите бяха прави и пилотите му също бяха изтощени. Нямаше смисъл да оспорва законите им. И нищо нямаше да изгуби, ако изчакаше със скъпоценната лента „Ухер“ до обед. Той изпрати заповед на Ърлан Шън и се върна в терминала да подаде новия летателен план. Отговарящ на правилата.

Този път шофьорът отвори светкавично вратата.

106

Понякога определена дума — „измяна“, „пари“, „родители“ — разпалваше в него възбуда, граничеща с ярост. Очите му ставаха толкова ярки, че от бледото лице се виждаха само месестите червени устни, влажни от пот и от изпития алкохол. Йерми ги хапеше, кривеше и засмукваше навътре, отново и отново, в разгорещена борба с демоните вътре в него — демони, които Абади напразно се опитваше да прогони. Но не знаеше езика им.

Двамата седяха на високите столове. Бяха сами на бара. Останалите танцуваха, всички със слушалки на ушите, потънали в своя свят, далече от трагедията, която се разиграваше около тях.

— Минаха на афтърпарти музика — съобщи им русата жена и се върна на дансинга.

Йерми поглеждаше към нея от време на време и поръчваше уиски след уиски.

И говореше. Не беше признание, определено не беше подробно описание на случилото се. Абади се опитваше само да насочва излиянията му, за да може после да докладва, че наистина се е опитал да го върне в Израел.

— За Деня на независимостта в Южната база имахме церемония. Поканиха отличили се бивши военнослужещи от звеното да държат речи — каза Йерми. — И всички те, гении с патенти и топ експерти — той протегна ръце напред към въображаемия подиум с микрофоните и застаналите зад тях генерали и после посочи себе си, застанал в дъното на залата, — всички тези хора, които днес са мултимилионери, обкичени с медали, и ги канят да палят вечния огън на връх Херцл и да четат лекции в скъпи университети, и да участват във всевъзможни управителни съвети, и да съветват президенти, и да удрят звънеца на фондовата борса, какво са направили те, което да е толкова различно от моето?

— Какво различно са направили? — попита Абади, като се опитваше да изглежда ужасен.

Но не можеше да отрече, че Йерми е прав. Звено 8200 беше елитен клуб за децата на малък елит, който се възползваше от тайните му за свое собствено благо.

— Нищо по-различно от онова, което и аз! — изпищя възторжено Йерми като дете, успяло да препъне родителите си с особено глупава гатанка. — Нищо различно не са направили! Служили са в звеното и са имали достъп до интересна информация, която са продали в чужбина. Фактът, че информацията е била технологична, а не разузнавателна и вместо да я продадат за биткойни, са я реализирали чрез стартъп компания, няма никакво значение. Едно и също е. Едно и също, ако не броим факта, че аз живея с родителите ми, които не говорят иврит и не могат да вдигнат телефона, за да се обадят на приятел, който познава човек, който управлява инвестиционен фонд. Е, наложи се да се оправям сам, това е.

Най-накрая нещата се изясняваха.

— Какво искаш да кажеш с това „да се оправям сам“? Една нощ просто се случи, така ли? — попита Абади.

— Не, трябваха ми много нощи, за да го схвана — отвърна Йермински, след като изпи още един шот. — При постъпването си не задавах много въпроси. Превеждах разговорите на този китаец, имейлите му, есемесите, всичко. Нощ след нощ го подслушвах. Но не след дълго ми стана ясно, че онова, което записвам, няма нищо общо с ядрено оборудване, нито пък с Иран. Беше шеф на надзорния орган на казината в Макао и вземаше подкупи от големите групировки. И така, една нощ ми доскуча да изреждам дългия списък с плащания и го предадох обобщено, нещо като „Обектът обсъжда подробности по рушветите“.

Абади се досети какво е последвало.

— На следващата сутрин ме събуди офицерът по мрежово разузнаване. Беше бесен и ми нареди да продължа да превеждам всичко, директно от суровия запис, без да пропускам каквото и да било, и най-вече отнасящото се до казината. В един момент Макао започна да се появява в списъка на Задачите за деня. Това беше толкова абсурдно, че аз веднага разбрах какво става и това прогони скуката ми веднъж завинаги.

От време на време блондинката идваше да танцува около стола му и тогава Йерми я потупваше по гърба и я галеше по косата, а тя се навеждаше към него и устните ѝ почти се допираха до неговите, после изваждаше мобилния си телефон, заснемаше по едно-две селфита и му показваше снимките, след което отново се връщаше на дансинга.

— Скуката е мощен двигател. Незаслужено подценяван — продължи той. — Когато хората търсят мотив, винаги говорят за пари, любов, его или бог. Но ако си направят труда да проучат какво стои в основата на всички най-позорни актове, ще открият, че мотив номер едно е скуката. Помисли си само, човек се опитва да убие времето, което е абсурд, понеже всички знаем, че именно времето бавно, но сигурно ни убива. Опитай се да си представиш нощна смяна пред машини, които предават безкрайни масиви от информация. Чакаш някой да каже нещо важно. Нощ след нощ, ден след ден, през пялото време на военната ти служба. Истинско чудо е, че няма повече случаи като мен.

Има, и то много, затова ме повикаха обратно, помисли си Абади. Но не можеше да го каже. Трябваше да раздруса хлапето още малко.

— Скуката е добро обяснение, но си го запази за пред съда. Всичко, което си направил, от самото начало е било за пари.

Бръщолевенията на Йермински станаха някак по-конкретни, почти разбираеми.

— За пари, да. Знаеш ли, проблемът е изнудването е, че никога не си сигурен колко пари да искаш. Един милион много ли е или малко? Ами половин? Ами десет милиона? Аз имах късмет, че бях записал сумите на всички подкупи, така че знаех за какви пари става дума. И поисках половината, двайсет милиона долара. Смятах, че е справедливо. Човекът от Макао ми каза, че ще платят, но искат записа, и аз трябваше да намеря начин да се сдобия с магнетофонната лента.

— Къде е лентата?

Въпросът бе зададен небрежно. Абади трябваше да прикрие интереса си. След доклада на Ориана за ухера приоритетите му се бяха променили драстично.

Точно в този момент рускинята реши да танцува пред тях.

— Не знам и не ми пука — отсече Йерми и я целуна по устните. — В хотела получих потвърждение, че плащането е извършено. Веднага се изнесохме и отидохме на „Сен Лазар“, както се бяхме разбрали. Изпотроших стаята, преди Екатерина да дойде, за да създам впечатлението, че е намерила ролката, преди да ме отвлече.

И пак Екатерина. Докато я гледаше как танцува, Абади реши да опита отново:

— Още не е късно, Йерми. Още не е късно, ела с мен, самолетът от Израел каца след час, обратният полет е в осем, ще стигнем тъкмо навреме.

Йерми се обърна към него; клепачите му бавно се повдигнаха. Той се усмихна, после избухна в истеричен смях.

— Навреме за какво, Абади? За вестникарските заглавия, оповестяващи ареста на най-големия предател в историята на Израел? На фона на пълно медийно затъмнение и слухове по мой адрес в социалните мрежи, и хвърляне на запалителни гранати по жилището на родителите ми? — Той замълча за миг. — Ти сам не мина ли през всичко това? И то за нещо много по-малко. Ще стигнем навреме за какво?

— Ще стигнем навреме за разследването на случващото се в Южната база, защото ти си просто страничен продукт на нещо много по-сериозно — отвърна Абади с почти искрен оптимизъм. — Не мога да ти обещая, че няма да бъдеш изправен пред съда, но никой няма интерес тази история да се раздухва повече, отколкото е необходимо.

— Никой няма интерес, така ли? Че какво друго, освен интерес има в тази афера? Единственият въпрос е: какъв е моят интерес?

— И какъв е твоят интерес? — попита Абади.

Трябваше да изчака отговора, понеже блондинката отново се беше увила около Йермински и позираше за селфи, второ, трето — общо десет. Йерми ѝ кимна и тя се отдалечи. На дансинга бяха останали значително по-малко танцуващи.

Йерми пресуши остатъците от уискито в чашата си.

— Моят интерес е да се обадиш на френската полиция и да им кажеш, че искам да се предам — отвърна той с делови, учудващо зрял тон.

— Израел ще поиска екстрадирането ти.

— Не бъди наивен, Абади, Израел никога няма да поиска да ме екстрадират, те няма как дори да намекнат в официален документ какво точно съм извършил. Ако дойда с теб, ще ме хвърлят в някой таен затвор и ще направят така, че да изчезна. А пък, ако се предам на французите, ще ми лепнат няколко дребни обвинения, например за онова в хотела, и като отмине бурята, ще ме пуснат. След четирийсет и осем часа ще съм вън. Трябваше да изчакам нещо, но сега съм вече готов.

— Ако имаш предвид плащането в биткойни, ние имаме данните на телефона ти — каза Абади и се взря в ясните очи на Йермински.

Няколко мига войникът изглеждаше изненадан, но бързо се опомни.

— Съжалявам за това, Абади, но не съм разчитал на Шломо да ми бъде единствената подкрепа. Повикай френската полиция. Ако не го направиш, ще изляза навън и ще отида в най-близкия участък — добави той и обърна още един шот.

Създай измамно впечатление за близост с обекта — изпълнено.

Опиши още веднъж престъплението на обекта — изпълнено.

Представи на обекта вариантите за него — изпълнено.

Изложи пред обекта сериозността на ситуацията — изпълнено. Два пъти.

Абади извади телефона си и потърси номера на Леже.

107

Генерал Ротелман тичаше по алеите в парка „Аяркон“ и разсеяно слушаше сутрешните новини. Говорителят обясняваше с обичайния си авторитетен тон, че трупът на Янив Мейдан бил идентифициран, а френската полиция все още разследвала обстоятелствата около убийството му. Това не беше лъжа, но не беше и новина. Случилото се — или поне онова, което те смятаха, че се е случило — все още не можеше да бъде съобщено на публиката. Генерал Ротелман пъхна слушалките в джоба си и погледна мъжете, които тичаха до него. Тримата се насочиха към езерото.

Спътниците му бяха на неговата възраст. Единият му беше съсед — живееха на една и съща улица в Рамат Ашарон, северно от Тел Авив, а децата им бяха съученици в един и същ клас. Мъжът беше председател на управителния съвет на голяма хранителна компания, основана още от дядо му. Другият беше негов приятел от армията; бяха завършили заедно военната академия и оттогава бяха неразделни. Приятелят му не само беше депутат в Кнесета, но и бе успял да се намърда в състава на Комисията по външна политика и отбрана.

И двамата членуваха в комитета по назначаването на генерал Ротелман за началник на Генералния щаб.

Такъв комитет всъщност не съществуваше, поне не официално. Което не му пречеше да работи неуморно в задкулисното, в онази зона на здрача, където се вземаха истински важните решения — на закрити дискусии, с есемеси, в среднощни телефонни обаждания, по време на сутрешното тичане в парка, на официални вечери, чрез назначения от вътрешния кръг, чрез определяне на бюджетни приоритети, чрез появи и изчезвания от новинарските емисии — в онази зона на здрача, където се създава усещането за легитимност.

Те имаха и един рекламен гений, един нашумял телевизионен коментатор и един също толкова нашумял адвокат — бяха общо осем души, всичките мъже, и за да оцелеят, трябваше да направят така, че един от тях да се изкачи колкото е възможно по-нагоре в йерархията на властта. От цялата група генерал Ротелман имаше най-добри шансове; на него биха заложили и хора, които не са комарджии.

Тримата спряха на обичайното място след моста.

— Кога ще съобщят новината? — попита депутатът.

— Може и да не я съобщят — отвърна генерал Ротелман. — Може да намерим достатъчно добро официално обяснение и всички да го преглътнат без проблеми.

— Дори американците?

— Не — отвърна генерал Ротелман. — Вчера останах с впечатлението, че американците вече знаят какво става. Очевидно на командващия Звено осем-двеста не му допада обстоятелството, че кабинетът на министър-председателя предава американски разузнавателни данни на частни лица. Може би американците сами са се досетили, че няма никакви ядрени сделки между Иран и китайски бизнесмени в Макао, а може и да не са. Но вече знаят, че ние сме поискали данните им от Макао само за да помогнем на основния спонсор на министър-председателя.

— И какво ще направят?

— Надявам се, нищо. Ако случаят си остане криминален и не привлече международен интерес, американците също ще си траят. Защото едно е ние да ги изпързаляме, а съвсем друго — целият свят да разбере, че сме ги изпързаляли.

— Не можем да поемем такъв риск — каза съседът на генерал Ротелман.

Неговият приятел военният се съгласи:

— Така е. Дори сега всичко да утихне, може да се разсмърди след пет години, точно когато обмислящ навлизането си в политиката. Не можеш да се замесваш в такива неща.

— Вече съм замесен. Вчера им докладвах.

— Казал си им онова, което си смятал, че е истина. Толкова. От сега нататък стой далече от тази история. Правителството няма как да назначи за главнокомандващ на Израелските въоръжени сили човек, който е прецакал американското разузнаване. Остави заместника си да се оправя, онзи там, как му беше името?

— Зоро? Той е пълен дебил — каза не без съжаление генерал Ротелман. — Изключено е да повярват, че той е бил способен да върти двойна игра с такива мащаби.

— А какво ще кажеш за мароканеца? Онзи, който командващият на звеното ти пробута, без да се усетиш.

— Не е мароканец, а тунизиец — отвърна генерал Ротелман. — Но проблемът е, че той е назначен лично от заместник-главнокомандващия.

— С него ще се оправим, когато му дойде времето — каза депутатът.

Потънал в мисли, генерал Ротелман не отговори. Накрая само кимна в знак на съгласие и тримата възобновиха бягането си за здраве.

108

Съдия-следователят очевидно чакаше комисар Леже да разпореди на един от полицаите си да го откара вкъщи. Докато Леже очакваше — също толкова явно — да се случи чудо.

Бяха застанали на бордюра на булевард „Сен Жермен“ и наблюдаваха как полицейските автобуси един по един напускат мястото на инцидента. Бистрото на ъгъла беше тъмно. Статуята на Дантон мълчеше. Само рекламните билбордове на кръстовището бяха осветени и от тях капеха обещания. Реклама за джинси го насърчаваше да бъде винаги себе си. В момента Леже беше по-склонен да е някой друг, но никой не бе изявил желание да се разменят.

Тъкмо се канеше да нареди на един от служителите си да откара съдията, когато видя заместника си да тича към тях през кръстовището, стиснал в ръка мобилен телефон, сякаш беше олимпийски факел.

— Господин комисар, господин комисар! — извика той от средата на улицата, останал почти без дъх. — Господин комисар, търси ви Абади.

Леже не беше убеден, че това е името, което желае да чуе в този момент.

— Какво иска?

— Открил е изчезналия израелец. Казва, че той искал да се предаде.

— На Абади?

— На нас — отвърна задъхан заместникът.

— Къде са те? — попита съдията, докато Леже не смееше да поиска подробности от страх да не развали магията.

— В един клуб на Рю Сен-Беноа, на две минути оттук. Какво да му кажа?

— Кажи му, че идваме — отвърна Леже, внезапно изпълнен с енергия.

109

Ориана се събуди, обзета от паника. Минаха няколко мига, преди да осъзнае къде се намира и защо е там. В самолета беше полутъмно, после стюардесата съобщи, че след половин час ще кацнат на летище „Шарл дьо Гол“.

Ориана погледна отчаяно бележките си. Човекът, когото Йермински се бе опитал да изнудва, се казваше Мин. Това поне ставаше ясно от имейлите му. Йермински бе добавил китайски мобилен номер към молбата на 8200 за достъп до информацията на АНС, така че записите бяха най-вероятно от личния телефон на Мин. Йермински бе слязъл от самолета е магнетофонната лента в джоба и китайците се бяха опитали да го отвлекат и да откраднат куфара му. Но къде беше лентата сега? А Мин? Централата бе отговорила, че никой с подобно име не е регистриран да каца в Париж.

Ориана се опита да измисли план Б, но нищо не се получи. През прозореца се виждаха само облаци. Тя затвори очи.

110

Навранът избръмча и Абади погледна отчаяно дисплея. „Ще приемете ли обаждане от комисар Леже?“ — изписа се въпрос. За миг си помисли да откаже разговора, а и погледът на Йерми, просмукан от алкохол, не го подтикваше към общуване.

Но какво би могъл да направи?

Сякаш за да потвърди, че всичко е свършило, Йермински се смъкна от стола и отиде при русата манекенка, която бе останала сама на дансинга. Полицейските сирени бяха разгонили малкото останали купонджии. Абади предполагаше, че горният стаж също е опустял. От време на време в тишината се чуваха шумове, вероятно служителите на клуба си прибираха оборудването или пък отчаяни наркомани търсеха къде да се сврат за една последна линия.

Абади поглеждаше ту телефона в ръката си, ту Йермински, който се сбогуваше с блондинката на припрян руски, после отново дисплея. Накрая натисна зеления бутон.

— Долу в подземието сме — каза той. — Има капак в пода до пулта на диджеите.

— Изобщо няма да се опитвам да гадая как изглежда пултът на диджеите — отвърна Леже. — Кажи на твоя човек да излезе навън с вдигнати ръце. Ще му връчим заповед за арест, след което ще го откараме в Дирекцията на полицията. Ако искаш, можеш да дойдеш с нас.

Гласът на Леже беше по-писклив от обикновено, развълнуван, възбуден. Абади забеляза това, както забелязваше и множество привидно несвързани детайли: странните шумове наоколо, блондинката, която се придвижваше бавно към тоалетните, изключването на озвучителната уредба и лазерните прожектори. Йермински го гледаше въпросително; Абади му повтори заповедта на Леже и посочи с пръст към металната стълба. Йермински се ръкува театрално с него и тръгна към нея.

Всичко се случи на две паралелни скорости: бавните крачки на Йермински по утихналия дансинг и бързите, по-трудни за предвиждане стъпки на съдбата. Абади изчака известно време на бара, за да се убеди, че Йермински действително се изкачва нагоре. След като чу люкът да се отваря и френските полицаи да нареждат на Йермински да протегне ръце, за да му сложат белезниците, той се затича към вратата, зад която бе изчезнала Екатерина.

Вратата към тоалетните беше вдясно, но Абади не смяташе, че тя наистина беше влязла там, както не вярваше, че се бе натискала на Йермински, за да си правят селфита. Допускаше, че Йермински бе инсталирал на телефона ѝ приложение за преводи в биткойни заедно с номера на сметката си и паролата и бе решил да се предаде на французите едва когато се бе убедил, че парите от китайците са пристигнали.

Вляво имаше друга врата с надпис: „Вход за външни лица — забранен“. Абади я бутна и се озова на аварийно стълбище, което водеше нагоре към улицата. Чу ритмично потракване на високи токчета, които се изкачваха нагоре. Едно от нещата, които блондинките научават по-бързо от всеки друг, е разположението на аварийните изходи в нощните заведения.

Абади изкачи стълбите през стъпало и след трийсет секунди беше точно зад гърба ѝ. Тя продължаваше да се движи към целта — тежката аварийна врата с надпис, че за неправомерно ползване се налага глоба. Дали бягството от служител на израелското разузнаване можеше да мине за правомерно ползване? Вероятно рускинята мислеше така; заплашвайки да го ритне с токовете си — те определено бяха смъртоносно оръжие, — тя се възползва от мигновеното му отдръпване, за да блъсне с всички сили вратата.

Над главата на Абади изсвириха куршуми от автоматично оръжие и той избегна кръстосания огън единствено защото блондинката нямаше този късмет. Червената ѝ униформа вече беше просмукана с кръв, когато тялото ѝ рухна назад върху него. Нямаше смисъл да се залъгва, че би могъл да я спаси. Докато убийците се отдалечаваха, той отвори чантичката ѝ и извади оттам мобилния ѝ телефон и флакон с лютив спрей. Сложи ги в джоба си и позвъни на Леже.

111

Комисар Леже беше на крак от двайсет и четири часа. Денят му бе започнал с рутинна жалба, подадена от място извън неговата юрисдикция, и бе продължил с шеметна скорост, прераствайки в най-смъртоносния криминален инцидент, който Париж помнеше от десет години насам. Леже почти заспиваше, но когато в състоянието си на пълно физическо и умствено изтощение чу изстрелите откъм задния двор на клуба, разбра, че трябва да действа. Макар единственото му желание беше да се просне на пода и да заспи или поне да види какво прави Абади, той събра малкото му останали сили и извика на заместника си:

— Отведи Йермински в колата! Веднага! Махни го оттук! Веднага!

Йермински, пребледнял до неузнаваемост, с белезници и заобиколен от полицаи, в този момент слушаше лекция от съдия-следователя. Нахлувайки в кръга им, заместникът на Леже нареди на полицаите да го откарат с най-близката патрулна кола в Дирекцията на полицията. Съдия-следователят се поинтересува дали наистина бе чул изстрели и заместникът потвърди; Йермински ломотеше нещо неразбираемо, а телефонът на Леже звънеше. Беше Абади.

— Изведете Йермински оттам. Бяха китайските командоси, току-що застреляха блондинката. Прати хора до задния изход на клуба.

— В момента извеждаме Йермински — отвърна Леже. — Патрулната кола ще го откара до Дирекцията на полицията. Къде са командосите?

— Не знам. Мисля, че са разпръснати из района, явно се опитват да убият Йермински или пък мен.

Леже забеляза съдия-следователя да се качва в колата при Йермински, вероятно от страх да не пострада. Тя потегли с вой на сирени. За негова изненада, заместникът му се бе сетил да им осигури ескорт от четири полицейски мотоциклета.

— Странно, аз пък си мислех, че съм освободил мотоциклетистите още преди четири часа — промърмори той.

— Какво каза? — попита Абади.

Но Леже нямаше време да отговори. Пред изумения му поглед мотоциклетистите извадиха оръжията си и обсипаха задната седалка на колата с градушка от куршуми. Шофьорът удари спирачките, колата занесе към спирката на метрото и спря в стоманения парапет.

Мотоциклетистът от дясната страна спря до прозореца и изстреля един последен куршум към мястото, където седеше ключовият свидетел от Израел — ефрейтор Владислав Йермински. После, като Четиримата конници от Апокалипсиса, те се подредиха в колона и продължиха напред до кръстовището с булевард „Сен Мишел“. А там се пръснаха в различни посоки, като в някакъв пирует от ада.

Беше 9:18 ч. сутринта, вторник, 17 април.

112

Абади се огледа в мрака. Опита се да си представи възможните маршрути за бягство, скрити изходи, неочаквани решения. Да мисли неконвенционално, както обичаха да се изразяват особено конвенционалните хора.

Беше осъден на смърт. Не само защото китайците искаха да се доберат до телефона на Йермински иначе Абади щеше вече да го е захвърлил след убийците — и не само защото знаеха, че Йермински е разговарял с него. Те искаха да го добавят към списъка на жертвите си, защото неговата смърт щеше да бъде една добра поздравителна картичка до израелското разузнаване, до Израел като цяло.

Аварийният изход водеше към типичен парижки вътрешен двор с три дръвчета, помещение за контейнерите с боклук и входове към съседните сгради. От убийците нямаше и следа, но Абади беше сигурен, че са някъде там, отвън.

Разбира се, можеше да изчака пристигането на френската специална част, която да го изведе. Като човек, следил внимателно разузнавателните доклади за действията на френските сили за сигурност при терористичните атаки в Париж, Абади не гореше от желание да се остави в ръцете им. Освен това убийството на Йермински бе пореден удар върху и без това посредственото представяне на Леже, а той беше единственият, който знаеше къде в този момент се намира Абади.

Къде всъщност се намираше? Той извади наврана и включи приложението с картите. Както и предполагаше, телефонът определи местоположението му на Рю Сен-Беноа, един етаж под равнището на улицата, но не посочи други пътища за бягство, освен металната стълба, по която се бе стоварил трупът на рускинята. Абади превключи на термосензорен режим. Устройството не засичаше човешко присъствие в самия вътрешен двор, но към двора гледаха прозорците на няколко сгради.

От колко ли места можеше да го уцели един снайперист в мига, когато се подадеше навън? Поне от една дузина. А този тип вече бе доказал, че не пропуска нито една възможност.

Нямаше избор, освен да се пробва през главния вход на клуба, който извеждаше на Рю Сен-Беноа, с надеждата, че наоколо ще има достатъчно полиция, за да може да излезе, без да бъде надупчен от куршуми. Докато тичаше надолу по стълбите и после по коридора, той отново се изправи пред трите врати: на тоалетната вдясно, на кухнята — срещу тази на тоалетната, и онази вляво, която водеше обратно към бара.

Сви вляво. Преди още да бе бутнал вратата, навранът започна да вибрира в ръката му.

На дисплея се появиха три зелени точки. Той доближи уреда до вратата, като се опитваше да дешифрира показанията му. Трима души се бяха подредили в редица зад бара, като средният се подпираше на стола, на който Абади бе седял допреди минути. Беше невъзможно да се каже дали червената чертичка до всяка от трите точки обозначава картечни пистолети, снайперски карабини или базуки, но мъжете бяха въоръжени до зъби, а оръжията им бяха ползвани преди по-малко от минута.

Абади се опита да разбере странната позиция, която бяха заели командосите, и си каза, че както при разстрела на блондинката се бяха подготвили за кръстосан огън — един метод, толкова далече от израелската тактика в своята екстравагантност, че той дори не бе обучаван как да противодейства. Навранът извърши няколко операции, които дадоха на Абади по-добра представа за разположението на екипа: китайците ползваха оръжия с топлинно насочване, някаква нова разработка, която уредът не успя да открие в базата данни. Причината да угасят лампите изведнъж му се изясни: те не се нуждаеха от зрение и разчитаха оръжията сами да открият целта по телесната топлина на Абади.

Да попадне в засада бе едно от най-глупавите неща, които опитен военен би могъл да извърши, освен ако не го направеше съзнателно и с необходимото планиране; в такъв случай се смяташе за брилянтен тактически ход, макар и рискован до безумие. Предимството на безумните ходове е в това, че не отразяват числеността на силите на противника, а равнището на страха, който те е обхванал. Абади пое дълбоко дъх и усети как тялото му се отпуска.

Той откри бутилките в огромен фризер в кухнята. Избра една дузина „Перие“. Остави встрани наврана и започна да се облива с леденостудената газирана вода. Изчака трийсетина секунди, докато телесната му температура се стабилизира, после запълзя по конвейера, който доставяше поръчаните от клиентите на бара питиета.

Дансингът — толкова тих, докато няколко десетки мъже и жени танцуваха на него със слушалките си, сега се тресеше от полицейските сирени и виковете, проникващи през люка. Абади си представи формата на бара, за да определи местоположението на стрелеца в средата; нямаше избор, освен да го обезвреди пръв и после да се надява на най-доброто. Видя го: облечен в дрипите на уличен търговец, долепил дясното си око до окуляра на уреда за термично насочване и с електронни слушалки на ушите.

Абади запълзя бавно, оставяйки след себе си диря от ледена вода. Когато достигна на една ръка разстояние от целта, той извади от десния си джоб кена, който бе взел от фризера. Завъртайки металната основа, изчака една минута, докато калциевият оксид се свърже с водата и произведе порция горещо инстантно кафе, „като току-що излязло от машината“, както го рекламираше надписът на етикета.

След като преброи до шейсет, Абади отвори кена и го запрати като ръчна граната към вратата, в която бяха прицелени оръжията на убийците. Моментално от три посоки изтрещяха картечни откоси. Той се хвърли върху най-близкия стрелец, смъкна очилата му с една ръка и с другата изпръска в очите му флакона с лютив спрей на мъртвата манекенка. Уличният търговец залитна напред, ослепен, замаян от болката, а Абади го ритна отзад, за да ускори съприкосновението му с надупчената от куршуми врата. Отекнаха нови картечни откоси, тялото на Ърлан Шън се затресе като парцалена кукла под куршумите и рухна на пода.

На барплота, точно до мястото, където той бе стоял само допреди миг, Абади откри пистолет — китайски N.P.30, но нямаше време да го използва; останалите двама стрелци, объркани и заслепени, бяха насочили оръжията си към него, ориентирайки се по възстановяващата се температура на тялото му.

Той залегна зад бара, докато усъвършенстваните термосензори на мерните им прибори регистрираха едновременно телесната им температура. Картечните откоси бяха дълги и яростни като рояци пчели. Двамата китайци успяха да изстрелят поне по осем куршума един в друг, преди да се строполят на пода. Гилзи хвърчаха във всички посоки и Абади усети как нещо го парна по дясното рамо. Опита се да пропълзи обратно вътре, като се подпираше на левия си лакът, но тялото не го слушаше. А съзнанието му се въртеше като пумпал около оста си. Накрая мракът го обгърна.

113

Опашката за граждани от страни извън ЕС едва се влачеше. Не че Ориана бързаше — когато включи наврана, дисплеят ѝ показа, че командващият ѝ офицер не я очаква на летището. Като внимаваше да не привлича излишно любопитството на френските полицаи, и особено на влюбените в джаджите израелски пътници, тя се взря в картата. Собственикът на 008 в момента се намираше в някакъв нощен клуб на Левия бряг.

Ориана не бе и очаквала шефът ѝ да се присъедини към нея в безнадеждното търсене на китаец на име Мин и някаква магнетофонна лента, но въпреки това я жегна известно разочарование. Какво правеше той в нощен клуб, след като тя бе изпълнила нареждането му да се яви в Града на светлината?

Полицейският служител прекара паспорта ѝ по скенера за биометрични данни и я попита за целта на посещението ѝ във Франция.

— Търся някого — отвърна разсеяно тя.

— И утре съм тук на смяна — отвърна обнадежден служителят, но презрителният ѝ поглед го върна към обичайното му състояние на предпазлива официалност.

Тя огледа терминал 2А, за който бе прочела толкова много доклади през това дълго денонощие, после отиде направо на гише „Информация“. Служителката я изслуша внимателно и ѝ обясни как да стигне до бизнес гишето на ниво заминаващи.

Докато стигне дотам, Ориана вече бе съчинила цялата история.

— Извинете много — обърна се тя към едната от двете рецепционистки в светлосини униформи. — Аз съм стюардеса в частен самолет, който ще лети за Макао, но обърках терминалите и се страхувам, че ще закъснея. Полетът е на важен китайски бизнесмен, казва се Мин.

— Не виждам тук полет за Макао — взря се в екрана служителката. Каза го любезно, макар и с нотка неодобрение от липсата на професионализъм. — Къде ще презареждат? На кое летище?

— Боя се, че не знам — призна Ориана.

— А коя компания е наела самолета? Кой ви се обади?

— Не е компания. Единствената ми връзка е господин Мин.

— Ако самолетът е негов, няма да е тук — обясни рецепционистката. — Ще излети от частния терминал на „Бурже“. Нека да проверя там.

След няколко мига дойде и отговорът:

— Извинявам се, има регистриран полет до Макао. Да, частен самолет, но собственикът не се казва Мин. Нямам право да кажа нищо повече.

Ориана я погледна умолително и жената реши да направи малък компромис.

— Добре, ще проверя дали са поискали да наемат стюардеса. Името ви може да е в списъка. Да, да, леко недоразумение. Господин Мин не е собственикът, а пилотът. Регистрирали са го преди час. Поискал е втори пилот. Сигурно иска и стюардеса. Можете да вървите.

— Да вървя къде?

— Вземете специалния бус до „Бурже“, тръгва след четири минути. Самолетът ви е на Еф Би О нула-пет, ще видите знаците. Може и да не закъснеете, вторият пилот още не е отишъл. — Тя се обърна ухилено към колежката си. — Извикали са Менар.

Двете избухнаха в смях. После едната обясни:

— Много му шават ръцете, трябва да внимавате с него. Носи му се славата.

— Мерси за помощта. Ще внимавам. Значи специалният автобус долу?

— Да, на изход дванайсет. И си пригответе служебната карта. Много са затегнали мерките. Вчера имаше някакво странно отвличане и всички са доста напрегнати.

— Разбирам — кимна Ориана, взе куфарчето, което ѝ бе дал ръководителят на Звено 8200, и тръгна към изход 12, готова да се срещне с господин Мин.

114

В Мелбърн беше вече седем вечерта. Самолетът на Чичо Саул трябваше по план да излети след пет часа и той реши да използва времето, за да прегледа още веднъж числата, колкото да се увери, че финансовият му директор не е пропуснал нещо.

Хората, които щяха да пътуват с него, бяха изпратени да се сбогуват с близките си, евентуално дори да поспят. С възрастта той се нуждаеше от все по-малко сън. Във всеки случай, сънят беше за него напълно пропиляно време, недопринасящо с нищо за печалбите на компаниите му или за разхлабвано на примката, която вече се затягаше около шията му.

Изводите от докладите бяха пределно ясни или поне той не бе открил никакви грешки в тях: пазарният му дял в казината на Макао беше някакви си жалки 10 процента, но съставляваше 48 процента от глобалните му приходи. Ако китайците го изтласкаха от хранилката, щеше да му се наложи да удвои броя на казината си извън Китай, за да не фалира.

Чичо Саул вече притежаваше най-големия пазарен дял в Канада, Франция, Холандия и Русия. Конкуренцията в Лас Вегас беше твърде жестока, а макар инвестициите му в Източна Европа да носеха добра печалба, там просто нямаше достатъчно пари, за да се оправдае един проект от подобен мащаб.

Хората му бяха предложили Испания — страна на хазартни маниаци, с най-големия брой парични лотарии в света и определен недостиг на казина предвид огромното търсене. Много близо до Северна Африка, а далеч по-тихо и спокойно място от Мароко. Проектът, който му бяха представили — за град от дузина хотела и казино с годишен оборот трийсет милиарда, — щеше да се изплати за четири години, ако условията им бъдеха изпълнени.

През последните десетина години трима предприемачи се бяха опитали да построят нов град на хазарта в Испания, но всеки път държавният регулаторен орган в последния момент бе осуетявал намеренията им. Офертата му щеше да изисква одобрението на поне десетима държавни служители, включително на главния директор на Министерството на здравеопазването, който бе имал нахалството да му откаже специално изключение от наредбите за пушене в игралните заведения.

Всеки път, когато някой играч в казиното излезеше навън да пуши, Чичо Саул губеше по седемдесет долара. Ето защо в неговите казина не се допускаха подобни фриволности — стига да искаше, всеки имаше право да си пуши, докато му се запалят дробовете.

Саул Венгер взе бележник и си записа имената на испанските държавни служители, които преграждаха пътя му към осъществяването на проекта. Срещата му с израелския министър-председател бе насрочена за утре вечер на пищна благотворителна галавечеря, когато той щеше да обяви създаването на фондация за предоставяне на безвъзмездна финансова помощ за войници сираци в Израелските въоръжени сили и за годишната екскурзия на военнослужещи в бойни поделения до лагерите на смъртта в Полша. Саул Венгер вярваше, че няма такова нещо като безплатно ядене, и неговите благотворителни вечери не правеха изключение.

115

Автобусът до „Бурже“ беше пълен с пилоти, стюардеси, медици и всякакви други служители от различни авиокомпании, някои с униформи, някои не. Общото между всички беше служебната карта със снимка и електронен баркод, вероятно издадена от летището.

Ориана закачи собствената си служебна карта над левия си джоб. Поне за страничния наблюдател изглеждаше респектиращо — снимка, печати, цифри, чужди букви. Минаваха през очарователни малки градчета и скоро наближиха „Бурже“. Пейзажът стана определено по-индустриален, появиха се складове и хотели. Шофьорът спря и се обърна към нея. Беше време да слиза.

Още шестима служители слязоха с нея. Четирима, всичките в униформи, тръгнаха към гишето през зоната за излиталия, маркирана като F.B.O. 01-20. Ориана ги последва. Както и предполагаше, пътуващите сканираха картите си, а охраната се концентрираше върху рентгена. Никой не поглеждаше човека, който минава през рентгена. Ако картата имаше баркод и не беше обявена за открадната, скенерът издаваше весел звук. И толкова.

Ориана едва се сдържа да не посочи недостатъците на тази система. Беше странно да бъде от другата страна, да се възползва от пропуските в сигурността, вместо да ги отстранява. За да влезе в зоната и да се качи в самолета на Мин, ѝ трябваше само нечия карта. Която да не бъде обявена за открадната.

Черните лимузини пристигаха една след друга, демонстрацията на лукс и богатство бе поразителна. Ориана погледна наврана. Абади не се бе обаждал. Синята точка показваше, че още танцува или пие, или и двете.

— Да върви по дяволите каза високо тя, пое дълбоко дъх и се отправи към главния вход.

Служителките на гишета изглеждаха точно като тези на „Шарл дьо Гол“, само по-сдържани и строго официални. Което устройваше Ориана.

— Добър ден, господин Мин пита къде е този ваш пилот, Менар, нали така? Търпението му си има граници, разбирате? — започна тя без всякакво предисловие и забарабани с пръсти по плота.

По-младата рецепционистка се опита да разчете картата ѝ, но колежката ѝ въобще не си даде труда.

— А, така ли? — заговори тя бързо и неприязнено. — Нека ви кажа нещо, мадам, писна ми да се разправям с вашия господин Мин. Искрено ви съжалявам, че трябва да работите с такъв неприятен човек. Капитан Менар току-що пристигна и в момента извършва последни приготовления преди полета.

Ориана се постара да говори хладно и авторитетно.

— Господин Мин е видял някои членове на екипажи да влизат в терминала в цивилно облекло. Той иска да е сигурен, че неговият пилот Менар ще бъде с пълна униформа.

— Нима вашият господин Мин ще ми казва как да си върша работата? Някои пилоти се преобличат в последния момент. Вземат униформите си направо от пералнята на горния етаж. Така го правим тук от сто години.

Пак ли пералня, помисли си Ориана. Тя благодари любезно и се насочи към хангарите. Когато се увери, че от гишето не могат да я видят, се върна и бързо пое по осветеното стълбище нагоре. Пералнята беше след тоалетните и кафенето. Вратата беше затворена. Никой не отговори на почукването ѝ. Ориана реши да опита късмета си в препълненото кафене и тръгна по коридора. И почти се сблъска с едър пилот в пълна униформа.

— Търсите ли нещо, мадмоазел? — впи очи в гърдите ѝ той.

Беше с боядисана коса, изкуствен тен, изкуствени зъби и фалшива усмивка. Но картата му изглеждаше истинска.

— Търся начин да убия двайсет минути преди полета ми, капитан — Ориана хвана картата му с два пръста и прочете името… — капитан Менар. Има ли някой бар наблизо?

— Скъпа моя, дори да нямам двайсет минути преди полета, за теб съм готов да забравя всичките си ангажименти — ухили се доволно той и бързо се огледа. — Бар няма, а кафенето е препълнено. Но мога да предложа по едно питие в дискретния офис ето тук. — Без да чака отговор, той я прегърна през рамо и я поведе към пералнята. — Знам кода. Много е чисто. Тук си носим униформите.

Менар набра кода и отвори вратата. Ориана затегли куфара след себе си, за да остави известно разстояние между себе си и нахалника.

Френските перални бяха съвсем различни от тези, с които бе свикнала. Естествената светлина проникваше безпрепятствено през стъкления покрив, а изгладените униформи бяха подредени по цвят. Меко кожено канапе и масичка със списания подсилваха усещането за луксозен интериор, очакващ модни фотографи. Зад бял барплот имаше огромна машина.

Тя го чу да затваря вратата. После мъжът се опита да я сграбчи, но тя бързо се извъртя и впи очи в него.

— Промених си решението — заяви Ориана и направи крачка назад.

— А, не, сладка моя — задиша в лицето ѝ той, сграбчи я за косата и я притисна към плота. — Не, не, сладурче.

Ориана обожаваше абсолютната простота на крав мага, техниката за самозащита, която се изучава в израелската армия. Никакви японски маниери, тайландски поздрави, китайски усложнения или американска скованост. Основният принцип е „ефективна продължителност“. Ефективна, разбира се — първият ритник размаза капачката на коляното му.

— Когато една жена каже, че си е променила решението, значи си с променила решението — обясни ясно тя, докато Менар крещеше от болка.

Крав мага държи на продължителността. Само комбинация от движения може да осигури истинска ефективност. Каква полза има от един дебелак със счупено коляно, макар и да е разбрал посланието? Ориана сви длан и светкавично го плесна по ухото, изпращайки сгъстения въздух в ушния му канал. Менар се разтресе като ударен от електрически ток и падна на плота. Тя го изрита с всичка сила и той се строполи от другата страна. Ориана прескочи плота и удари пилота по другото ухо.

Загуба на съзнание — кулминацията на ефективната продължителност. Ориана откъсна служебната му карта и се огледа. Предпочиташе да забави вдигането на тревога. В едно чекмедже намери табелка с надпис „Затворено за ремонт“ и я закачи на вратата. Листче с паролата на алармата бе залепено до панела. Ориана веднага я смени. И се насочи към закачалките с чисти униформи. Червена би се харесала на господин Мин, затова тя избра чисто бяла.

Беше 11:05 ч. сутринта, вторник, 17 април.

116

Секретарят по военните въпроси се опитваше да измери нивото на гняв у събеседника си по неписаните дипломатически сигнали. Първият се изразяваше във факта, че още с пристигането му в Посолството на САЩ въпреки статута си бе подложен на всички възможни унизителни проверки за сигурност. Второ, оставиха го да чака пред секретната секция двайсет минути, докато го повикат за среща. Трето, въпреки обедния час не му предложиха храна, дори чаша кафе, само вода в някаква хартиена чашка, която се оказа и със стайна температура — в което не би имало нищо нередно, ако се намираха в подземието на някои мрачен средновековен замък в Бургундия, но на морския бряг в Тел Авив точно тази температура не подхождаше на нито една напитка.

В Англия човек може да се накара на свой подчинен, докато се разхожда из парка „Сейнт Джеймс“; британският джентълмен би изразил сдържано неудовлетворението си, докато храни патиците в езерото. Във Франция аналогична сцена вероятно би била съпроводена от бурни крясъци, но поне виното ще е с подходящата температура. В Германия никога не биха привикали израелски военен, за да го мъмрят, дори в случай като този.

— Знаете ли как се лекува чума? — попита американецът.

Секретарят по военните въпроси се опитваше да се отърси от вълната на самосъжаление, която го бе заляла, но не успяваше да мобилизира социалните умения, нужни за изпълнение на мисията, с която бе изпратен.

— Нямам представа, господин генерал — призна накрая той.

Не знаеше дори как да се обръща към него — по име? С „господин директор“? С „господин генерал“? С „господин генерал-лейтенант“? Сама по себе си официалната титла и длъжност на събеседника му бяха достатъчно сложни и объркващи — директор на Агенцията за национална сигурност, по съвместителство началник на Централната служба за сигурност и началник на кибер командването на САЩ.

— Класическа грешка при избухване на чумна епидемия е да съсредоточим усилията си върху онези, които вече са заразени — каза директорът на Агенцията за национална сигурност. — Онова, което трябва да правим, с да изследваме хората, които е трябвало да се заразят, но не са се заразили.

Секретарят по военните въпроси закима ентусиазирано с глава, докато се опитваше да смели алегорията.

— Много мъдро звучи — каза накрая той.

— Не е мъдро обаче да не съзнаваме, че имаме чума.

— Нямаме чума — отвърна моментално секретарят по военните въпроси, като се питаше къде ли води всичко това.

— През последните двайсет и четири часа сме свидетели на разгръщането на една шпионска афера в Париж, която може да разстрои нормалния ред на съвместната ни работа заради грешка, направена тук, в Южната база на Звено осем-двеста; грешка, която очевидно не е разследвана и до настоящия момент — заяви генералът.

Израелецът бе принуден да се бори с внезапно обхваналата го ужасна жажда, за да не посегне към чашата с вода пред себе си.

— Господин генерал, уверявам ви, че този сериозен пропуск с вече разследван и сме си направили всички съответни изводи — каза накрая той. — Знаем какво точно е станало.

— И какво е то? — попита американският генерал с почти помирителен тон.

— Военнослужещият, замесен в инцидента, млад човек с личностни проблеми, който изобщо не е трябвало да бъде зачисляван в това звено и определено не е трябвало да бъде преместван в строго секретен отдел като „Елдорадо“, е попаднал на ценна разузнавателна информация, при което му е хрумнало да изнудва един от обектите на подслушване, отговарящ за регулирането на хазартната дейност в Макао, който е получавал рушвети от китайски престъпни организации.

— Разузнавателни данни, постъпващи от наша страна, нали?

— Да.

— Тоест става дума не просто за ценни разузнавателни данни, а за ценни американски разузнавателни данни. И въпросният военнослужещ е подслушвал без всякакъв контрол?

— Системите за контрол не са сработили добре — каза секретарят по военните въпроси, внимавайки да не се отклонява от опорните точки, които генерал Ротелман му бе подал тази сутрин. — Командващият вече бе отстранил от поста му командира на Специалната секция, подполковник Шломо Тириани, който отговаряше за контрола, а сега може да се наложи да отстраним и неговия заместник, полковник Зеев Абади. И двамата се изложиха, спор няма.

Секретарят по военните въпроси се мъчеше отчаяно да се фокусира върху лъскавите медали на своя събеседник, за да не среща немигащия му поглед. Отговорът дойде незабавно:

— Това също е нещо, за което трябва да ви информирам. Командващият звеното, с което имаме отлично сътрудничество от десетилетия, смени командира на Специалната секция точно навреме, а новият завеждащ Специалната секция, полковник Абади, пристигна в Париж точно навреме, за да попречи на този ваш войник да нанесе невероятни вреди на американското разузнаване. А ние останахме с впечатлението, че всъщност неговите началници, включително вие и кабинетът на министър-председателя, не му съдействахте по никакъв начин.

Борбата за власт придобиваше ясни очертания. Командващият Звено 8200 не се подкрепяше само от заместник-главнокомандващия на Израелските въоръжени сили: зад него стоеше американското разузнаване, ако не и някой още по-високо във Вашингтон. За да съдейства на командващия Звено 8200, кабинетът на министър-председателя трябваше да предостави на разбунтувалото се звено контрол върху разузнаването и да му даде независимост.

Секретарят по военните въпроси се опитваше да намери приемлив път за бягство, но не успяваше. Имаше две възможности: да спре или да се озове с гръб до стената.

— Ние си извлякохме поуки от тази афера. Убеден съм, че генерал Ротелман и кабинетът на премиера ще си направят нужните изводи.

Но това не беше достатъчно за американеца.

— Може би ще ми обясните защо звеното е подслушвало чрез нас китайски държавен служител, отговарящ за Макао?

Това беше въпросът, който секретарят по военните въпроси бе очаквал от началото на срещата. Имаше два възможни отговора. Първият беше искрен. Например: „Трябва да разберете, господин генерал, че нашият министър-председател има важен спонсор в Швейцария, който се интересува от такива неща, като например кой на кого дава рушвети, за да печели търговете за нови казина и така нататък. Ето защо министър-председателят помоли генерал Ротелман за помощ и всичко беше наред. И вие никога нямаше да разберете за това, ако някакъв скучаещ войник не си бе задал въпроса защо от него се иска да превежда разговори, нямащи нищо общо с иранската ядрена програма. Така през онези дълги нощи в пустинята с едно неконтролирано записващо устройство изведнъж на войника му светнало, че може да се възползва от разузнавателната машина на Съединените щати, за да стане богат. И той решил да изнудва китаеца. Кои сме ние, че да го упрекваме? Нали на това се гради предприемаческият дух на Америка?“.

Но секретарят по военните въпроси се спря на втория отговор, придържайки се стриктно към опорните точки на генерал Ротелман:

— Господин генерал, ние разполагаме с информация, която ни накара да вярваме, че китайският държавен служител в допълнение към функциите си на регулаторен орган за Макао е посредничил и при сключване на сделки за доставка на ядрено оборудване за иранците. Тази информация се оказа невярна. Израел очевидно няма интерес към разузнавателна информация за казина.

— Очевидно — повтори безизразно директорът на АНС.

Секретарят по военните въпроси посегна към чашата с вода и се опита да отпие, без да се задави.

117

Ориана стоеше до бялата каменна статуя на гола богиня и наблюдаваше пистата. Беше преминала през проверката за сигурност без никакъв проблем и се бе насочила към F.B.O. 05. Самолетът на Мин беше направо огромен. Със сигурност бе по-голям от машината на „Ел Ал“, с която бе пристигнала сутринта.

Как се очакваше да намери лентата на Йермински в този мастодонт? Тази работа си беше за „Мосад“ — щяха да планират операцията седмици наред, да изпратят минимум четирийсет души. Но „Мосад“ се контролираше пряко от премиера и командирът на 8200 явно предпочиташе сам да разреши вътрешния си проблем. И разрешението бе да се изпрати Ориана сама в леговището на звяра, защото прекият ѝ ръководител нямаше намерение да помага. Местонахождението му — според наврана — показваше, че вече не е в бара, а в някакъв хотел близо до „Нотр Дам“.

Тя потърси повече информация за самолета и разбра, че е Боинг 747-8, най-големият, за 467 пътници. Само седем такива машини в света бяха притежание на частни лица. Интериорът на всеки трябваше да бъде одобрен от „Боинг“. Ориана предположи, че именно тази задължителна кореспонденция е източник на информация за наврана, и се запита колко тайни служби се бяха докопали до нея.

Вратата на самолета беше отворена, стълбичката беше спусната. Вътре имаше движение. Колко ли хора вече очакваха капитан Менар?

Тя отвори куфарчето си, извади коженото яке и сложи самсунга на Йерми във външния джоб. После взе личните си документи, включително израелския си паспорт, и ги зарови сред нарцисите около статуята. „Бялата птица“ беше посветена на двамата пилоти, излетели от „Бурже“ през 1927 г. в опит да прекосят Атлантическия океан. Бяха изчезнали безследно.

Ориана хвърли един последен поглед на статуята, грабна куфарчето си и се насочи към стълбичката. Когато стигна до средата, на площадката горе излязоха двама мъже с тъмни костюми и очила и ѝ препречиха пътя. Тя продължи да се изкачва пъргаво. Застана пред тях и ги поздрави бодро на английски:

— Здравейте, говори капитанът. Хайде да вдигаме птичката и да потегляме за Макао.

Мъжете не се помръднаха. Зад гърбовете им прозвуча плътен мъжки глас:

— Коя, по дяволите, сте вие?

Гласът принадлежеше на висок китаец със син костюм, облегнал се на пилотската врата. Той присви недоверчиво очи.

— Аз съм капитан Менар, вторият пилот, когото поискахте. А къде е първият, капитан Мин, ако мога да попитам?

Мъжът се провря между двамата пазачи.

— Аз съм капитан Мин.

— Не — отсече Ориана. — Вие не сте Мин.

— Моля?

— Чухте ме. Вие не сте Мин. Мин има мелодичен глас, а английският му е много по-добър от вашия.

Тримата се спогледаха. Мъжът със синия костюм зададе очаквания въпрос:

— Искате да кажете, че сте говорили с Мин?

— О, ние чудесно се знаем — отвърна Ориана.

Винаги предпочиташе неясните фрази. Истината би звучала така:

Докато летях насам, слушах телефонните му разговори, записани абсолютно незаконно от израелски войник.

— Сигурно е станало недоразумение, капитан Менар — опита се да обясни мъжът в средата. — Не мога да повярвам, че Мин би позволил жена да пилотира самолета му. Не би го одобрил.

— Тогава да го попитаме — усмихна се безгрижно Ориана. — Междувременно трябва да извърша предварителните проверки.

— Вече проверих системата — заяви изненадано фалшивият Мин.

Значи е истински пилот, помисли си тя. Мъжете с очилата слязоха по стълбичката, което твореше, че са бодигардове. Дали истинският Мин беше в лимузината си? Това би ѝ дало около шест минути.

— Добре, но аз правя пълна проверка, не само на системата — заяви Ориана и си проби почти насила път навътре. — Кабина, врати, кислородни маски, толкова много неща, толкова малко време. Ще започна със задната врата.

Той я последва объркано. За щастие, радиото в пилотската кабина забълва повиквания и той изчезна вътре, затваряйки вратата след себе си. Ориана остана сама. Вътрешността на самолета беше наистина уникална. Имаше огромна спалня, после строга конферентна зала, а след това четири отделни стаи, всяка с легло, рафтове и завеса, но без прозорци. Следваше огромна баня, после обикновена тоалетна и накрая — отворен бар в червено и черно с машина за караоке и четири маси за пинбол.

Ориана отвори файла с оригиналните планове. Този самолет бе собственост на клиент номер 5. Бе пригоден според изискванията от специализирана компания в Сиатъл, после бе модифициран от неизвестен изпълнител в Китай, изпратен за довършителни работи в Хамбург и върнат обратно във Вашингтон за одобрение от „Боинг Джетс“.

Всичко наоколо изглеждаше като в плана — цветовете, обзавеждането, пространството. Единствено при бара с напитките имаше лека разлика — на снимките, изпратени на „Боинг“, имаше четири рафта с бутилки зад плота. Пред Ориана обаче имаше само три.

Тя включи наврана на режим „Рентген“ и се доближи до бара. Липсващият рафт бе заменен с дълъг бял панел, зад който имаше цял арсенал с оръжие. Бутонът за отваряне беше под голяма бутилка коняк.

Ориана чу стъпки по стълбичката и си представи Мин и бодигардовете му. Тя натисна бутона и панелът се плъзна встрани. Сред оръжията вътре бяха любимата на баща ѝ М16 и чисто нов „Калашников“, модел, който тя не бе виждала досега. Тя го сканира с наврана — АК 15К, патрони 7,62х39 мм. Ориана намери пълна кутия от тях. И под нея — в торба от израелски супермаркет — беше магнетофонната лента.

Светлините угаснаха. Вратите започнаха да се затварят. Стълбата се прибра и моторите изреваха. Ориана скри бързо лентата в куфарчето си. Вратите вече бяха затворени, колелата се завъртяха и самолетът потегли. По уредбата прозвуча мъжки глас — този път несъмнено твореше Мин.

— Бонжур, капитан Менар. Толкова мило, че сте с нас, особено след като от контролната кула ни уведомиха спешно, че сте имали сериозни здравословни проблеми.

Това щеше да ѝ е за урок. Трябваше да убие мръсника, но сега вече беше късно да съжалява. Ако се върнеше жива от тази мисия, щеше да помни винаги цената на всяка проява на мекушавост. Думите на Мин не вдъхваха много надежда за оцеляване.

— С радост ви съобщавам, че вече е обед и летателният ни план за Макао е одобрен. А когато пристигнем, ще си поговорим сериозно в моя офис. Или в мазето. Можем да го направим и сега, но искам първо да закарам тази великолепна птичка до пистата и да включа автопилота. За съжаление, пътниците трябва да пазят тишина по време на излитане.

Ориана отвори кутията с патрони и зареди калашника. Механизмът беше същият като на любимото ѝ оръжие у дома, само цевта бе по-къса. Беше любопитна да изпита 39-милиметровите патрони, защото бе чувала много за ефективността им от ветерани в Ливан. За съжаление, ако ги използваше сега, едва ли щеше да доживее да разказва за качествата им.

Самолетът зави наляво, задкрилките се отвориха. Тя се просна на пода, насочи дулото към пилотската кабина и постави пръст на предпазителя. Готово — бе на позиция, на две секунди от откриването на огън.

Ориана превключи наврана на режим „Телефон“.

Мин вдигна след няколко секунди.

— Умна си, кучко. Ясно ми е, че приятелят ти изнудвачът ти е дал този номер. Откъде си? Америка? Израел?

— Всъщност от Русия — заяви безгрижно Ориана. — Сколько лет, сколько зим. Отдавна не сме се виждали. Президентът Путин изпраща искрените си извинения за неудобствата, причинени от Йермински. Да забравим всичко. Всево най-лучшево.

Мин се поколеба само за миг.

— Умна си, няма съмнение. И лъжеш. Ще бъде забавно да открия от каква националност си. Ще видим дали руският ти е толкова добър след час-два. Междувременно имаме разрешение за излитане. Изчакай две минути.

— Имам един въпрос за това излитане.

— Нима имаш въпроси? Май знаеш всички отговори и нямаш нужда от помощта ми.

— Не се мъчи да ме заобичаш, Мин. Отношенията ни скоро ще приключат.

— О, да, много си добра в телефонните разговори. Скоро ще разберем кой от двамата се привързва по-бързо. Какъв е въпросът?

— Колко струва един такъв самолет? Да кажем, сто милиона долара? Сто и двайсет?

— Ти дразниш ли ме? Такава машина струва триста и петдесет милиона, а моята струва повече. Платих над петстотин милиона долара.

Ориана започна да разбира Йермински по-добре.

— Колко жалко, Мин. Виж, в момента, когато се изкачим достатъчно, ще изпробвам страхотния калашник, който открих зад бара. Не съм използвала такива патрони, не и през прозореца на самолет, но са ми казвали, че резултатите са потресаващи.

— Какво? Блъфираш!

— Очаквах да го кажеш. Твоите хора допускаха, че не би разрешил на жена да пилотира самолета ти. Ще ѝ разрешиш ли да го взриви във въздуха? Естествено, всички ще умрем… но поне ще съм изпробвала най-новия калашник с къса цев. Смятаме го за национално съкровище.

— Слушай, малка мръснице…

— О, какви думи, Мин. Рускините вярват в равноправието между половете. Искаш ли да ти демонстрирам колко бързо мога да стрелям, докато сме на земята? По бутилките в бара например? Или предпочиташ да пратя едно куршумче във вратата на кабината, като сувенир от срещата ни?

Тя чу как от контролната кула викат самолета.

— Времето ни изтича. Ти избираш. Искаш ли си биткойните, или искаш да се разбиеш със самолета си, Мин? Това е въпросът.

— Как ще си получа обратно двайсетте милиона? — прозвуча глухо гласът на Мин.

— Сигурно си забелязал, че плащането е извършено, но не е напуснало портфейла. Биткойните не са похарчени. Русия очаква доказателство за добрата ти воля. Първо, трябва да съобщиш на кулата, че се връщаш, защото пътник на борда се чувства зле. И да поискаш линейка.

Той се поколеба. Тя чу как от кулата го викат. Мин мълча няколко секунди, после заяви по радиото, че трябва да отложи излитането и да се върне.

— Добре. Сега за плащането… Президентът Путин ти дава думата си, че ако аз се върна безпрепятствено в Москва с ролката, ти ще си получиш парите до седмица, направо от сметката на Йермински. Не си сменяй номера на телефона и не се мъчи да ме изиграеш.

Гигантският боинг се върна обратно на F.B.O. 05. Пристигна линейка в червено и бяло. Машината се разтресе и моторите угаснаха. Ориана извади пълнителя и пъхна автомата в куфара си. Късоцевните оръжия бяха наистина страхотни.

— Отвори задната врата и пусни стълбичката, Мин. След пет минути можеш да поискаш отново разрешение за излитане. Не се изкушавай да стоиш тук. Помниш последното правило на собствената си организация, нали? Цитира го в няколко имейла.

Мин спусна стълбата и видя на екрана как парамедиците отвеждат внимателно рускинята. Беше умна, несъмнено, и ако денят беше добър, би открил веднага огън по линейката. Но днес не беше добър ден. Бягството е висша стратегия, напомни си той последната стратегема от любимата си книга.

118

Ако играта се наричаше „Разигравай и бави топката“, то тези двамата бяха шампионите на Париж, което ще рече — на Франция, което ще рече — на целия свят.

Министърът беше стъпил на една табуретка до патрулната кола на кръстовище „Одеон“ и чакаше сигнала за пряко включване. Медийният му съветник поглеждаше към монитора и даваше нареждания на телевизионните екипи. Гримьорката оправяше кръговете под очите му, осветителят нагласяваше прожектора, а операторът избираше най-благоприятната гледна точка за камерата си. Беше истинска кинопродукция, маскирана като телевизионен репортаж, и всички канали и новинарски сайтове трябваше да започнат емисиите си с нея.

Зад кадър шефът на контраразузнаването препрочиташе изявлението за медиите, като тук-там сменяше по някоя дума или зачертаваше цяло изречение. Министърът се нуждаеше от приятели като него в моменти като този, когато Елисейският дворец внезапно му изглеждаше толкова далечен и недостижим.

Откъдето и да го погледнеше, случилото се бе катастрофа. Китайските командоси продължаваха да действат безпрепятствено в Париж под носа на десетки полицаи. Съдия-следователят бе издал заповеди със съмнителна стойност, компрометирайки секретността на операцията, като дори бе успял да си изкара едно нараняване в престрелката. Ключов свидетел беше убит, след като се бе предал, а основният заподозрян (и още двама командоси) бе неутрализиран от служител на израелското разузнаване, преди властите изобщо да осмислят случващото се.

Е, бяха виждали и по-лошо и сегашната ситуация не ги плашеше. Министърът имаше плътен басов глас и гъста коса, а минаваше и за късметлия. Не му трябваше повече: дори най-очевидната катастрофа може да бъде извъртяна по благоприятен начин, стига човек да има достатъчно бърза реакция, дързост и известна доза нахалство. Една измислена история може да звучи по-правдоподобно от реалността дори когато реалността се случва пред очите ни.

Министърът застана пред своя приятел и зачете:

— Тази сутрин се свързах с комисар Леже, за да му благодаря лично за проявения героизъм при осъществяване на операцията по неутрализиране на престъпна група, която заплашваше да наводни Франция с най-голямата пратка наркотици, залавяни в Париж през двайсет и първи век. Комисарят и хората му рискуваха живота си в разразилата се престрелка и накрая успешно заловиха бандитите. Двама от тях — главатарят на бандата и неговият по-младши съдружник, както и един израелски гражданин от руски произход — бяха застреляни от полицейските сили, докато се опитваха да вземат заложници в клуба, където се укриваха. Съдия-следователят Филип дьо Монтикол бе ранен в кръстосания огън, след като храбро настояваше да придружава полицаите при изпълнение на операцията. Искам да се възползвам от предоставената ми възможност, за да изразя благодарността си за изключителната му отдаденост на работата и да му пожелая скорошно оздравяване.

Шефът на контраразузнаването кимна.

— Дали ще клъвнат? — попита министърът.

— Мислех си да добавя още един абзац, за да може, ако ще се хващат за нещо, да се хванат за него, а не за фактологията.

— Давай, изненадай ме.

Колко ли пъти вече бяха играли тази игра? Колко пъти той бе разигравал и бавил топката заради своя приятел и колко пъти министърът му се бе отплащал за услугите, и колко пъти бяха погребвали заедно поредния противник — реален, потенциален или въображаем? Стотици. Но всеки път, когато това се случеше, и двамата усещаха същия прилив на наслада и удовлетворение.

Шефът на контраразузнаването извади от джоба си друг лист хартия и зачете:

— Думите са слаби, за да опишат опасността от този масов трафик на наркотици, на който е изложена Франция, свидетелство, за което са и серията безскрупулни престъпления на бандата, която комисар Леже разби тази нощ. Лично аз не се съмнявам, че модерните напоследък призиви в определени политически среди да се гледа благосклонно на идеята за легализиране на наркотиците насърчават бандитите да превземат държавата и да отстраняват противниците си по всички възможни начини. Призовавам президента на Републиката да сложи край на тези инициативи, преди да ни е заляла поредната вълна на престъпност.

Министърът изгледа приятеля си, видимо развеселен. Използването на приповдигната риторика за прикриване на катастрофален провал беше колкото абсурдно, толкова и находчиво. Абсурдно, защото нищо от казаното не беше истина; и находчиво, защото съдържаше отявлена атака срещу политическия му враг вътре в партията — председателя на Сената. И това щеше да отвлече вниманието на всички — журналисти, Фейсбук знаменитости, политици и таксиметрови шофьори.

— Две минути до включване! — извика продуцентът.

Министърът приглади косата си, качи се на табуретката и впери искрен поглед в обектива на камерата.

119

Абади се стресна и се събуди. С мъка си пое дъх. Не познаваше стаята, в която се намираше — непривична тишина, твърде мек матрак. Той отвори очи.

— Човек не може да те остави сам дори за няколко часа — каза Ориана.

Намираше се в болнично легло — това поне му стана ясно въпреки болкоуспокоителните. Болницата беше френска, виждаше се от надписите и най-вече от изгледа към „Нотр Дам“ през прозореца. Жената, която говореше, бе заместничката му в Специалната секция на Звено 8200, лейтенант Ориана Талмор. Това последното го установи по лекото трепване на сърцето си, което усети по-болезнено, отколкото шевовете по рамото. А защо имаше шевове? Опита се да си спомни. Да, дясното му рамо бе превързано, защото бе ударено от рикошет, когато двамата китайци започнаха да стрелят като луди, а в лявата му ръка беше включена система за преливане на кръв, защото бе минал близо час, преди на французите да им хрумне да претърсят района.

— Как ме откри? — попита той.

Устата му беше пресъхнала, но не можеше да стигне водата на нощното шкафче. Ориана се бе облегнала на стената от другата страна.

— Бях в една линейка с двама много симпатични парамедици. Казах им, че трябва да мина покрай хотела ти до „Нотр Дам“. Те се скъсаха от смях. Има и подобри начини да се разбере, че Отел Дийо не е хотел, а болница. Нямаха нищо против да ме доведат.

Тя беше с джинси и кожено яке. Под мишница носеше нелепа авиаторска шапка, а от ремъка на рамото ѝ висеше калашник с къса цев. Абади осъзна, че е влюбен. До полуда.

Да върви по дяволите военната етика.

Камбаните на „Нотр Дам“ забиха.

— Колко е часът? — попита той.

— Един следобед. Докарали са те преди два часа и веднага са те наблъскали с приспивателни. Пропусна всичките впечатляващи пресконференции на френската полиция.

— Да се надяваме, че онзи хазартен бос няма да организира пресконференция в Макао днес. Йермински му е дал ролката и сега няма да мога да я взема.

— Магнетофонната лента е тук, глупчо, на шкафчето ти. Хазартният бос се казва Мин. Той ми я даде. Много любезно от негова страна.

— Какво? Как го намери?

— Точно както намерих и предателя от звеното, когото ти защитаваше на процеса — отвърна тя с равен тон, но с дяволит блясък в очите. — С голям талант и никаква милост.

Смехът му бе последван от изохкване. Болката беше наистина силна.

— Искаш ли вода? — направи крачка напред тя. — Докторът каза, че трябва да пиеш по много.

Тя доближи чашата с вода до устните му, докато внимателно подпираше врата му с ръка. Ухаеше на цветя и ниви, всичко в нея му харесваше. Абади се помъчи да измисли нещо умно, макар че тишината също го устройваше.

— Значи командващият вече е щастлив? Какво трябва да направим сега?

Ориана погледна наврана си и сви рамене.

— Изпрати ни доста мъглява заповед да ограничим щетите до минимум, каквото и да означава това, и да се върнем до края на седмицата, ако няма разсейки. Но първо трябва да спрем до една статуя на летище „Бурже“. Паспортът ми е заровен там.

— Добре. Можеш ли да ми помогнеш да се изправя?

— Мислиш, че си готов за ограничаване на щетите ли?

— Не, искам да отидем на обяд при майка ми.

Макар в самолета да си бе обещала да не му се усмихва поне до края на деня, тя не се сдържа и избухна в смях.

— Ще ме водиш при майка си?

— Трябва да отида при нея. Сигурно умира от притеснение и няма да се успокои, докато не види, че съм жив и здрав.

— Може би трябва да успокоиш и генерал Ротелман, който смята, че оказваш лошо влияние на звеното.

— Убеден съм, че не се тревожи особено за мен. Поне не и колкото майка ми. Знае, че ще има и други възможности да ме използва за изкупителна жертва. В огромна организация като нашата има десетки като Йермински. Няма да успеем да ги спрем всичките. Но дотогава заслужаваме да си починем. Или поне да хапнем малко пълнен артишок с кускус.

120

До: ЦЕНТРАЛНА ДЕЖУРНА

От: Полиция/Национална дирекция/Задгранично разузнаване

За незабавно връчване/некласифицирано

Представителят на израелската полиция в Европа потвърждава, че още един израелски гражданин е бил убит в Париж в престрелка между престъпни елементи, свързани с китайската мафия. Жертвата е Владислав Йермински, родом от Ашдод, военнослужещ, на двайсет и една години, в отпуск, замесен и в предишни престъпления във френската столица. Местната полиция смята, че Йермински е бил набелязаната цел за отвличане от китайския престъпен картел, убил служителя в технологична компания Янив Мейдан поради сгрешена самоличност. Френският министър на вътрешните работи заяви на пресконференция тази сутрин, че причина за инцидента е била крупна сделка с наркотици, осуетена благодарение на бдителността на полицията, което е довело до убийства в редиците на престъпната организация. Общо дванайсет престъпници са били убити в течение на изминалите двайсет и четири часа, повечето от които китайски, френски и руски граждани. Иззети са безпрецедентно количество наркотици, клас А.

Полицейският комисар, водещ разследването, Жул Леже позвъни тази сутрин в посолството, за да благодари на представителя на израелската полиция за съдействието. Тленните останки на Йермински ще бъдат върнати в Израел за погребение след аутопсията.

До: ВСИЧКИ РЕДАКЦИИ НА МЕДИИ

От: Служба „Военна цензура“

С настоящото се налага пълно информационно затъмнение върху ролята и функциите на военнослужещия, убит в инцидент с наркотици по време на отпуската си в Париж. Абсолютно се забранява споменаването, пряко или имплицитно, на местонахождението на базата му, военния отдел или корпус, в който е служил. Единствените подробности, които може да се съобщават, са името, възрастта и мястото му на раждане. Всякакви други детайли подлежат на цензуриране преди публикуване.

До: ЦЕНТРАЛНА ДЕЖУРНА

От: Военно разузнаване/Звено за връзка/Дежурен офицер по мрежово разузнаване

За незабавно връчване/строго секретно (код лилав)

В предоставена ни от приятелски източници информация (код 33) се потвърждава, че убийството на Владислав Йермински тази сутрин в Париж в нощен клуб, където е трябвало да се осъществи крупна сделка с наркотици, е от криминално естество и няма връзка с отбиването на военната му служба в Звено 8200.

Следва да се отбележи, че вчера, веднага след отвличането на цивилния гражданин Янив Мейдан в Париж, вече бяхме съобщили, че инцидентът е от криминално естество, противно на твърденията на определени секции към Звено 8200.

До: Военно разузнаване/ВРП — Форум за ранно предупреждение

До: Военно разузнаване — Аналитичен отдел/Началници на отдели

До: Военно разузнаване: Служба за събиране на информация/Ръководители на звена

Копие до: Генерален щаб/Заместник началник-щаб

От: Началник на разузнаването

Секретно/рутинно

Смятано от днес, като отговарящ за комуникацията с отделите за връзка с чужбина към различните звена назначавам моя заместник, ръководителя на Командването за събиране на разузнавателна информация. Тази промяна е предвидена да подобри координацията и да осигури по-доброто спазване на информационната сигурност на нашите съюзници.

За сведение и изпълнение.

121

Ориана шофираше внимателно, не толкова, за да се съобразява с причудливите правила на уличното движение в Париж, колкото да сведе до минимум сътресението от неравностите по пътя, които предизвикваха стенания от страна на Абади. Лекарят, подписал формуляра му за изписване, ги бе предупредил, че Абади е все още слаб и трябва да бъде откаран незабавно в болница, ако загуби отново съзнание.

Беше ѝ леко, чувстваше се изпълнена с увереност, сякаш нараняването му ги бе направило равни. От време на време той я докосваше по ръката, за да посочи през прозореца забележителностите на Париж; жестът му беше напълно лишен от авторитет и по тази причина значеше много. От време на време ръката ѝ се опираше в него, докато сменяше скоростите. Минаха покрай Отел дьо Вил, който също не беше хотел, покрай остров Сен Луи, Ботаническата градина, Площада на Бастилията, Френската библиотека.

На конзолата между седалките имаше два телефона — зеленият самсунг на Йермински и червената нокия на Екатерина, в която Йермински бе вкарал паролата си. Ориана трябваше да отвори биткойн сметката му и да преведе двайсет милиона долара на Мин. Беше сигурна, че баща ѝ вече щеше да е натиснал бутона за изпращане. Щеше ли да е прав? Зоро например щеше ли да върне парите? А премиерът? Ами Абади? Той я бе изслушал безстрастно, когато му бе разказала за „обещанието на Путин“, и бе заявил, че ще говорят за това по-късно. Тя не беше сигурна какво точно има предвид. Или може би се досещаше…

Ориана Талмор осъзна, че нощта се бе оказала наистина дълга. В процеса на желаната ефективна продължителност тя бе играла ролята на шпионин в служба на родината, офицер по сигурността в служба на шпионите на родината, заподозрян предател, действащ против интересите на родината, агент-провокатор в служба на един бог знае кого, търсещ истината човек и професионален лъжец. Беше стояла от едната страна и после от другата. На коя страна беше сега? И на коя страна беше безобразно привлекателният полковник Абади? Между тях, на конзолата, лежаха двайсет милиона долара.

В Париж сме, напомни си Ориана, изхвърляйки от съзнанието си всичко останало. В Париж сме, всичко това става в някакъв паралелен живот. Той беше офицер със славно минало. Тя — офицер със светло бъдеще. Движеха се покрай реката.

Беше 14:40 ч., вторник, 17 април.

Content

Дов Алфон
Дълга нощ в Париж

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121