Исабел Алиенде

Дъщеря на съдбата

Дъщеря на съдбата #2

Първа част

1843–1848

Валпараисо

Всеки се ражда с някаква особена дарба, но Елайза Съмърс отрано откри, че притежава две — добро обоняние и добра памет. Обонянието й послужи, за да си осигури съществуването, а паметта — да си го припомня, макар и неточно, приблизително и поетично, като да бе звездоброец. Забравеното изглежда, че никога не се е случвало, ала тя разполагаше с изобилие от действителни и въображаеми спомени, поради което сякаш живееше два пъти. Елайза често повтаряше пред своя верен приятел, мъдрия Дао Циен, че паметта й е като търбуха на кораба, където се бяха запознали — необятна и мрачна, претъпкана от сандъци, бурета и чували, — защото там вътре се трупаха събитията от целия й живот. Наяве й бе трудно да измъкне нещо от този небивал безпорядък, но успяваше да го постигне насън, както я научи мама Фресия през сладостните нощи на детството й, когато действителността все още бе само загатната с тънки линии блед туш. Навлизаше в лоното на сънищата по добре познатия път, но на връщане пристъпваше крайно предпазливо и внимаваше острата светлина на съзнанието да не разкъса едва доловимите видения. Вярваше в това умение, както други хора вярват в числата и дотолкова се усъвършенства в изкуството на спомена, че бе в състояние да види мис Роуз надвесена над сандъка от марсилски сапун — нейното първо креватче.

— Не е възможно да помниш това, Елайза. Новородените са като котета, нямат нито чувства, нито памет — твърдеше мис Роуз в редките случаи, когато заговаряха на тази тема.

Ала онази жена, склонила глава над нея, в топазножълта рокля, с изплъзнали се от кока, развети от вятъра коси, се бе запечатала в паметта на Елайза и тя изобщо не възприе друго обяснение за своя произход.

— Във вените ти тече английска кръв, като нашата — увери я мис Роуз, когато Елайза порасна достатъчно, за да разбере думите й. — Само на някого от английската колония би хрумнало да подхвърли кошчето ти пред вратата на Британската компания за внос-износ. Навярно този човек е познавал доброто сърце на брат ми Джереми и се е досетил, че ще те прибере. По онова време копнеех да имам дете и сам Бог те изпрати в обятията ми, за да те възпитам в непоклатимите принципи на протестантската вяра и английския език.

— Ти — англичанка? Момиче не си въобразявай — имаш коси на индианка като мен — опровергаваше мама Фресия господарката си зад гърба й.

Раждането на Елайза бе забранена тема у дома и момиченцето привикна със загадката. В присъствие на Роуз и Джереми Съмърс не засягаше нито този, нито други неудобни въпроси, но пък го обсъждаше шепнешком в кухнята с мама Фресия. Тя обаче се придържаше неотклонно към описанието на сандъка от сапун, докато с годините мис Роуз непрекъснато доукрасяваше разказа си и най-накрая го превърна във вълшебна приказка. Според нея кошчето, намерено в кантората, било изработено от изящни ракитови клонки и подплатено с батиста, бебешката ризка била бродирана с бод рибена кост, чаршафчетата — поръбени с брюкселска дантела, а освен това Елайза била загърната в завивка от визон — нещо нечувано и невиждано в Чили. По-късно се прибавиха шест златни монети, завързани в копринена кърпа, и бележка на английски с обяснението, че макар и незаконородено, детето е от знатен род. Ала на Елайза никога не й се привидя нищо подобно. Визоновата кожа, монетите и бележката своевременно се заличиха и от раждането й не остана нито следа. По-близко до спомените й бе обяснението на мама Фресия: когато една сутрин в края на лятото отворили входната врата, намерили сандък, а в него — голо бебе, момиченце.

— Никаква завивка от визон и никакви златни монети. Бях там и помня всичко много добре. Ти трепереше от студ, увита в мъжка жилетка, не ти бяха сложили дори пелена и лежеше цялата надрискана. Беше сополива и зачервена като варен рак, а на темето ти стърчеше мъх като царевична свила. Това беше ти. Не си въобразявай, не си родена за принцеса и ако още тогава косата ти беше черна както сега, господарите щяха да изхвърлят сандъка на бунището — упорстваше жената.

Но поне всички бяха единодушни, че момиченцето се бе появило в живота им на 15 март 1832 г., година и половина след пристигането на Съмърсови в Чили, затова определиха тази дата за рожден ден на Елайза. Останалото бе валмо от противоречия и в края на краищата Елайза реши, че не си струва да прахосва сили и да се занимава с тях, защото, каквато и да бе истината, нямаше начин да се промени. Важното е какво човек прави на този свят, а не как се появява на него, често повтаряше Дао Циен през дългите години на прекрасната им дружба, макар че самият той не бе съгласен с това и му бе невъзможно да си представи собственото си съществуване, откъснато от дългата верига предци, не само допринесли, за да добие физическите и умствените си качества, но и оставили му в наследство неговата карма. Той вярваше, че съдбата му е предопределена от действията на живелите преди него роднини и затова следва да ги почита с всекидневни молитви и да се бои от тях, когато му се явят да потърсят правата си в призрачни одежди. Дао Циен можеше да изреди имената на всички свои деди, до най-далечните и достопочтени прапрадядовци, починали преди повече от век. По време на златната треска най-важното нещо за него бе да се прибере да умре в родния край, на китайска земя, за да бъде погребан при роднините си, инак душата му щяла вечно да се скита из чужди страни. Елайза изпитваше естествено предпочитание към историята с прекрасното кошче — никой здравомислещ човек не би желал да се появи в сандък от най-обикновен сапун, — но в интерес на истината не можеше да я приеме. Обонянието й на ловджийско куче бе съхранило отлично първия мирис в живота й, а той не бе на чисти батистени чаршафи, а на вълна, мъжка пот и тютюн. Втората миризма пък беше неистова козя воня.

Елайза отрасна с гледката към Тихия океан от балкона на дома на осиновителите си. Забодена на склона на един от хълмовете край пристанището Валпараисо, къщата бе опит да се възпроизведе модния тогава в Лондон стил, но условията на терена, климатът и начинът на живот в Чили бяха наложили съществени изменения с плачевен резултат. А в дъното на двора, като тумори в жива плът, изникнаха едно след друго няколко помещения без прозорци, с тъмнични врати и там Джереми Съмърс съхраняваше най-ценните стоки на компанията, за да не изчезнат от пристанищните складове.

— Това е бандитска страна. Никъде по света фирмата не харчи толкова за охрана на стоката както тук. Всичко се краде, а ако нещо се спаси от крадците, се наводнява през зимата, изгаря през лятото или пък ще го затрупа земетресение — повтаряше той всеки път, когато мулетата докарваха нов товар в двора на къщата.

Поради дългото седене до прозореца с поглед, вперен в морето, за да брои платноходите и китовете на хоризонта, Елайза дори си внуши, че появата й се дължи на корабокрушение, а не на бездушието на майка й, способна да я захвърли гола в неизвестността на мартенския ден. Записа в дневника си, че някакъв рибар я открил на брега сред отломките на разбит кораб, увил я в жилетката си и я оставил пред най-голямата къща в английския квартал. С годините достигна до заключението, че приказката не е съвсем лоша — това, което изхвърля морето, винаги е някак поетично и тайнствено. Да можеше океанът да се оттегли, оголеният пясък би се превърнал в безкрайна влажна пустиня, изпъстрена със сирени и умиращи риби, твърдеше Джон Съмърс, брат на Джереми и Роуз — той бе плавал по всички морета на света и описваше изключително живо как водата се отдръпва сред гробовна тишина, за да се върне в една-единствена чудовищна вълна, помитаща каквото срещне по пътя си. Ужасно е, казваше той, но на човек поне му остава време да побегне към възвишенията, докато при земетресение църковните камбани започват да бият и оповестяват катастрофата чак след като хората започнат да се измъкват изпод отломките.

По времето, когато се появи момиченцето, Джереми Съмърс бе на тридесет години и вече работеше за блестящото си бъдеще в Британската компания за внос-износ. В търговските и банковите среди се славеше като почтен човек — думата му, скрепена с ръкостискане, бе равностойна на подписан договор, неоспоримо качество при всяка сделка, тъй като, докато прекосят океаните, акредитивите се бавеха с месеци. Не разполагаше с богатство и доброто име беше по-важно за него от самия живот. С цената на много жертви бе постигнал устойчиво положение в далечното пристанище Валпараисо и последното, което искаше в добре уреденото си съществуване, бе новородено бебе, сякаш предназначено да обърка привичките му, ала когато Елайза попадна в дома му, нямаше как да не я приеме, тъй като видът на сестра му Роуз, стиснала майчински детето в прегръдките си, разклати волята му.

Тогава Роуз бе едва на двайсет години, но вече бе жена с минало и възможностите й да сключи добър брак се смятаха за незначителни. От друга страна, тя сама бе пресметнала и бе решила, че и в най-добрия случай бракът би бил много лоша сделка за нея — при брат си Джереми се радваше на независимост, каквато никой съпруг не би й дал. Бе съумяла да устрои живота си и не се плашеше от клеймото на стара мома, напротив, бе се зарекла да предизвика завист у омъжените въпреки преобладаващата теория, че ако жената не изпълни ролята си на майка и съпруга, й поникват мустаци като на суфражетките. Все пак децата й липсваха и това бе единствената болка, която не успяваше да превърне в победа чрез строги ограничения над въображението си. Случваше й се да сънува стаята с облени от кръв стени, подгизнал от кръв килим, опръскана с кръв чак до тавана, а по средата, разсъблечена и рошава като обезумяла, самата тя ражда саламандър. Събуждаше се с викове и след това през целия ден не беше на себе си, безсилна да се освободи от кошмара. Джереми я наблюдаваше, обезпокоен от възбудата й, с чувство за вина, че я е завлякъл толкова далеч от Англия, макар да не можеше да се пребори със себелюбивото задоволство от начина, по който двамата се бяха настанили. Тъй като мисълта за брак изобщо не бе минавала през сърцето му, присъствието на Роуз разрешаваше трудностите в домашно и обществено отношение — две важни страни на кариерата му. Сестра му уравновесяваше неговия самовглъбен самотен нрав и затова той посрещаше със снизхождение промените в настроението й и излишните й разходи. Когато се появи Елайза и Роуз настоя да я задържи, Джереми не посмя да се възпротиви, нито да изкаже дребнавите си колебания и колкото и да се опитваше да стои настрана от бебето, изгуби изискано всички битки, като се започне от първата, когато трябваше да му изберат име.

— Ще се нарича Елайза като майка ни и ще носи нашето презиме — постанови Роуз веднага щом нахрани бебето, изкъпа го и го пови в собствената си наметка.

— В никакъв случай, Роуз? Какво мислиш, че ще кажат хората?

— Това остави на мен. Хората ще кажат, че си светец, щом си приел горкото сираче, Джереми. Няма по-лоша съдба от това да си лишен от семейство. Какво би станало с мен, ако нямах брат като теб? — отвърна тя, познавайки ужаса на брат й от най-малкия намек за разчувстване.

Клюките се оказаха неизбежни и Джереми Съмърс се принуди да се примири и с тях, както и да се съгласи момиченцето да носи името на майка му, през първите години да спи в стаята на сестра му и да внесе безпорядък в дома му. Роуз разказа на всички невероятната история за скъпата кошница, оставена от незнайни ръце в кантората на Британската компания за внос-износ, но никой не се хвана, ала все пак нямаше как да я обвинят, че е кривнала, след като всяка неделя я виждаха да пее на англиканската служба, а тънката й талия сякаш противоречеше на законите на анатомията, та в крайна сметка хората си рекоха, че бебето е плод на негова връзка с някоя разпътница и затова го отглеждат като дете от семейството. Джереми не си даде труда да отрече злобните слухове. Неразумното поведение на децата го объркваше, но Елайза по някакъв начин го покори. Макар да не го признаваше, той обичаше да я гледа как си играе в нозете му привечер, когато сядаше удобно в креслото да прегледа вестника. Но помежду им нямаше прояви на нежност — той се сковаваше дори от простото ръкостискане, а при мисълта за по-близко съприкосновение го обземаше паника.

Когато на онзи 15 март новороденото се появи у Съмърсови, мама Фресия, в ролята си на готвачка и икономка, заяви, че е по-добре да се освободят от него.

— Щом родната му майка го е изоставила, значи е прокълнато и е по-сигурно да не го пипаме — рече тя, но не можа нищо да направи срещу твърдото намерение на господарката си.

Още щом мис Роуз го взе на ръце, бебето ревна с пълен глас, разтресе цялата къща и подложи на изпитание нервите на домашните. Неспособна да го укроти, мис Роуз приспособи креватче в едно от чекмеджетата на скрина си, метна отгоре му завивки и хукна да търси кърмачка. Скоро се върна с някаква жена — бе я намерила на пазара, но не й бе минало през ум да я прегледа отблизо, защото видът на едрите й гърди, издули блузата й, бе стигнал, за да я наеме незабавно. Оказа се глуповата селянка, която дойде в дома им със собственото си бебе, хилаво момченце, мърляво като самата нея. Наложи се дълго да го киснат в топла вода, за да отмият полепналата по дупето му мръсотия, и да натопят жената във ведро с разтвор на белина, за да я почистят от въшките. Двете деца, Елайза и бебето на дойката, се запревиваха от гърчове и черна диария, за каквато семейният лекар и аптекарят немец се оказаха неподготвени. Угнетена от плача на децата, предизвикан не само от глад, но и от болка или скръб, мис Роуз плачеше с тях. Най-сетне, на третия ден, мама Фресия неохотно се намеси:

— Не виждате ли, че зърната на гърдите й са гноясали? Купете коза, за да храним момиченцето и му дайте канелена отвара, инак до петък ще го изпуснем — изсумтя тя.

По онова време мис Роуз едва говореше испански, но разбра думата „коза“, поръча на кочияша да отиде да купи и отпрати кърмачката. Щом докараха животното, индианката намести Елайза направо под налетите бозки за ужас на мис Роуз, защото тя никога не бе виждала толкова противна гледка. Топлото мляко и канелените отвари скоро облекчиха положението — детето престана да плаче, спа седем часа без прекъсване и когато се събуди, лакомо заотваря уста. Няколко дни по-късно придоби сладостното изражение на здравите бебета и започна видимо да наддава. Когато забеляза, че щом козата заблее на двора, Елайза започва да души и да търси бозката, мис Роуз й купи биберон. Не искаше детето да расте с нелепата представа, че добичето е негова майка. Чревните болки бяха едно от малкото неразположения на Елайза в детството й; другите мама Фресия пресичаше с тревите и заклинанията си още при първите признаци, включително и жестоката епидемия от африканска шарка, пренесена във Валпараисо от гръцки моряк. Докато траеше опасността, мама Фресия поставяше нощем върху пъпчето на Елайза парче сурово месо, здраво привързано с червен вълнен парцал — тайно природно средство за предпазване от зараза.

През следващите години мис Роуз превърна Елайза в своя играчка. По цели часове я учеше да пее и танцува, рецитираше й стихове, които малката без усилие запомняше наизуст, заплиташе косите й и я обличаше изискано като кукла, ала ако си намереше друго развлечение или я връхлиташе главоболът, я пращаше в кухнята при мама Фресия. Момиченцето растеше ту в салончето за шев, ту в задните дворове, говореше английски в едната половина на дома, а в другата — смесица между испански и мапуче — индианското наречие на бавачката й, — един ден ходеше облечена и обута като херцогиня, а на другия, боса и загърната само в престилка като сираче, тичаше подир кокошките и кучетата. Мис Роуз я представяше на музикалните вечери, водеше я с колата да пият топъл шоколад в най-хубавата сладкарница, излизаше с нея на пазар или отиваха заедно да гледат корабите на пристанището, но спокойно можеше да прекара няколко дни подред, потънала в писане в загадъчните си тетрадки или в четене на някой роман, без да помисли за своята питомка. Досетеше ли се за нея, се спускаше разкаяна да я търси, обсипваше я с целувки, тъпчеше я със сладкиши и отново я гласеше с кукленска премяна, за да я изведе на разходка. Постара се да й даде най-пълното възможно възпитание, без да забравя какво краси госпожиците. Когато веднъж Елайза взе да се дърпа от упражненията по пиано, тя я хвана за лакътя и без да изчака колата, я повлече дванадесет пресечки по-надолу по хълма до един манастир. На кирпичената стена, над тежката дъбова порта с железен обков, личаха избледнелите от соления вятър букви: „Приют за подхвърлени деца“.

— Бъди благодарна, че ние с брат ми поехме грижата за теб. Извънбрачните и изоставените деца стигат дотук. Това ли искаш?

Детето безмълвно отрече с глава.

— Тогава по-добре се научи да свириш на пиано като порядъчно момиче. Разбра ли ме?

Елайза се научи да свири бездарно, без чувство, но благодарение на послушанието си още дванадесетгодишна акомпанираше на мис Роуз на музикалните вечери. Въпреки че измина много време, без да се упражнява, тя не изгуби умението си и доста години по-късно бе в състояние да си изкарва хляба в един пътуващ вертеп, макар подобна мисъл изобщо да не бе минавала през ума на мис Роуз, когато настояваше да я въведе в света на възвишеното музикално изкуство.

След много години, през един спокоен следобед, докато отпиваше от чашката китайски чай и разговаряше с приятеля си Дао Циен в изящната градина, създадена от тях двамата, Елайза проумя, че странницата англичанка е била много добра майка, и изпита признателност към нея за безкрайната вътрешна свобода, с която я бе дарила. Мама Фресия бе втората опора на детството й. Вкопчена здраво в широките й черни поли, докато жената шеташе, Елайза не я пускаше и направо я побъркваше от въпроси. Така запомни разни индиански легенди и предания, разбра как да разчита знаците на животните и на морето, как да разпознава навиците на привиденията и посланията на сънищата, а освен това се научи и да готви. Със силния си нюх бе в състояние да различи със затворени очи продуктите, тревите и подправките и усвояваше тяхното приложение както запомняше наизуст стихове. Скоро й разкриха тайните си и сложните креолски ястия на мама Фресия, и изисканите десерти на мис Роуз. Притежаваше рядко призвание за готварство и още седемгодишна умееше без погнуса да обели говежди език и да изкорми кокошка, да замеси без признак на умора тесто за двадесет банички и да чисти боб до безкрай, като в същото време слушаше със зяпнала уста страховитите индиански легенди на мама Фресия и живописните й преразкази на житията на светците.

Роуз и брат й Джон бяха неразделни от деца. През зимата тя прекарваше времето си в плетене на жилетки и пуловери за капитана, а той след всяко пътуване неизменно й носеше пълни куфари с подаръци и големи сандъци с книги, някои от които изчезваха в заключения й шкаф. Като стопанин на къщата и глава на семейството Джереми имаше правото да отваря писмата на сестра си, да чете личния й дневник и да държи у себе си ключове от нейните шкафове, ала не прояви никакво желание да го прави. Семейните отношения между Джереми и Роуз бяха сдържани, двамата имаха малко общо помежду си, с изключение на взаимната зависимост, която понякога им заприличваше на проява на прикрита омраза. Джереми се грижеше за потребностите на Роуз, но не й отпускаше средства за прищевки, ала и не я питаше откъде взема пари за своите приумици, приемайки, че ги дължи на Джон. В замяна тя ръководеше домакинството деловито, със замах и сметките й винаги бяха точни, без да го обременява с дребни подробности. Притежаваше добър вкус и непринудено изящество, придаваше блясък на взаимното им съществуване и с присъствието си опровергаваше широко разпространеното по тези места убеждение, че мъж без семейство е поначало безчовечен.

— Мъжът е необуздан по природа, а предназначението на жената е да съхранява моралните ценности и доброто поведение — твърдеше Джереми Съмърс.

— О, братко! И двамата знаем, че по природа аз съм по-необуздана от теб — надсмиваше му се Роуз.

Джейкъб Тод, червенокос мъж с магнетично обаяние, надарен с най-звучния глас на проповедник, разнасял се някога по тези места, слезе на пристанището във Валпараисо през 1843 г., натоварен с триста броя от Библията на испански. Никой не се учуди на пристигането му — бе още един от многобройните мисионери, плъзнали къде ли не, за да разпространяват протестантската вяра. В неговия случай обаче пътуването бе плод не на религиозен плам, а на необмисленото му любопитство. Перчейки се като всеки гуляйджия след твърде многото изпита бира, той се обзаложи на игралната маса в клуба си в Лондон, че може да продава библии в коя да е точка на земята. Приятелите му завързаха очите, завъртяха глобуса и пръстът му попадна върху някаква колония на Кралство Испания, изгубена в долната част на света, където никой от развеселените му побратими не допускаше, че има живот. Не след дълго откри, че картата е остаряла, колонията бе независима отпреди над тридесет години и вече бе гордата Република Чили, католическа страна, където за протестантските идеи нямаше място. Ала той бе дал дума и не възнамеряваше да се отмята. Беше ерген, необвързан емоционално и професионално, и необичайното пътуване веднага го привлече. Събирайки трите месеца в едната посока и още толкова в обратната, замисълът се очертаваше като дългосрочен. Сред възторжените възгласи на приятелите му и предсказанията им за неговия трагичен край в ръцете на папистите в непознатата първобитна страна, както и с материалната подкрепа на Британското чуждестранно библейско дружество, което осигури книгите и му купи билета, той пое на дълго плаване в посока към пристанището Валпараисо. Облогът предвиждаше да продаде библиите и да се прибере в рамките на една година с разписка за всеки том. В архивите на библиотеката прочете някои писма на видни личности, мореплаватели и търговци, посещавали Чили — те описваха метисов народ от малко над един милион души и чудновата природа с величави планини, стръмни брегове, плодородни долини, вековни гори и вечни ледове. Страната се славеше като най-невъзприемчивата в религиозно отношение на целия американски континент според твърденията на пребивавали там люде. Въпреки това някои благонравни мисионери се опитали да посеят протестантството и без да знаят дума на испански или някакъв индиански език, навлезли дълбоко на юг, там, където сушата се раздробява в броеница от острови. Неколцина умрели от глад или студ, или, както се подозираше, били изядени от собствените си енориаши. В градовете късметът им се оказал не по-добър. Гостоприемството, свещено за чилийците, надделяло над верската нетърпимост и от любезност им позволили да проповядват, ала без да им обръщат почти никакво внимание. Слушателите на беседите на малобройните протестантски пастори се събирали като на зрелище, развеселени от възможността да се превърнат в еретици. Но нищо не обезкуражи Джейкъб Тод, защото не заминаваше като мисионер, а като продавач на библии.

В библиотеката Тод откри също, че след независимостта си през 1810 г. Чили отворила врати за преселниците и те заприиждали със стотици, за да се настанят на дългата тясна ивица земя, обливана от край до край от Тихия океан. Англичаните бързо натрупали богатства като търговци и корабовладелци и много от тях довели семействата си и останали за постоянно. Образували малка държава в държавата със свои обичаи, религия, вестници, клубове, училища и болници, но го сторили с толкова добри обноски, че вместо да събудят недоверие, били смятани за образец на просветеност. Изпратили своя ескадра във Валпараисо, за да направлява корабоплаването в Тихия океан и така невзрачната и незначителна махала от ранните дни на републиката се превърнала за по-малко от двадесет години във важно пристанище, където хвърляли котва ветроходи от Атлантическия океан, превалили нос Хорн, а по-късно и параходите, прекосили Магелановия проток.

За уморения пътник гледката на Валпараисо, разкрила се пред очите му, бе изненада. Имаше над сто съда с флагове от половината свят. Планините със заснежени върхове изглеждаха неимоверно близки и създаваха впечатлението, че се въздигат направо от мастиленосиньото море, сред невероятното му ухание на сирени. Джейкъб Тод тъй и не узна, че под привидно мирната водна повърхност лежи цял град от потънали испански галеони и скелети на патриоти с привързани към глезените каменни блокове, пратени на дъното от войниците на капитан-генерала[1]. Корабът хвърли котва в залива сред вихрушка от хиляди чайки, размахали мощните си криле с гладни крясъци. Безброй лодки се плъзгаха умело по вълните, някои натежали от огромни още живи змиорки и лавраци, които се мятаха отчаяно на въздуха. Валпараисо, както го осведомиха, беше търговското средище на Тихия океан и складовете му бяха пълни с руда, овча вълна и алпака, зърно и кожи, предназначени за пазарите по цял свят. Няколко ладии прехвърлиха новодошлите и товара от ветрохода на брега. Когато стъпи на кея, претъпкан от моряци, докери, пътници, магарета и каруци, Тод се озова в град, притиснат в амфитеатъра на стръмни възвишения, пренаселен и мръсен като много други прославени градове в Европа. Къщите от кирпич и дърво в тесните улички му се сториха архитектурна нелепост, заплашена при най-малкия пожар да се превърне за броени часове в купчина пепел. Теглена от дръгливи кончета кола го понесе заедно с куфарите и сандъците му към Английския хотел. Минаха край сгради, добре разположени около някакъв площад, край няколко доста грубовати църкви и едноетажни жилищни постройки, обкръжени от обширни цветни и овощни градини. Преброи около стотина пресечки, но скоро разбра, че градът мами окото и всъщност представлява плетеница от улички и пасажи. В далечината съзря рибарски квартал, чиито колиби посрещаха поривите на морския вятър, а мрежите се вееха като огромни паяжини; по-нататък се простираха плодородни поля, засадени със зеленчуци и плодни дръвчета. По улиците се движеха модерни коли като в Лондон — кабриолети, фиакри, каляски, — а също и кервани мулета, водени от парцаливи хлапета, и дори волски каруци в самия център на града. По ъглите монаси и монахини просеха милостиня за бедните сред глутници бездомни кучета и блуждаещи кокошки. Забеляза няколко жени, натоварени с торби и кошове, повлекли подире си децата — бяха боси, но със забулени в черни наметки глави; имаше и много мъже с островърхи шапки, разположили се по праговете или заприказвани на групи, без да вършат нищо.

Само час след като слезе от кораба, Джейкъб Тод седеше в добре обзаведения салон на Английския хотел, пушеше внесени от Кайро пури и прелистваше британско списание с доста остарели новини. Въздъхна облекчено — очевидно нямаше да срещне трудности в приспособяването и ако харчеше разумно рентата си, щеше да живее в почти същите удобства както в Лондон. Чакаше някой да дойде да го обслужи — изглежда по тези места никой не бързаше, — когато към него се приближи Джон Съмърс, капитанът на кораба, с който бе пътувал. Съмърс бе едър мъжага с тъмна коса и изсушено като обущарска кожа лице, горд с уменията си на добър пияч, женкар и неуморен играч на карти и зарове. Бяха станали добри приятели и картите запълниха безкрайните вечери на дългото плаване и ледените бурни дни, докато заобикаляха нос Хорн на юг от света. Редом с Джон Съмърс стоеше блед мъж с грижливо подстригана брада, облечен в черно от глава до пети, когото Джон представи като своя брат Джереми. Едва ли човек можеше да срещне двама души, по-различни от тях. Джон, открит, шумен и общителен, сякаш бе олицетворение на здраве и сила, докато другият приличаше на призрак, попаднал в плен на вечна зима. Беше от хората, които никога не присъстват всецяло и които е трудно да запомниш, защото са лишени от ясни очертания, реши Джейкъб Тод. Двамата се настаниха на неговата маса свойски, без да чакат покана, като сънародници на чужда земя. Най-сетне се появи някаква прислужница и капитан Съмърс поръча бутилка уиски, докато брат му си поиска чай на жаргона, измислен от британците за общуване с прислугата.

— Как вървят нещата у дома? — поинтересува се Джереми. Говореше тихо, почти шепнешком, с малко превзето произношение, като едва мърдаше устни.

— От триста години в Англия нищо не се случва — рече капитанът.

— Простете за любопитството, мистър Тод, но ви видях да влизате в хотела и нямаше как да не обърна внимание на багажа ви. Струва ми се, на няколко сандъка имаше знак, че са пълни с библии… Или греша? — каза Джереми Съмърс.

— Така е, наистина са библии.

— Не са ни известили, че ни пращат нов пастор…

— Три месеца плавахме заедно, а не подозирах, че сте пастор, мистър Тод! — възкликна капитанът.

— Всъщност не съм пастор — отвърна Джейкъб Тод и прикри неудобството си зад облак дим от пурата.

— Мисионер значи. Предполагам, възнамерявате да се отправите към Огнена земя. Патагонските индианци са готови за покръстване. Но за арауканците забравете — католиците вече се вкопчиха в тях — подхвърли Джереми Съмърс.

— От арауканците сигурно е останала една шепа. Тези хора са обладани от желание да бъдат изтребени — отбеляза брат му.

— Това бяха най-дивите индианци в Америка, мистър Тод. Повечето измряха в бой срещу испанците. Бяха човекоядци!

— Режели парчета от пленниците, докато са още живи, защото обичали да вечерят прясно месо — подметна капитанът. — И ние с вас бихме направили същото, ако някой избие семействата ни, изгори селата ни и заграби земите ни.

— Отлично, Джон, сега пък се застъпваш за човекоядците! — отвърна брат му с огорчение. — Във всеки случай, мистър Тод, следва да ви предупредя да не се месите в делата на католиците. Не бива да предизвикваме местните. Те са крайно суеверни хора.

— Чуждите вярвания винаги са суеверия, мистър Тод. Нашите собствени се наричат религия. Патагонците — индианците от Огнена земя — са много различни от арауканците.

— И те са същите диваци! Ходят голи на този ужасен студ — рече Джереми.

— Занесете им вашата религия, мистър Тод, току-виж се научили поне да носят гащи — подсмихна се капитанът.

Тод изобщо не бе чувал за такива индианци и последното, което възнамеряваше, бе да проповядва нещо, в което сам той не вярва, ала не посмя да признае, че пътуването му е породено от пиянски облог. Отговори мъгляво, че обмисля да подготви мисионерска експедиция, но още не му е ясно откъде да намери средства.

— Ако знаех, че идвате да проповядвате на добрите хорица промисъла на нашия деспотичен Бог, щях да ви изхвърля през борда посред Атлантика, мистър Тод.

Замълчаха, когато дойде прислужницата с бутилката и чая. Беше напъпила девойка, облечена в черна рокля с колосани боне и престилка. Когато се наведе с подноса, във въздуха се разнесе омайващ аромат на сушени цветя и ютия с разпалени въглени. Джейкъб Тод не бе виждал жена през последните седмици и я загледа, зажаднял от самотата. Джон Съмърс изчака момичето да се отдалечи.

— Хей, внимавайте, чилийките са опасни — рече.

— Нямам такива впечатления. Те са ниски и трътлести, а и гласът им е неприятен — каза Джереми Съмърс, с чаената чаша в ръка.

— Моряците бягат от корабите заради тях! — не се съгласи капитанът.

— Сигурно, но не съм вещ по женската част. Не ми остава време. Трябва да мисля за сделките и да се грижа за сестра ни, ако си забравил.

— Не го забравям нито за миг, ти постоянно ми го напомняш. Знаете ли, мистър Тод, аз съм развейпрах, черната овца в семейството. Ако не беше добрият Джереми…

— Момичето прилича на испанка — прекъсна го Джейкъб Тод, без да отделя очи от прислужницата, в момента заета с поръчката на друга маса. — Два месеца съм живял в Мадрид и съм виждал много като нея.

— Тук всички са метиси, дори и висшите класи. Естествено, не го признават. Крият индианската си кръв като срамна болест. Не ги упреквам — индианците се славят като нечистоплътни, пияници и мързеливци. Правителството се мъчи да подобри расата и привлича европейски преселници. На юг на новодошлите подаряват земя.

— Любимият им спорт е да изтребват индианците, за да си присвоят земите им.

— Преувеличаваш, Джон.

— Не е нужно непременно да стрелят по тях, достатъчно е да ги пристрастят към пиенето. Но, разбира се, да ги убиват е много по-забавно. Във всеки случай ние, британците не участваме в това забавление. Нас земята не ни интересува. Защо да садим картофи, ако можем да забогатеем и без да си сваляме ръкавиците?

— За предприемчивия човек тук не липсват възможности. В тази страна всичко тепърва предстои. Ако искате да успеете, вървете на север. Там има сребро, мед, селитра, гуано…

— Гуано ли?

— Птичи курешки — поясни морякът.

— Нищо не разбирам от това, мистър Съмърс.

— Мистър Тод не мисли как да забогатее, Джереми. Занаятът му е християнската вяра, нали?

— Протестантската колония е многобройна и заможна, ще ви помогнем. Заповядайте утре у дома. Всяка сряда сестра ми Роуз урежда музикални вечери, ще бъде подходящ случай да намерите приятели. Ще изпратя колата да ви вземе в пет следобед. Ще прекарате добре — рече Джереми Съмърс на сбогуване.

На другия ден, освежен от непробудния нощен сън и продължителната баня, помогнала му да свали наслоените в душата му налепи от сол, макар и с още разлюляна походка поради корабната привичка, Джейкъб Тод излезе да обиколи пристанището. Разходи се, без да бърза, по главната улица, разположена успоредно на морето, толкова близо до брега, че се усещаха пръските на вълните, пийна нещо в някакво кафене и обядва в гостилница на пазара. Бе напуснал Англия сред ледена февруарска зима и след като прекоси безбрежната пустош от вода и звезди, объркала дори спомените му за миналите любовни увлечения, пристигна в южното полукълбо в началото на друга безпощадна зима. Преди тръгване не му мина през ум да се осведоми за климата. Представяше си времето в Чили топло и влажно като в Индия, смятайки, че това е присъщо на земите на бедните, ала се озова изложен на леден вятър, който пронизваше до кости и вдигаше вихри от пясък и боклуци. Няколко пъти се залута сред криволиците на уличките, въртеше се, обикаляше и се връщаше все на същото място, откъдето бе тръгнал. Катереше се през пасажи, измъчени от безкрайни стълбища, проврени между причудливи, окачени в нищото къщи, и от възпитание се стараеше да не забелязва домашните подробности в чуждите прозорци. Натъкна се на романтични площади с европейски вид, украсени с малки градинки, където военни оркестри свиреха музика за влюбени, и прекоси недорасли паркове, изпотъпкани от магарета. Огромни дървета растяха по продължение на важни пътни артерии, напоявани от отпадъчните води, които свободно се стичаха надолу по хълмовете. В търговската част присъствието на британците бе толкова очевидно, че на човек му се струваше, че диша въздух от други ширини. Табелите на някои магазини бяха изписани на английски и сънародниците му крачеха облечени сякаш се намираха в Лондон, с неизменните черни чадъри като погребални агенти. Щом се отдалечи от централната част, мизерията го зашлеви като плесница — хората изглеждаха недохранени, сънливи, край вратите на църквите висяха войници в протрити униформи и просяци. В дванадесет на обед забиха с все сила всички църковни камбани едновременно и мигновено глъчката утихна, минувачите се спряха, мъжете свалиха шапки, малкото излезли жени коленичиха и всички се прекръстиха. Видението продължи колкото дванадесетте удара на камбаните и веднага след това улицата закипя отново, като че нищо не бе се случило.

Англичаните

Изпратената от Съмърс кола пристигна в хотела с половинчасово закъснение. Кочияшът се бе почерпил порядъчно, но Джейкъб Тод нямаше никакъв избор. Купето потегли в посока на юг. След продължилия няколко часа дъжд улиците бяха непроходими, особено там, където локвите от водниста кал прикриваха дълбоките ями — истински клопки, в които при недоглеждане можеше да пропадне цял кон. От двете страни на платното чакаха деца с впрегнати двойки волове, готови да се втурнат да спасяват срещу няколко монети затъналите коли. Ала въпреки притъпеното си от алкохола зрение водачът успя да избегне дупките и скоро се заизкачваха по нанагорнище. Когото стигнаха до хълма Серо Алегре, където живееше по-голямата част от чуждестранната колония, изгледът към града рязко се промени и колибите и къщурките с общи дворове от ниското изчезнаха. Бричката спря пред постройка в едри мащаби, но с измъчен вид, творение с претенциозни кули и безполезни стълбища, наместено върху неравния терен и осветено от толкова факли, че нощта бе отстъпила надалеч. Прислужник индианец в несъразмерно широка ливрея отвори вратата, пое палтото и шапката на Тод и го поведе към просторен салон, обзаведен с хубави мебели и някак театрални завеси от зелено кадифе, претрупан от украшения, без нито един празен сантиметър за отмора на очите. Гостът предположи, че и в Чили, както в Европа, голата стена се смята за белег на бедност, и разбра грешката си много по-късно, когато получи достъп до строгите домове на чилийците. Картините бяха поставени под наклон, за да се виждат добре отдолу, а високите сумрачни тавани се губеха от погледа. Голяма камина с пламтящи дебели цепеници и няколко мангала с разпалени въглища пръскаха неравномерна топлина — докато нозете оставаха ледени, главата гореше като в треска. В салона имаше малко над дузина души, облечени по европейска мода, и между тях сновяха няколко униформени прислужнички с подноси. Джереми и Джон Съмърс пристъпиха към него, за да го поздравят.

— Да ви запозная със сестра си Роуз — каза Джереми и се отправи към дъното на салона.

Вдясно от камината Джейкъб Тод видя седнала жената, която щеше да отнеме душевния му покой. Роуз Съмърс го заслепи мигновено не толкова с красота, колкото с жизнерадостната си самоувереност. У нея нямаше нищо от грубоватата невъздържаност на капитана, нито от скучната превзета скованост на брат й Джереми. Тя цялата искреше, сякаш бе постоянно готова да избухне в предизвикателен смях. А когато се смееше край очите й се образуваше мрежа от тънки бръчици — по незнайна причина тъкмо това привлече най-силно Джейкъб Тод. Не успя да отгатне възрастта й, навярно бе между двадесет и тридесет, но си помисли, че и след десет години тя щеше да си остане непроменена, защото фигурата й бе добре изваяна и имаше осанка на кралица. Носеше рокля от тафта в прасковен цвят, без никакви накити, освен чифт скромни коралови обеци на ушите. Обичайната вежливост изискваше просто да загатне, че сякаш й целува ръка, без да я докосва с устни, но в главата му настана бъркотия и без да разбере как, Тод й лепна целувка. Постъпката му се оказа толкова неуместна, че двамата останаха цяла вечност неподвижни и слисани — той, хванал ръката й, като да бе сграбчил шпага, а тя, вперила очи в следата от слюнка, без да смее да я изтрие, за да не засегне госта. Най-сетне ги прекъсна момиченце, облечено като принцеса. Едва тогава Тод се съвзе от смайването и докато изправяше гръб, долови подигравателния поглед, който Съмърсови си размениха. В стремежа да прикрие състоянието си, той се обърна към момиченцето с преувеличено внимание, с цел да го привлече на своя страна.

— Това е Елайза, нашата питомка — обади се Джереми Съмърс.

Джейкъб Тод отново прояви недодяланост.

— Как така питомка? — запита той.

— Това означава, че не съм от семейството — обясни Елайза търпеливо, както се говори на слабоумен.

— Тъй ли?

— Ако не се държа прилично, ще ме затворят при папистките монахини.

— Какво приказваш, Елайза! Не й обръщайте внимание, мистър Тод. Децата измислят всякакви неща! Разбира се, че Елайза е от нашето семейство — намеси се мис Роуз и стана на крака.

Елайза бе прекарала деня при мама Фресия, за да приготвят вечерята. Кухнята се намираше на двора, но мис Роуз бе наредила да направят навес, за да я съединят с къщата и да не й се налага да се черви заради изстинали или нацвъкани от гълъбите ястия. Това помещение, очернено от мазнините и саждите от печката, бе неоспоримото царство на мама Фресия. По пода от груби селски тухли се разхождаха съвсем свободно котки, кучета, гъски и кокошки и през цялата зима престарялата вече коза, откърмила Елайза, преживяше вътре и никой не смееше да я заколи, защото щеше да е все едно да убият майка. Момичето обичаше аромата на суровия хляб в тавите, докато маята с въздишки осъществява тайнствения процес на набухването на тестото, обичаше уханието на разбитата карамелизирана захар, готова да украси тортите, и на едрите бучки шоколад, оставени да се разтопят в млякото. За всяко събиране в сряда камериерките — две индиански девойчета, които живееха в къщата и работеха срещу храна — лъскаха среброто, гладеха покривките и изтриваха до блясък кристалните чаши. По обед пращаха кочияша до сладкарницата да купи сладкиши, чиито рецепти се пазеха ревниво още от колониално време, а мама Фресия съобразително окачваше на конската сбруя кожен мех с прясно издоено мляко — от тръскането на отиване и на връщане то се превръщаше в масло.

В три следобед мис Роуз се прибираше с Елайза в стаята си, кочияшът и слугата пренасяха там бронзова вана с лъвски крачета, прислужничките я застилаха отвътре с чаршаф и я пълнеха с гореща вода, ароматизирана с листенца от мента и розмарин. Роуз и Елайза се плискаха като деца, докато водата изстинеше, тогава слугините идваха отново, натоварени с дрехи, за да помогнат на всяка да обуе чорапи и ботинки и дълги кюлоти, да облече батистена камизола, сетне дебела фуста с подплънки на ханша, подчертаващи тънката талия, върху нея по три тънки колосани фусти и най-накрая роклята, която покриваше цялото тяло и оставяше свободни само главата и ръцете от китките надолу. Освен това мис Роуз носеше твърд корсет с банели от китова кост — той така я стягаше, че не можеше нито да си поеме дълбоко дъх, нито да вдигне ръце над раменете, нито пък да се облече сама или да се наведе, защото банелите щяха да се счупят и да се забият като шила в тялото й. Това беше единственото къпане в седмицата, обред, сравним само с обичайното миене на косата в събота, но то пък бе отменяно при най-малкия повод, тъй като го смятаха опасно за здравето. През цялата седмица мис Роуз използваше сапуна крайно предпазливо, предпочиташе да се обтрива с гъба, напоена в мляко, и да се освежава с тоалетна вода с аромат на ванилия, както бе чула, че било на мода във Франция по времето на мадам Помпадур. По този особен десертен мирис Елайза можеше да я разпознае със затворени очи сред цяла тълпа. И след тридесетата си година мис Роуз бе запазила прозрачната нежна кожа на някои английски девойки, която под въздействие на света край тях и на собственото им високомерие изсъхва като пергамент. Поддържаше външния си вид с розова вода и лимон за избелване на лицето, мед от хамамелис против бръчки, лайка за блясък на косите и разни чуждоземни балсами и лосиони, донесени от брат й Джон от Далечния изток, където според думите му живеели най-красивите жени на света. Измисляше си модели за рокли, вдъхновени от лондонските списания, и си ги шиеше сама в салончето за шев, като с много усет и находчивост обновяваше гардероба си с все едни и същи панделки, цветя и пера, използвайки ги години наред, без да изглеждат овехтели. Когато излизаше навън, за разлика от чилийките тя не се загръщаше в черна наметка, защото този обичай й се струваше ужасен, а предпочиташе късите пелеринки и многобройните си шапки, макар по улиците обикновено да я гледаха сякаш е лека жена.

Очарована да види ново лице на седмичната сбирка, мис Роуз прости безочливата целувка на Джейкъб Тод и като го улови под ръка, го поведе към овалната маса в ъгъла на салона. Предложи му няколко питиета по избор и настоя да опита нейния „мистел“, чудновата смес от канела, ракия и захар, която гостът не намери сили да преглътне и скришом изля в близката саксия. Сетне го представи на гостите: мистър Апългрен, производител на мебели, придружаван от дъщеря си, безцветно и свито момиче, мадам Колбер, директорка на английското девическо училище, мистър Иблинг, собственик на най-добрия магазин за мъжки шапки и жена му, която се хвърли към Тод и го заразпитва за английското кралско семейство, сякаш ставаше дума за нейни роднини. Запозна го също и с хирурзите Пейдж и Пойт.

— Господата оперират с хлороформ — обяви възторжено мис Роуз.

— При нас това е все още новост, но в Европа методът доведе до революция в медицинската практика — обясни един от лекарите.

— Доколкото зная, в Англия се прилага редовно в акушерството. Не го ли използва кралица Виктория? — обади се Тод, колкото да каже нещо, защото бе пълен невежа по въпроса.

— Католиците тук оказват голяма съпротива. Библейското проклятие над жената е да ражда с болки, мистър Тод.

— Не ви ли се струва несправедливо, господа? Проклятието над мъжа е да работи с пот на лицето си, но ето, мъжете от нашия салон си изкарват хляба с чужда пот — отвърна мис Роуз и по страните й изби ярка червенина.

Хирурзите се усмихнаха притеснено, но Тод се загледа в нея възхитено. Би прекарал цялата вечер до нея, макар че, доколкото си спомняше, лондонското правило за гостуване изискваше да си тръгне след половин час. Забеляза, че другите поканени са настроени да останат, и си рече, че средата им е твърде ограничена и вероятно единственото събиране през седмицата е у Съмърсови. Ето в такива съмнения бе потънал, когато мис Роуз обяви началото на музикалните развлечения. Прислужничките донесоха още свещници, осветиха салона като сред бял ден и наредиха столове край пианото, старинната китара и арфата. Дамите насядаха в полукръг, а господата застанаха прави отзад. Бузест мъж се настани пред пианото и изпод яките му ръце заструи очарователна мелодия, а дъщерята на фабриканта на мебели запя старинна шотландска балада с толкова прекрасен глас, че Тод напълно забрави вида й на подплашена мишка. Директорката на девическото училище издекламира твърде дълга героична поема, Роуз изпя няколко закачливи песни в дует с брат си Джон, въпреки явното неодобрение на Джереми Съмърс, а после настоя Джейкъб Тод да ги зарадва със своите дарби. Това даде възможност на новодошлия да разкрие хубавия си глас.

— Вие сте истинска находка, мистър Тод? Няма да ви пуснем. Писано ви е да идвате тук всяка сряда! — възкликна тя, след като ръкоплясканията стихнаха, без да обръща внимание на прехласнатото изражение, с което я съзерцаваше гостът.

Зъбите на Тод лепнеха от захар, главата му бе замаяна, кой знае дали само от възхищение към Роуз Съмърс или пък от погълнатите питиета и силната кубинска пура, изпушена в компанията на капитан Съмърс. В този дом не можеше да откаже чаша или блюдо, без да нанесе обида, но скоро щеше да разбере, че това е национална черта в Чили, където гостоприемството означава поканените да бъдат принудени да пият и ядат извън всяка човешка издръжливост. В девет часа обявиха вечерята и върволицата се изниза към трапезарията, а там ги очакваше нова поредица от внушителни блюда и още десерти. Към полунощ жените се оттеглиха от масата и продължиха разговора си в салона, а мъжете останаха да пият бренди и да пушат в трапезарията. Най-сетне, когато Тод бе на път да припадне, гостите започнаха да питат за палтата и колите си. Иблингови, силно заинтересувани от предполагаемата му евангелска мисия до Огнена земя, му предложиха да го откарат до хотела и той незабавно прие, изплашен от мисълта, че ще трябва да се прибира в гъстия мрак по кошмарните улици с пияния кочияш на Съмърсови. Стори му се, че пътуват безкрайно дълго, чувстваше се неспособен да се съсредоточи в разговора, виеше му се свят и стомахът му тежеше.

— Съпругата ми е родена в Африка в семейството на мисионери, пренесли там правата вяра. Знаем колко жертви изисква това, мистър Тод. Надяваме се да ни удостоите с възможността да помогнем за благородната ви задача сред индианците — изрече високопарно мистър Иблинг на сбогуване.

През онази нощ Джейкъб Тод не успя да заспи. Образът на Роуз Съмърс го преследваше безмилостно и преди разсъмване той взе решение да я ухажва сериозно. Не знаеше нищо за нея, но това нямаше значение. Навярно съдбата му бе да изгуби облога и да дойде в Чили единствено за да срещне бъдещата си съпруга. Би пристъпил към действие още на другия ден, но не можа да се вдигне от леглото, сразен от силни болки в червата. Така прекара цял ден и цяла нощ, ту в безсъзнание, ту в предсмъртни мъки, докато най-сетне събра сили да се примъкне до вратата и да нададе зов за помощ. По негова молба управителят на хотела прати известие на Съмърсови, неговите единствени познати в града, а сетне нареди на един прислужник да почисти стаята му, вмирисана на кочина. Джереми Съмърс се появи в хотела по обед и доведе най-известния майстор по кръвопускане във Валпараисо, който показа известни познания по английски и след като му източи толкова кръв от ръцете и краката, че го омаломощи напълно, поясни, че при първото си посещение в Чили всички чужденци се разболяват.

— Но не се тревожете — доколкото знам, малцина умират — успокои го той.

Даде му да вземе прахчета хинин в оризова хартия, обаче Тод не можа да ги преглътне, измъчван от гадене. Бе ходил в Индия и познаваше признаците на маларията и други тропически болести, лекувани с хинин, но страданието му по нищо не приличаше на тях. Щом майсторът по кръвопускане си тръгна, слугата се върна, за да прибере парцалите и да разтреби повторно стаята. Джереми Съмърс му бе оставил адреса на докторите Пейдж и Пойт, но не остана време да ги повика, защото след два часа в хотела пристигна някаква едра жена и нареди да я отведат при болния. Водеше за ръка момиченце, облечено в синьо кадифе, с високи бели обувчици и шапчица с бродирани цветя, сякаш излязло от приказките. Това бяха мама Фресия и Елайза, изпратени от Роуз Съмърс, която никак не вярваше в кръвопускането. Жената и момиченцето нахлуха в стаята толкова уверено, че Джейкъб Тод, проснат без сили, не посмя да се възпротиви. Жената бе дошла в качеството си на лечителка, а момиченцето — в ролята на преводачка.

— Маминка казва, че ще ви свали пижамата. Няма да гледам — предупреди детето и се обърна към стената, а в това време индианката разсъблече Тод със замах и започна да разтрива цялото му тяло с ракия.

Поставиха в леглото му горещи тухли, увиха го в одеяла и му дадоха да пие с лъжичка отвара от горчиви треви, подсладена с мед, за успокояване на болките от разстройството.

— Сега маминка ще попее на болестта — рече момиченцето.

— Това пък какво е?

— Не се бойте, не боли.

Мама Фресия затвори очи и започна да прокарва ръце по гърдите и корема му, като в това време мърмореше заклинания на езика мапуче. Джейкъб Тод усети как го обхваща неудържима дрямка и още преди жената да приключи, заспа дълбоко и не разбра кога двете му милосърдни сестри са изчезнали. Спа осемнадесет часа и се събуди облян в пот. На следващата сутрин мама Фресия и Елайза дойдоха отново, за да му направят още една силна разтривка и да му поднесат купа с кокоши бульон.

— Маминка казва друг път да не пиете вода. Пийте само горещ чай и не яжте плодове, защото пак ще ви се прииска да умрете — преведе малката.

Седмица по-късно можа да стане на крака, погледна се в огледалото и си даде сметка, че в подобен вид е невъзможно да се яви пред мис Роуз — беше отслабнал с няколко килограма, лицето му бе изпито и едва смогваше да направи две крачки, преди да се строполи задъхан на стола. Когато бе в състояние да й изпрати писъмце, за да й благодари, че му е спасила живота, като добави и шоколадови бонбони за мама Фресия и Елайза, той узна, че младата жена, заедно със своя приятелка и с прислужницата си, е предприела пътуване до Сантяго, начинание твърде рисковано при трудностите на пътищата и климата. Всяка година по веднъж — или в началото на есента, или в разгара на пролетта — мис Роуз преодоляваше разстоянието от тридесет и четири левги, за да отиде на театър, да послуша хубава музика и да направи годишните си покупки в Японския универсален магазин, потънал в ухание на жасмин и осветен от газени лампи с абажури от розово стъкло, откъдето младата жена се снабдяваше с дреболии, трудни за доставяне в пристанищния град. Но в този случай бе налице сериозна причина да отиде в Сантяго през зимата — щеше да позира за портрет. В Чили бе пристигнал прославеният френски художник Монвоазен, поканен от правителството да организира школа за местните художници. Маестрото рисуваше само главата, останалото бе задача на помощниците му и за да печелят време, те дори лепяха дантели направи към платното, ала въпреки тези измамни хитрини, подписаното от него изображение будеше неописуема всеобща възхита. Джереми Съмърс държеше да си осигури портрет на сестра си и да го окачи на почетно място в салона. Произведението струваше шест унции злато и по още една унция за всяка ръка, но в случай като този не можеше да става и дума да се пести. Човек има възможност да притежава истинска творба на великия Монвоазен веднъж в живота си, говореха клиентите му.

— Щом цената не е пречка, нека ме нарисува с три ръце. Ще бъде най-известната му картина и в края на краищата ще го вземат за някой музей, вместо да виси над нашата камина — рече мис Роуз.

Беше годината на наводненията, останали в учебниците и в спомените на старците. Потопът опустоши стотици къщи и когато най-сетне бурите стихнаха и нивото на водите започна да спада, няколко последователни леки земетресения доразрушиха като удари на божията секира каквото бе оцеляло и подгизнало от пороя. Появиха се безсъвестни типове, които ровеха из развалините и се възползваха от безредието, за да тършуват из къщите, и войниците получиха разпореждане направо да екзекутират всеки негодник, сварен в подобно безчинство, ала увлечени от жестокостта, те самите започнаха да размахват сабите заради удоволствието да слушат надигналите се вопли и се наложи заповедта да бъде отменена, преди войската да изтреби и невинните. Джейкъб Тод, затворен в хотела, където се лекуваше от настинка, все още слаб след едноседмичното чревно разстройство, отчаян от безспирния ек на църковните камбани, приканващи към покаяние, четеше стари вестници и търсеше с кого да играе карти. Веднъж излезе, за да отиде до аптеката и да потърси лекарство за укрепване на стомаха, но магазинчето се оказа разхвърляна дупка, претъпкана с прашни шишета от синьо и зелено стъкло, а продавачът немец му предложи мехлем от скорпиони и спиртен извлек от червеи. За пръв път съжали, че се намира толкова далеч от Лондон. Нощем едва успяваше да заспи от гуляите, пиянските свади и от погребенията, устройвани между дванадесет и три часа сутринта. Новопостроеното гробище се намираше на върха на надвесен над града хълм. След дъждовете по склона зейнаха ями, гробовете взеха да се свличат надолу и костите така се размесиха, че всички покойници се оказаха равни в падението си. Мнозина говореха, че на мъртвите им било по-добре преди десет години, когато погребвали заможните хора в църквите, бедните — в доловете, а чужденците — в пясъка на брега на морето. Чудновата страна, заключи Тод, увил лицето си с кърпа, защото вятърът разнасяше противната воня на бедствието, срещу което властите воюваха с огромни евкалиптови клади. Щом се почувства по-добре, излезе да погледа религиозните шествия. Обикновено никой не им обръщаше внимание, защото се повтаряха без промяна всяка година през седемте дни на Страстната седмица или по повод на други християнски празници, ала този път прераснаха в многолюдни сборища, за да измолят от небето да сложи край на наводненията. От храмовете се точеха дълги редици вярващи начело с религиозни братства в черни дрехи, вдигнали на носилки статуи на светци във великолепни одежди, обшити със злато и скъпоценни камъни. Над една от върволиците се издигаше прикован на кръста Христос със свлечен на шията трънен венец. Обясниха на Тод, че това е Майския Христос[2], донесен от Сантяго нарочно за случая като най-чудотворното изображение в света, единственото надарено със сила да промени климата. Преди двеста години небивало земетресение сравнило столицата със земята и църквата „Свети Августин“ била напълно разрушена, с изключение на олтара, където се намирал същият този Христос. Венецът се плъзнал от главата му надолу към врата и там си останал, защото при всеки опит да го върнат на мястото му, земята започвала да трепери. За шествията прииждаха безброй монаси и монахини, набожни, изнемощели от пост жени, прости хорица, които се молеха и пееха с продрано гърло, каещи се грешници в груби власеници и самобичуващи се, размахали над голите си гърбове кожени ремъци с метални остриета на края. От време на време някой от тях припадаше и се свличаше на земята, притичваха жени, почистваха раздраната плът и му даваха да пие, ала щом се съвземеше, го избутваха обратно на мястото му. Минаваха и редици индианци, които се самоизмъчваха с налудничава жар, и групи музиканти, които свиреха религиозни хвалебни мелодии. Глъчката на плачливите молитви се носеше стихийно като придошла вода, а влажният въздух вонеше на тамян и пот. Имаше процесии на аристократи, облечени в скъпи дрехи, но в тъмен цвят и без скъпоценности, а също и други, на боси и дрипави бедняци — колоните се пресичаха на едни и същи площади, ала без да се докосват и размесват. Колкото по-дълго вървяха, толкова по-силни ставаха воплите и проявите на благочестие — вярващите виеха и молеха за опрощение на греховете си, убедени, че лошото време е божие наказание за техните несъвършенства. Разкаяните се стичаха вкупом, църквите не можеха да ги поберат и свещениците се строяваха един до друг навън, под навеси и чадъри, за да изслушват изповедите. За англичанина гледката бе поразителна — при никое друго пътуване не бе виждал по-необикновено и по-злокобно зрелище. Привикнал към протестантската сдържаност, сега сякаш го бяха запратили назад в дълбините на Средновековието, а лондонските му приятели изобщо не биха повярвали на описанието. Макар и застанал на разумно разстояние, той долавяше трепета на първично и изтерзано животно, който обливаше на вълни човешката маса. Успя с усилие да се покатери върху основата на някакъв паметник насред площадчето, срещу Старата базилика, и така доби цялостна представа за множеството. Внезапно усети, че някой го дърпа за крачолите, погледна надолу и видя изплашено момиченце, скрило глава в наметката си, с изпоцапано от кръв и сълзи лице. Рязко се дръпна, но вече бе късно, панталоните му бяха накапани. Изруга и се помъчи да отпъди момичето, размахвайки ръце, тъй като не си спомняше подходящите думи на испански, но каква бе изненадата му, когато то му отвърна на безупречен английски, че се е изгубило и че той сигурно ще може да го отведе до вкъщи. Тогава се вгледа по-внимателно.

— Аз съм Елайза Съмърс. Не ме ли помните? — промълви малката.

Възползвайки се от пътуването на мис Роуз до Сантяго заради портрета и от редките появи вкъщи на Джереми Съмърс през онези дни, тъй като избите в кантората му се наводнили, Елайза решила да иде на процесията и не оставила на мира мама Фресия, докато не се съгласила. Господарите забранявали на бавачката да споменава пред детето за католически и за индиански обреди, а още по-малко да му позволява да ги гледа, но и тя самата умирала от желание да зърне Майския Христос поне веднъж в живота си. „Съмърсови изобщо нямало да научат“, рекла си тя. И тъй, двете излезли тихомълком от къщи, спуснали се по хълма пеша, качили са на някаква каруца, която ги оставила близо до площада, и се вмъкнали във върволица разкаяни индианци. Всичко щяло да се развие според плановете им, ако сред царящата суматоха и неразбория Елайза не била изпуснала ръката на мама Фресия, а тя, завладяна от всеобщата истерия, тъй и не усетила. Елайза завикала, но гласът й потънал сред ехтежа на молитвите и траурния грохот на барабаните на религиозните братства. Хукнала да търси бавачката си, но под тъмните наметала всички жени изглеждали еднакво, а и крачетата й се пързаляли по каменната настилка, покрита с кал, восък от свещите и кръв. Скоро отделните колони се слели в едно-единствено множество, повлякло се като ранен звяр, църковните камбани бясно звънели, корабните сирени на пристанището бучали. Елайза не знаела колко време е стояла така, вцепенена от ужас, докато малко по малко мислите започнали да се проясняват в главата й. Междувременно шествието се поуспокоило, всички коленичили, а на подиума пред църквата самият епископ отслужил литургия с песнопения. Елайза понечила да тръгне към Серо Алегре, но се изплашила, че тъмнината ще я свари, преди да стигне у дома. Никога не била излизала самичка и не умеела да определя посоките. Решила да стои на едно място, докато тълпата се разпръсне — може би тогава мама Фресия щяла да я открие. В този момент очите й се спрели на високия рижав мъж, увиснал на паметника насред площада и разпознала болния, когото двете с бавачката лекували. Без колебание си проправила път към него.

— Какво правиш тук? Ранена ли си? — възкликна Тод.

— Изгубих се. Ще ме заведете ли вкъщи? Джейкъб Тод почисти лицето й с кърпата си, огледа я набързо и установи, че видимо й няма нищо, а кръвта навярно е от самобичуващите се.

— Ще те заведа в кантората на мистър Съмърс.

Но тя го замоли да не го прави, защото, ако настойникът й разберял, че е излязла за шествието, щял да уволни мама Фресия. Тод тръгна, оглеждайки се за кола, макар че в такъв момент не бе лесно да се намери, а момиченцето крачеше мълчаливо, без да пуска ръката му. За пръв път в живота си англичанинът почувства тръпка на нежност от мъничката топла длан, вкопчена в неговата. От време на време я поглеждаше крадешком, развълнуван от детското лице с черни бадемови очи. Най-сетне се натъкнаха на случайна талига, теглена от две мулета, и каруцарят се съгласи да ги откара нагоре по хълма за двойно по-голяма цена от обичайното. Изминаха пътя в мълчание и след час Тод остави Елайза пред дома й. Тя се сбогува и му благодари, но не го покани да влезе. Видя я да се отдалечава, дребничка и крехка, увита до петите в черното наметало. Неочаквано момиченцето се обърна, изтича към него, обви шията му с ръце и го целуна по бузата. „Още веднъж благодаря“, рече. Джейкъб Тод се прибра в хотела със същата каруца. От време на време докосваше бузата си, изненадан от изпитваната сладка печал, която малката му вдъхваше.

Ползата от шествията беше, че масовото разкаяние се засили, а освен това, както Джейкъб Тод лично се увери, дъждовете спряха, утвърждавайки още веднъж непомръкващата слава на Майския Христос. За по-малко от две денонощия небето се проясни, слънцето плахо надзърна и донесе жизнерадостен блясък след лавината от нещастия през изминалите дни. Заради бурите и епидемиите изтекоха цели девет седмици, докато се възобновят събиранията в сряда у Съмърсови, и още няколко, докато Джейкъб Тод се осмели да намекне на мис Роуз за нежните си чувства. Когато най-накрая се реши, тя се престори, че не го е чула, а след като той настоя, го сряза със съкрушителен отговор.

— Единственото хубаво нещо в женитбата е да овдовееш — рече.

— Колкото и да е глупав, един съпруг винаги прави добро впечатление — отвърна той, без да губи благоразположението на духа си.

— Не и в моя случай. Съпругът ще ми пречи, а няма да ми даде нищо, което да не съм постигнала вече.

— Може би деца?

— На колко години съм според вас, мистър Тод?

— На не повече от седемнайсет.

— Не се подигравайте! За щастие, имам Елайза.

— Упорит съм, мис Роуз, и никога не се признавам за победен.

— Благодари ви, мистър Тод. Добро впечатление прави не съпругът, а многото кандидати.

Тъй или иначе, мис Роуз стана причина Джейкъб Тод да се задържи в Чили много по-дълго от трите месеца, определени за продажбата на библиите. Съмърсови бяха идеалната връзка в обществото и благодарение на тях пред него се отвориха широко вратите на преуспяващата чуждестранна колония, готова да му помогне в предполагаемата религиозна мисия на Огнена земя. Реши да научи нещо за патагонските индианци, но след като сънливо поразлисти няколко тома в библиотеката, осъзна, че няма никакво значение какво знае и какво не знае, защото невежеството по въпроса бе повсеместно. Достатъчно бе да говори онова, което хората очакваха да чуят, а дар слово не му липсваше. За да разпродаде библейския товар сред възможните чилийски потребители, му се наложи да усъвършенства лошия си испански. Благодарение на двата месеца, прекарани в Испания, и на добрия си слух, за кратко време той усвои повече, отколкото мнозина британци, пристигнали в страната преди двадесет години. Първоначално се въздържаше да споделя твърде свободните си политически възгледи, но забеляза, че на всички светски събирания го преследват с въпроси и неизменно го наобикаля група от удивени слушатели. Излиянията му за свобода, равенство и демокрация разбуждаха добрите хорица от дрямката, даваха повод за безкрайни спорове между мъжете и за ужасени възклицания сред по-зрелите дами, а по-младите привличаха мигновено. Всеобщото мнение го обяви за смахнат и пламенните му съждения звучаха забавно, но задявките с английското кралско семейство никак не се харесаха на членовете на британската колония, за които кралица Виктория, също както Бог и Империята, бяха неприкосновени. Скромният му доход не бе за пренебрегване и му позволяваше да живее в известно охолство, без никога през живота си да е работил сериозно, а това му осигуряваше място в прослойката на джентълмените. Щом установиха, че не е обвързан, тутакси се появиха девойки за женене, готови да го впримчат, но откак срещна Роуз Съмърс, той не забелязваше другите жени. Хиляди пъти се питаше защо Роуз бе останала неомъжена и единственият отговор, до който достигна, при целия си агностицизъм и рационализъм, бе, че провидението я е предопределило за него.

— Докога ще ме измъчвате, мис Роуз? Не се ли боите, че ще ми омръзне да тичам подир вас? — шегуваше се той пред нея.

— Няма да ви омръзне, мистър Тод. Да тичаш подир котката е много по-увлекателно, отколкото да я хванеш — отвръщаше тя.

Красноречието на лъжемисионера бе новост в тукашните среди и щом се разчу, че е изучавал задълбочено Светото писание, му дадоха думата. Във Валпараисо имаше малък англикански храм, но католическите власти гледаха на него с лошо око и протестантската общност се събираше и в частни домове. „Къде се е чуло и видяло черква без богородици и дяволи? Гринговците[3] до един са безбожници, не вярват на папата, не знаят да се молят, само пеят и дори не се причестяват“, мърмореше възмутено мама Фресия, когато идваше ред неделната служба да се проведе у Съмърсови. Тод се приготви да прочете кратък откъс за бягството на евреите от Египет и да го свърже с положението на преселниците, защото те, също като евреите от Библията, трябва да се приспособяват към чуждата земя, но Джереми Съмърс го представи като мисионер и го помоли да поговори за индианците от Огнена земя. Тод нямаше понятие къде се намира въпросното място, нито защо носи такова звучно име, ала успя да трогне до сълзи слушателите с историята на трима диваци, пленени от някакъв английски капитан, за да ги откара в Англия. За по-малко от три години нещастниците, живели голи сред мразовитите ледове, където често изпадали в човекоядство, говореше той, се приучили да се обличат прилично, превърнали се в добри християни и усвоили цивилизованите нрави, като дори свикнали с английската кухня. Не поясни обаче, че още щом ги изпратили обратно по родните им места, те възобновили старите си навици, сякаш никога през живота си не били чували за Англия и за божието слово. По предложение на Джереми Съмърс незабавно започнаха да събират средства в подкрепа на начинанието за разпространение на вярата и резултатът бе толкова задоволителен, че още на следващия ден Джейкъб Тод си откри сметка в клона на Лондонската банка във Валпараисо. Сметката набъбваше всяка седмица от вноските на протестантите и нарастваше въпреки честите тегления за личните разходи на Тод, когато собствената му рента не стигаше. Колкото повече пари постъпваха, толкова повече пречки и доводи възникваха за отлагането на евангелската му мисия. Така изминаха две години.

Джейкъб Тод се чувстваше вече съвсем уютно във Валпараисо, сякаш бе роден тук. По нрав чилийците и англичаните имаха някои общи черти: постоянно използваха синдици и адвокати, бяха привързани до безсмислие към традициите, националните символи и привичките си, гордееха се, че са индивидуалисти, ненавиждаха показността и презираха разкоша като присъщ на новобогаташите, изглеждаха любезни и умерени, но бяха способни и на крайна жестокост. Ала за разлика от англичаните, чилийците се плашеха от своеобразието и за тях нямаше по-голяма опасност от риска да станат за смях. Ако говорех правилно испански, мислеше Джейкъб Тод, щях да съм като у дома си. Беше се настанил в пансиона на вдовица англичанка, закрилница на котките и майсторка на най-прославените торти в града. Край него в леглото му спяха четири котки, най-добрата компания, на която някога се бе радвал, и всеки ден за закуска получаваше от неустоимите сладкиши на домакинята. Установи връзки с чилийци от различни слоеве, от най-онеправданите, на които бе попадал при скитанията из долнопробните квартали край пристанището, до най-високопоставените. Джереми Съмърс го заведе в клуб „Унион“, където го приеха като специален гост. Само чужденци с безспорна обществена тежест можеха да се похвалят с подобна изключителна чест, тъй като клубът бе крепост на земевладелци и политици консерватори, а значимостта на клубните членове се измерваше според фамилното им име. Вратите се отвориха пред него благодарение на ловкостта му с картите и заровете — губеше тъй изискано, че малцина забелязваха колко много печели. Там се сприятели с Агустин дел Валие, собственик на обработваеми земи в околността и на стада овце на юг, където не бе стъпвал през живота си, защото за тази цел разполагаше с доведените от Шотландия надзиратели. Новото приятелство позволи на Тод да проникне в строгите дворци на чилийските аристократични фамилии, квадратни мрачни постройки с грамадни, полупразни стаи, подредени без изтънченост, с тежки мебели, погребални свещници и безчет кървящи разпятия, гипсови богородици и светци, облечени като старинни испански благородници. Бяха домове, обърнати навътре, непристъпни откъм улицата, неудобни и грубовати, с високи железни решетки, но с прохладни коридори и вътрешни дворове, потънали в жасмин, портокалови дръвчета и розови храсти.

С настъпването на пролетта Агустин дел Валие покани Съмърсови и Джейкъб Тод в едно от именията си. Пътуването се оказа кошмарно. Конник можеше да измине разстоянието за четири-пет часа, но върволицата от колите със семейството и гостите потегли на разсъмване и пристигна едва късно вечерта. Семейство Дел Валие се придвижваше с волски каруци, обзаведени с маси и плюшени дивани. Следваха керванът от мулета, натоварени с багажа, и ратаите на коне, въоръжени с първобитни пушкала, за да се бранят от обичайните разбойници, дебнещи в засада в подножията на хълмовете. Към отчайващата мудност на добичетата се прибавяха дупките по пътя, в които каруците засядаха, а също и честите спирки за почивка, по време на които прислужниците поднасяха суха храна от кошниците сред рояци мухи. Тод не разбираше нищо от земеделие, но един поглед стигаше, за да види, че тукашната благодатна земя ражда всичко в изобилие, а плодовете падат от дърветата и гният по земята, без някой да си даде труд да ги събере. В имението стана свидетел на същия начин на живот, познат му от години по-рано в Испания — многолюдно семейство, обединено от заплетени роднински връзки и от непоклатим кодекс на честта. Домакинът бе властен феодален патриарх, който изцяло държеше в ръце съдбата на потомците си и гордо се надуваше заради потеклото си, известно чак до най-ранните испански конкистадори. „Прапрадедите ми, разказваше Дел Валие, изминали повече от хиляда километра, покрити с тежки железни брони, прекосили планини, реки и най-сухата пустиня на земята, за да основат град Сантяго.“ В семейството Агустин Дел Валие бе символ на власт и достолепие, но извън домашната среда бе известен като същински дявол. Имаше безброй незаконни деца и се носеше мълва, че в прословутите си пристъпи на мрачно настроение е премахнал не един арендатор, ала тези убийства, както и ред други прегрешения не се разкриваха никога. Жена му бе четиридесет и няколко годишна, но изглеждаше като старица, вечно разтреперана, със сведена глава, облечена в траур за рано починалите деца, смазана от бремето на корсета, религията и отредения й от съдбата съпруг. Синовете безделничеха и деляха времето между църковните служби, разходките, следобедния сън, хазарта и гуляите, а дъщерите шумоляха с фустите и блуждаеха като чудновати привидения из спалните и градините, неизменно под зоркия поглед на своите компаньонки. От малки ги подготвяха за живот в благочестие, набожност и самопожертвователност, а съдбата им се свеждаше до брака по сметка и раждането на деца.

На село присъстваха на бой с бикове, но той по нищо не приличаше на бляскавото испанско зрелище, утвърждаващо дързостта и победата над смъртта. Нямаше ги пищно украсените костюми на бикоборците, нито духовите оркестри, нямаше страсти, нито прослава, а само някаква блъсканица на пияници, които се перчеха и измъчваха с пръти и крясъци животното, а после, натръшкани в прахта, псуваха и се кикотеха. Най-опасният момент бе извеждането от арената на смазания, но все още жив побеснял бик. Тод бе благодарен, че спестиха на животното последното унижение на публичната екзекуция, тъй като с английското си добросърдечие предпочиташе да види мъртъв бикобореца, а не жертвата. Следобед мъжете седнаха с картите да играят ломбер и „рокамбор“, заобиколени по царски от цяло войнство смирени, наплашени слуги, които не вдигаха поглед от земята и говореха шепнешком. Макар да не бяха роби, видът им беше робски. Работеха, а в замяна получаваха покровителство, подслон и част от реколтата — на теория бяха свободни, но оставаха завинаги при господаря, колкото и деспотичен да бе той, колкото и тежки да бяха условията, защото нямаше къде другаде да отидат. Робството бе отменено без много шум преди повече от десет години. Поради липса на големи плантации по тези земи търговията с африканци бе неизгодна, но никой и не помисляше за участта на индианците, прокудени от земите им и принудени да водят мизерно съществуване, или на изполичарите, продавани и наследявани като добитъка заедно с чифлиците. Не се повдигаше дума и за корабите с китайски и полинезийски роби, изпращани да събират гуано на островите Чинчас. Щом не слизаха на пристанищата, нямаше никакви усложнения — законът забраняваше робството на сушата, но нищо не казваше за морето. Докато мъжете играеха на карти, мис Роуз незабелязано скучаеше в обществото на госпожа Дел Валие и многобройните й дъщери. Елайза обаче препускаше през полето с Паулина, единствената дъщеря на Агустин дел Валие, която се отличаваше от посърналия облик на жените в това семейство. Тя бе с няколко години по-голяма от Елайза, но през този ден се забавляваше с нея, сякаш бяха връстнички — двете неуморно пришпорваха конете с развети на вятъра коси и огрени от слънцето лица.

Госпожици

Елайза Съмърс беше слабичко и дребно момиче с нежни черти на лицето, сякаш скицирани с перо. През 1845 г., когато навърши тринадесет и започнаха да се очертават гръдта и талията й, тя все още изглеждаше като дете, макар вече да личеше изяществото на движенията й, най-прелестното качество на нейната бъдеща красота. Снагата й бе изправена като копие благодарение на неотстъпната взискателност на мис Роуз — тя я принуждаваше да седи с изопнат от привързаната метална пръчица гръб, докато по цели часове свиреше на пиано или бродираше. Не израсна много на височина и запази измамния си детски вид, а това неведнъж щеше да й спаси живота. Дълбоко в себе си бе съхранила нещо крайно детинско, затова и през юношеството все още спеше свита на старото си креватче, заобиколена от куклите, с палец в устата. Подражаваше на отегченото поведение на Джереми Съмърс, смятайки го за израз на вътрешна сила. С годините й омръзна да се преструва, че й е скучно, но закалката й послужи да овладее характера си. Вземаше участие в дейността на прислугата — ту в месенето на хляб или в меленето на царевица, ту в проветряването на завивките или пък в прането на бельото с вряла вода. По цели часове прекарваше сгушена зад завесите в салона и поглъщаше един подир друг томовете с класика от библиотеката на Джереми, любовните романи на мис Роуз, старите вестници и каквото да е друго попаднало й четиво, колкото и безинтересно да бе то. Измоли от Джейкъб Тод да й подари една от неговите библии на испански и се посвети на разгадаването й с безкрайно търпение, въпреки че я бяха обучавали само на английски. Потъваше в старозаветните предания, болезнено запленена от извращенията и страстите на царете, които прелъстявали чуждите жени, на пророците, които пращали за наказание унищожителни светкавици, и на бащите, които създавали потомство с дъщерите си. В килера, сред струпаните вехтории, откри географски карти, пътеписи и книжа от плаванията на вуйчо си Джон и си изгради ясна представа за очертанията на света. Възпитателите, наети от мис Роуз, й преподаваха френски, писане, история, география и дори латински — значително повече от програмите на най-добрите столични девически училища, където в края на краищата се усвояваха само молитви и добри обноски. Безредното четене заедно с разказите на капитан Съмърс дадоха простор на въображението й. Вуйчото мореплавател пристигаше вкъщи с цели камари подаръци и разпалваше фантазията й със своите нечувани истории за чернокожи императори, възкачени на тронове от чисто злато, за малайски пирати, натрупали сбирки от човешки очи в седефени кутийки и за принцеси, изгорени на погребалните клади заедно с престарелите си съпрузи. По случай неговите посещения всичко се отменяше — от учебните занятия до часовете по пиано. Годината минаваше в очакване — тя бодеше карфици по картата, представяйки си как ветроходът на вуйчо й се носи сред открито море в разни географски ширини. Елайза почти не общуваше с други деца на своята възраст и обитаваше затворения свят на дома на благодетелите си с постоянната заблуда, че се намира не там, където е, а в Англия. Джереми Съмърс поръчваше всичко по каталог, от сапуна до обущата си, зимно време носеше леки дрехи, а през лятото обличаше палто, тъй като се ръководеше от календара на северното полукълбо. Момичето, жизнерадостно и независимо по природа, слушаше и наблюдаваше внимателно, никога не молеше за помощ и притежаваше рядката дарба да става невидимо по собствено желание, като сякаш се разтваряше сред мебелите, завесите и цветенцата по тапетите. В деня, когато се събуди с изцапана в червено нощница, Елайза отиде при мис Роуз, за да й съобщи, че кръвта й изтича отдолу.

— Не споменавай за това пред никого, защото е нещо много лично. Вече си жена и ще трябва да се държиш като жена. Край на детинщините. Време е да постъпиш в училището на мадам Колбер — бе цялото разяснение, което приемната й майка изстреля на един дъх, без да я погледне, вадейки от шкафа дузина превръзки, поръбени лично от нея.

— Загазила си, момиче! Сега тялото ти ще се промени, мислите ти ще се объркат и всеки мъж ще може да прави с теб, каквото си ще — я предупреди по-късно мама Фресия, защото Елайза не успя да скрие новината от нея.

Индианката познаваше треви, които можеха да прекъснат завинаги менструалния цикъл, но не посмя да й даде от тях, защото се боеше от господарите. Елайза прие предупреждението сериозно и реши да бъде нащрек и да не допусне то да се изпълни. Побърза да стегне гръдта си в копринен пояс, убедена, че щом същото средство е дало резултат в продължение на векове за смаляване на стъпалата на китайките, както бе чувала от вуйчо си Джон, нямаше как да не подейства, за да скрие гърдите й. Реши също така да пише. От години бе наблюдавала как мис Роуз пише в тетрадките си и предположи, че го прави с цел да се пребори с прокобата за обърканите мисли. Колкото до последната част от пророчеството — че всеки мъж ще може да прави с нея каквото си ще, — на това тя не обърна особено внимание просто защото не бе в състояние да си представи как ще се появи мъж в нейното собствено бъдеще. Мъжете до един бяха поне двайсетгодишни старци — в света липсваха същества от мъжки пол от нейното поколение. Единствените, които й харесваха за съпрузи — капитан Джон Съмърс и Джейкъб Тод, — бяха недосегаеми, единият, защото й беше вуйчо, а другият, защото, както цяло Валпараисо знаеше, беше влюбен в мис Роуз.

Години по-късно, когато си спомняше за детството и младостта, Елайза достигна до заключението, че мис Роуз и мистър Тод биха били хубава двойка — тя би смекчила неговата острота, а той би я отървал от еднообразното съществуване. Ала събитията се развиха по друг начин. Години по-късно, когато косите и на двамата бяха побелели и самотата се бе превърнала в отколешна привичка, те се срещнаха в Калифорния при необичайни обстоятелства. Тогава той отново щеше да я ухажва със същото упорство, а тя отново щеше да го отблъсне със същата решимост. Но всичко това щеше да се случи много по-късно.

Джейкъб Тод не пропускаше нито една възможност да се навърта край Съмърсови — нямаше по-редовен и по-точен посетител от него на седмичните събирания, нито по-ревностен слушател, когато мис Роуз пееше с бойкия си глас, нито по-благоразположен участник, готов да се смее на нейните шеги, дори и най-жестоките, с каквито тя имаше обичай да го измъчва. Роуз бе пълна с противоречия, но нима не бе такъв и сам той? Нима той не бе едновременно и безбожник, и продавач на библии, нима не заблуждаваше всеки срещнат с измислената си евангелска мисия? Питаше се защо тя, при нейната привлекателност, не се бе омъжила — за неомъжена жена на тази възраст нямаше нито бъдеще, нито място в обществото. В чуждестранната колония шушукаха за някаква позорна история в Англия преди години и това обясняваше пристигането й в Чили като икономка на брат си, ала Тод изобщо не пожела да узнае подробностите, предпочитайки неизвестността пред увереността в нещо, което навярно не би понесъл. Миналото е без значение, повтаряше си той. Един-единствен пропуск в задръжките или съобразителността бе достатъчен, за да опетни името на жената и да й попречи да сключи добър брак. Тод би пожертвал години от бъдещето си, за да получи взаимност, но мис Роуз не даваше признаци на отстъпление пред неговата настойчивост, макар и да не се опитваше да го обезкуражи — забавляваше се да си играе, като ту отпускаше юздите му, ту най-неочаквано ги затягаше.

— Мистър Тод е като чудата птица с небивали идеи, конски зъби и потни ръце. Никога няма да се омъжа за него, дори да е последният ерген на света — призна със смях мис Роуз пред Елайза.

На Елайза тези думи не се харесаха. Тя беше задължена на Джейкъб Тод не само защото я измъкна от тълпата при Майския Христос, а и защото запази това в тайна, сякаш нищо не бе се случило. Съучастникът особняк й допадаше — той излъчваше миризма на едро куче, като вуйчо й Джон. Доброто впечатление от него преля в безусловна привързаност, когато, скрита зад тежката завеса от зелено кадифе в салона, го чу да разговаря с Джереми Съмърс.

— Трябва да взема решение относно Елайза, Джейкъб. Тя няма ни най-малка представа за мястото си в обществото. Хората започват да задават въпроси, а Елайза навярно мечтае за бъдеще, каквото не й се полага. Няма нищо по-опасно от демона на въображението, загнезден в женската душа.

— Не преувеличавайте, приятелю. Елайза е все още малка, но е умна и със сигурност ще намери своето място.

— Умът е бреме за жените. Роуз иска да я запише в училището на мадам Колбер, но аз не съм привърженик на прекалената образованост на момичетата, защото ги прави неуправляеми. Всеки на мястото си, това е моят девиз.

— Светът се променя, Джереми. В Съединените щати свободните хора са равни пред закона. Класите в обществото вече не съществуват.

— Говорим за жените, не за хората изобщо. Освен това Съединените щати са страна на бакали и пришелци, без традиции и без чувство за история. Равенство не съществува никъде, дори сред животните, а още по-малко в Чили.

— Тук сме чужденци, Джереми, едва свързваме думите на испански. Какво ни интересуват класите в чилийското общество? Никога няма да принадлежим на тази страна…

— Следва да даваме добър пример. Ако ние, британците, не сме в състояние да поддържаме собствения си дом в ред, какво да очакваме от останалите?

— Елайза е отгледана във вашето семейство. Не вярвам мис Роуз да се съгласи да я прогони само защото е пораснала.

Така се и оказа. Роуз се опълчи срещу брат си с пълния си запас от болести. Първо получи стомашни болки, последва ги обезпокоителна мигрена, а тя пък внезапно доведе до загуба на зрението й. За няколко дни домът изпадна в застой: спуснаха завесите, всички ходеха на пръсти и говореха шепнешком. Спряха да готвят, защото от миризмата на храна страданията се обостряха. Джереми Съмърс обядваше в клуба и се прибираше вкъщи със стреснато, боязливо изражение, сякаш влизаше на посещение в болница. Необяснимата слепота и множеството болежки на Роуз, както и коварното мълчание на домашната прислуга бързо пречупиха твърдостта му. На всичко отгоре мама Фресия, осведомена незнайно как за споровете на четири очи между брата и сестрата, се превърна в опасна съюзничка на господарката си. Джереми Съмърс се смяташе за културен и здраво стъпил на земята човек, неподвластен на натиска на суеверна вещица като мама Фресия, ала когато индианката запали черни свещи и окади цялата къща с дим от салвия под предлог, че се налагало да пропъди комарите, той се затвори в библиотеката колкото разярен, толкова и изплашен. Нощем я чуваше през вратата да тътри боси нозе и да напява под нос заклинания и клетви. В сряда намери умрял гущер в бутилката с бренди и реши да предприеме веднъж завинаги каквото трябва. За пръв път почука на вратата на сестра си и бе допуснат в светилището на женските тайни, за които предпочиташе да не знае нищо, както не желаеше да знае и за салончето за шев, за кухнята, за пералнята, за тъмните килии под покрива, където спяха слугините, за колибата на мама Фресия в дъното на двора. Неговият свят бяха салоните, библиотеката с рафтове от лъскав махагон и сбирка от ловни гравюри, билярдната зала с разкошната резбована маса, спалнята му, подредена със спартанска строгост, и малката стаичка с италиански плочки, предназначена за личната му хигиена, където възнамеряваше някой ден да постави модерен тоалет като в каталозите от Ню Йорк, защото бе прочел, че използването на нощно гърне и събирането в кофи на човешките изпражнения за тор предизвиквало епидемии. Наложи се да изчака, за да привикнат очите му към мрака, като слисано вдишваше смесения мирис на лекарства и натрапчив ванилов парфюм. Едва успя да съзре Роуз, изпита и измъчена, просната по гръб в леглото, без възглавница, със скръстени на гърдите ръце, сякаш се упражняваше за собствената си смърт. До нея Елайза изцеждаше кърпа, напоена в отвара от зелен чай, за да я постави върху очите й.

— Остави ни сами, момиче — рече Джереми Съмърс, като седна на стола до леглото.

Елайза леко кимна и излезе, ала познаваше до едно слабите места на къщата и с ухо, долепено до тънката разделителна преграда успя да чуе разговора, който сетне повтори пред мама Фресия и записа в дневника си.

— Е, добре Роуз, не можем да живеем вечно във война. Нека се разберем. Кажи какво искаш — запитал Джереми, сломен предварително.

— Нищо, Джереми — въздъхнала тя с едва доловим глас.

— Никога няма да приемат Елайза в колежа на мадам Колбер. Там ходят само момичета от висшите класи и от нормални семейства. Всеки знае, че Елайза е осиновена.

— Аз ще се погрижа да я приемат! — възкликнала Роуз с жар, изумителна у човек на смъртно легло.

— Чуй ме, Роуз. На Елайза не й е нужно повече образование. Тя трябва да усвои занаят, за да си вади хляба. Какво ще стане с нея, когато нас с теб няма да ни има, за да я закриляме?

— Ако е образована, ще си намери подходящ мъж — рекла Роуз, захвърлила компреса от зелен чай на пода и се изправила в леглото.

— Елайза не е бог знае каква красавица, Роуз.

— Не си я огледал добре, Джереми. Тя се разхубавява от ден на ден. Уверявам те, че ще стане красива. Ще има кандидати в излишък!

— Без родители и без зестра?

— Ще има и зестра! — отвърнала мис Роуз, надигнала се с несигурни движения от кревата и направила няколко крачки слепешком, рошава и боса.

— Какво? Никога не сме говорили за това…

— Не му беше дошло времето, Джереми. Всяко момиче за женене се нуждае от накити, от чеиз с достатъчно тоалети за няколко години напред и от всичко необходимо за домакинството, а също и от солидна сума пари, за да започне съпругът някакви сделки.

— А мога ли да знам какъв ще е приносът на годеника?

— Ще й създаде дом, а освен това ще издържа жена си цял живот. Все пак остават още няколко години, докато Елайза достигне възраст за женене, а дотогава ще има зестра. Ние с Джон ще се потрудим да й я обезпечим, от теб не искаме нищо. Но няма смисъл да губим време в приказки отсега. Мисли за Елайза, все едно че е твоя дъщеря.

— Но тя не е, Роуз.

— Тогава приеми, че сякаш е мое дете. Съгласен ли си поне на това?

— Добре, съгласен съм — отстъпил Джереми Съмърс.

Чаените отвари се оказаха чудодейни. Болната се възстанови напълно и след четиридесет и осем часа прогледна и засия. Пое грижите за брат си с очарователно внимание, по-приветлива и по-нежна към него от всякога. Домът възобнови нормалния си ритъм, от кухнята към трапезарията потеглиха ненадминатите креолски блюда на мама Фресия, благоуханният хляб, омесен от Елайза, и изисканите торти, допринесли толкова много за славата на Съмърсови като добри домакини. От този момент мис Роуз изведнъж промени нехайното си отношение към Елайза и се посвети на подготовката й за училище с небивала дотогава майчинска всеотдайност, като в същото време предприе непробиваема обсада около мадам Колбер. Бе решена да осигури на Елайза образование, зестра и слава на хубавица, дори да не е красива, защото според нея красотата беше въпрос на самочувствие. Всяка жена, ако се държи самоуверено като несравнима красавица, непременно ще убеди всички, че е такава, твърдеше тя. Първата крачка към освобождението на Елайза бе подходящият брак, след като момичето не разполагаше с по-голям брат, който да й бъде опора, както в нейния случай. Самата тя не виждаше полза от женитбата — съпругата се превръщаше в собственост на мъжа си, с по-малко права от слугиня и от дете, но от друга страна пък самотната жена без състояние оставаше на произвола на съдбата. Омъжената, ако е хитра, можеше поне да управлява съпруга си, а с малко късмет дори да овдовее рано…

— С удоволствие бих дала половината от живата си, за да разполагам със свободата на мъж, Елайза. Но ние сме жени и работата ни е спукана. Остава ни единствено да извлечем изгода от малкото, което имаме.

Не искаше да втълпява бунтарски идеи в главата на девойката и не й каза, че единствения път, когато се бе опитала да полети сама, се бе сгромолясала при сблъсъка с действителността. Възнамеряваше да осигури на Елайза по-добра съдба от своята, да я научи на изкуството на преструвките, увъртанията и хитрините, защото според дълбокото й убеждение те бяха по-полезни от искреността. Двете се затваряха по три часа сутрин и три часа следобед да учат по изписаните от Англия помагала, а освен това мис Роуз засили подготовката по френски с учител, защото бе недопустимо добре възпитано момиче да не владее този език. През останалото време проверяваше лично всеки бод на Елайза в нейния булчински чеиз — чаршафи, кърпи, покривки и изящно бродирано бельо, които сетне увиваха в платно и прибираха в ухаещи на лавандула сандъци. На всеки три месеца вадеха всичко от сандъците и го простираха на слънце, за да не го съсипят влагата и молците през годините, докато чакат сватбата. Купи й ковчеже за накитите от зестрата и поръча на брат си Джон да го допълва с подаръци от всяко пътуване. Събраха се сапфири от Индия, изумруди и аметисти от Бразилия, огърлици и гривни от венецианско злато и дори малка диамантена игла. Джереми Съмърс не навлезе в подробностите и остана в неведение по какъв начин брат му и сестра му плащаха за необикновените дарове.

Уроците по пиано — вече с учител от Белгия, въоръжен с пръчка, за да пляска неумелите пръсти на учениците си, — се превърнаха във всекидневно изтезание за Елайза. Освен това тя посещаваше школа за салонни танци и по съвета на тамошния учител мис Роуз я караше да върви по цели часове с книга на главата, за да придобие изправена стойка. Елайза пишеше домашните си, упражняваше се на пианото и ходеше права като свещ, дори и без да носи книга върху главата си, ала нощем се промъкваше боса в двора на прислугата и нерядко утрото я сварваше заспала върху сламеника, сгушена до мама Фресия.

Две години след наводненията съдбата се обърна и страната започна да се радва на хубаво време, политически ред и добро икономическо състояние. Чилийците бяха като на тръни — привикнали на природните бедствия, такова благоденствие им се струваше предвестник на още по-страшна гибел. Ала на север откриха богати залежи на злато и сребро. По време на Конкистата, когато испанците сновели из Америка, за да търсят тъкмо тези метали, и отмъкнали всичко, попаднало на пътя им, смятали Чили за задника на света, понеже за разлика от други части на континента почти нямало какво да предложи. Непосилните походи през огромните планини и през голата пустиня на север изцеждали алчността от сърцата на завоевателите, а дори да останело нещо от нея, непокорните индианци много скоро го превръщали в разкаяние. Пълководците, бедни и омаломощени, проклинали тази земя, където единственият им изход бил да забият знамената и да издъхнат, защото, да се завърнат безславно, щяло да бъде по-лошо. Триста години по-късно рудниците, неоткрити от жадните очи на испанските войници, внезапно се появиха на бял свят сякаш с магическа пръчка, като неочаквана награда за потомците на конкистадорите. Така се натрупаха нови състояния, а към тях се прибавиха и другите — от индустрията и търговията. Старата поземлена аристокрация, която дотогава държеше всичко в свои ръце, усети заплаха за изключителните си права и презрението към новоизпечените богаташи се превърна в белег на благородство.

Такъв новобогаташ се влюби в Паулина, най-голямата дъщеря на Агустин дел Валие. Фелисиано Родригес де Санта Крус бе преуспял за няколко години благодарение на златно находище, което разработваше по равно с брат си. За произхода му се знаеше малко, но се ширеше подозрението, че дедите му били покръстени евреи, приели звучното християнско име, за да се изплъзнат от Инквизицията — предостатъчна причина, за да бъде отхвърлен без уговорки от високомерната фамилия Дел Валие. В очите на Джейкъб Тод Паулина се открояваше сред петте дъщери на Агустин, защото дръзкият й жизнерадостен нрав му напомняше за мис Роуз. Смехът на Паулина бе откровен и искрен, съвсем различен от прикритите зад ветрилата и воалите усмивки на сестрите й. Когато разбра намерението на баща й да я затвори в манастир без външен достъп, за да сложи край на любовното й увлечение, Джейкъб Тод, в разрез със здравомислието, реши да й помогне. Преди да я отведат, той използва моментно недоглеждане на компаньонката й и успя да размени с девойката няколко думи насаме. Съзнавайки, че не разполага с време за разяснения, Паулина измъкна от деколтето си писмо, нагъвано и прегъвано толкова пъти, че бе изгубило всякаква форма, и помоли Тод да го предаде на нейния любим. На следващата сутрин, отвлечена от собствения си баща, тя бе принудена да поеме по непроходимите пътища към град Консепсион, разположен далеч на юг, край индианските резервати — там монахините щяха да изпълнят дълга си и да й върнат разума чрез пост и молитви. За да я откаже от безразсъдството да се разбунтува или да избяга, бащата нареди да й обръснат главата. Майка й прибра плитките, уви ги в бродирана батистена кърпа и ги отнесе като дарение в Старата базилика, та благочестивите християнки да направят от тях перуки на светците. Междувременно Тод не само предаде посланието, но освен това подразбра от братята на момичето точното местонахождение на манастира и го съобщи на отчаяния Фелисиано Родригес де Санта Крус. От благодарност кандидатът извади джобния си часовник заедно с верижката от чисто злато и настоя да го подари на благословения пратеник на неговата любов, ала той отказа обиден.

— Нямам с какво друго да ви се отплатя за това, което извършихте — промълви Фелисиано смутено.

— Не е и нужно.

Доста време Джейкъб Тод не чу нищо за злочестата двойка, но два месеца по-късно сочната вест за бягството на госпожицата бе най-обсъжданата тема на всички светски събирания, а горделивият Агустин дел Валие нямаше как да попречи да й добавят нови и нови живописни подробности, покривайки го с безчестие. Според историята, разказана от Паулина на Джейкъб Тод месеци след това, в ранния здрач на една юнска зимна привечер тя успяла да се измъкне от манастира под ситния дъжд, все още в одеждите на послушничка, като задигнала сребърните свещници от главния олтар. Благодарение на сведенията на Джейкъб Тод, Фелисиано Родригес де Санта Крус бе заминал на юг и тайно бе поддържал връзка с нея от самото начало, с надеждата да се съберат отново. През въпросната вечер я чакал недалеч от обителта и когато я видял, едва разпознал полуплешивата послушничка, хвърлила се в обятията му, без да изпуска свещниците.

— Не ме гледай така, де, косата ще израсне — рекла тя и го целунала направо по устата.

Фелисиано я отвел в затворена кола обратно във Валпараисо и я настанил временно в дома на овдовялата си майка, най-благоприличното скривалище, което могъл да измисли, с намерението да пази достойнството й, докогато може, макар да нямало начин да избягнат напълно петното на срама. Първата мисъл на Агустин била да призове на дуел прелъстителя на дъщеря си, но тъкмо се наканил да го стори, научил, че младежът е заминал по работа в Сантяго. Тогава решил да открие Паулина с помощта на синовете и племенниците си, въоръжени и готови да отмъстят за семейната чест, а в това време майка й и сестрите й четели в хор молитва след молитва за блудната щерка. Чичото епископ, препоръчал по-рано настаняването на Паулина при монахините, се опитал да внесе някакво благоразумие и да успокои духовете, ала на четата мъжкари не им било до проповеди за добрия християнин. А пътуването на Фелисиано било част от замисъла, начертан от брат му и Джейкъб Тод. Той отишъл тихомълком в столицата, докато двамата му помагачи пуснали в ход плана за действие във Валпараисо — отпечатали в някакъв либерален вестник съобщение, че госпожица Паулина дел Валие е изчезнала, а семейството й прави всичко, за да потули истината. Това спасило живота на влюбените.

Агустин дел Валие най-сетне осъзнал, че в тези времена вече не е за препоръчване да се пренебрегва законът и вместо с двойно убийство било по-добре да спаси честта си с шумна сватба. Уговорили условията за принудителния мир и седмица по-късно, когато всичко било уредено, Фелисиано се прибрал. Бегълците се явили в дома на Дел Валие, придружени от брата на годеника, един адвокат и епископа. Джейкъб Тод бе предпочел да не присъства. Паулина била облечена в скромни дрехи, ала когато свалила наметката, видели, че в косите си предизвикателно носи диадема като на кралица. Пристъпила под ръка с бъдещата си свекърва, която била готова да отговаря за добродетелта на девойката, но не й дали възможност да се обади. Семейството трудно щяло да понесе ново съобщение във вестника и Агустин дел Валие нямало какво да стори, освен да приеме непокорната си дъщеря и неканения жених. Изправил се, заобиколен от синовете и племенниците си насред трапезарията, превърната за случая в съдилище, а жените от семейството, заточени на другия край на къщата, се осведомявали за подробностите от слугините — те надзъртали иззад вратите и притичвали, за да им предадат всяка дума. Така донесли, че девойката се явила с диамантите в щръкналите остригани коси, застанала пред баща си без никакъв свян и страх и му заявила, че свещниците са още у нея и всъщност ги е взела само за да направи напук на монахините. Агустин дел Валие замахнал с конски камшик, но годеникът се изстъпил напред, за да посрещне удара, и тогава епископът, вече изтощен, но с цялата тежест на своя сан, се намесил с неоспоримия довод, че ако ще вдигат сватба за пред хората, за да пресекат клюките, не е редно годениците да са с насинени лица.

— Поръчай да донесат по чаша топъл шоколад, Агустин, и нека седнем да поговорим като свестни хора — предложил божият служител.

Така и постъпили. Наредили на Паулина и на вдовицата Родригес де Санта Крус да чакат навън, защото въпросът бил мъжка работа, и след като изпили няколко кани шоколад, стигнали до съгласие. Съставили документ, с който изяснили финансовите условия и спасили честта и на двете страни, подписали го пред нотариус и се заели да уточняват подробностите за сватбата.

След месец Джейкъб Тод получи покана за голямото празненство — семейство Дел Валие бяха надминали себе си в разточителното гостоприемство. Танците, песните и яденето продължиха до следващия ден, а гостите се разотидоха, като не преставаха да говорят за красотата на младоженката, за щастието на младоженеца и за късмета на родителите, задомили дъщеря си за такова голямо, макар и скорошно състояние. Съпрузите заминаха веднага за северната част на страната.

Лоша слава

Джейкъб Тод съжали за заминаването на Фелисиано и Паулина, защото бе завързал добро приятелство с милионера от мината и размирната му съпруга. Радушието, с което го обграждаха младите предприемачи, се равняваше на неприязънта, която започваше да изпитва към членовете на клуб „Унион“. Също като него самия новите индустриалци бяха проникнати от европейски идеи и бяха носители на свободолюбиви и напредничави убеждения, за разлика от старата, изостанала с половин век земевладелска олигархия. Под леглото му лежаха на купчина още сто и седемдесет библии, но вече бе забравил за тях, понеже отдавна бе изгубил облога. Бе усвоил достатъчно испански, за да се справя самостоятелно, и макар без ответ, все още бе влюбен в Роуз Съмърс — две сериозни причини да остане в Чили. Постоянните насмешки на младата жена се бяха превърнали в очарователна привичка и не го обиждаха. Приемаше ги по навик, шеговито, и им отвръщаше незлобливо, като в игра на топка, чиито тайни правила бяха известни само на тях двамата. Сближи се с някои интелигенти и прекарваше с тях по цели нощи в спорове върху френските и немските философи или върху научните открития, разширили обхвата на човешкото познание. Разполагаше с много време за размисъл, четене и разговори. Насъбраните идеи записваше в овехтяла от употреба дебела тетрадка, а значителна част от доходите си харчеше за книги, като ги поръчваше в Лондон или ги купуваше от книжарница „Сантос Торнеро“ в квартал „Алмендрал“. Между другото това бе кварталът на французите и там се намираше най-хубавият публичен дом във Валпараисо. А в книжарницата си даваха среща представители на интелигенцията и начеващи писатели. Тод четеше по цели дни, след това заемаше книгите на другарите си, а те ги превеждаха криво-ляво, отпечатваха ги в нескопосани брошурки и ги предаваха от ръка на ръка.

Най-млад от групата на интелигентите беше Хоакин Андиета, едва осемнадесетгодишен, чието естествено призвание на водач заместваше липсата на опит. Пламенен по природа, той изпъкваше още повече поради младостта и бедността си. Хоакин не бе човек на словото, а на действието, един от малцината, надарени с достатъчна прозорливост и смелост, за да превърнат в революционен устрем книжните идеи, докато останалите предпочитаха да ги предъвкват до безкрай, насядали край бутилката в задната стаичка на книжарницата. Андиета привлече вниманието на Тод от самото начало. У младежа имаше някакво неспокойствие и въодушевление, които го привличаха. Бе забелязал оръфаното му куфарче и протрития плат на костюма му, излинял и излъскан като лучена люспа. За да не се виждат дупките на подметките му, никога не се разполагаше с вдигнати нозе и не сваляше сакото, защото, както предполагаше Тод, ризата му сигурно бе цялата в кръпки и снадки. Нямаше прилично палто, но и посред зима скачаше още в зори, готов да тръгне пръв да разнася брошури и да разлепя възвания към работниците, за да се вдигнат на бунт срещу своеволията на работодателите, или към моряците, за да въстанат срещу капитаните и корабните компании — дейност в повечето случаи безполезна, тъй като материалите попадаха сред предимно неграмотни хора и призивите за справедливост оставаха да висят на произвола на вятъра и човешкото безразличие.

Джейкъб Тод скришом направи някои проверки и откри, че приятелят му работи в Британската компания за внос-износ. Срещу нищожна заплата, с изнурително работно време, водеше регистъра на стоките, доставени в кантората на пристанището, и от него се изискваше да ходи с колосана яка и лъснати обуща. Животът му протичаше в непроветрено, зле осветено помещение, задръстено от безкрайни редици бюра и от купища потънали в прах книжа и дебели тефтери, които никой не поглеждаше с години. Тод попита за него Джереми Съмърс, но той не можа да си го спомни; навярно го виждал всеки ден, отвърна, но не поддържал лични връзки с подчинените си и трудно можел да назове всекиго по име. От други източници подразбра, че Андиета живее с майка си, но не научи нищо за баща му. Реши, че навярно е бил случаен моряк, а майка му е от жените без късмет, непринадлежащи към никоя обществена прослойка, може би незаконородена дъщеря или пък отхвърлена от семейството си. Хоакин Андиета имаше андалуски черти на лицето и мъжествената привлекателност на млад бикоборец. Излъчваше увереност, сила и самообладание, движенията му бяха отмерени, погледът — изразителен, а гордостта му — покъртителна. Противопоставяше се на утопичните идеали на Тод с непоклатим усет за действителността. Тод проповядваше създаването на общество на равнопоставеност, без свещеници и полицаи, управлявано демократично под знака на всеобщ неоспорим нравствен закон.

— Витаете в облаците, мистър Тод. Чака ни твърде много работа и не си струва да губим време в обсъждане на измислици — прекъсваше го Хоакин Андиета.

— Но как ще създадем съвършеното общество, ако първо не си го представим? — не се съгласяваше Тод, размахал все по-дебелата си тетрадка, с вмъкнати в нея планове на идеални градове — в тях жителите им отглеждаха заедно земеделски култури за изхранване, а децата растяха здрави и щастливи под грижите на общността, защото, щом частната собственост беше премахната, никой не можеше да има власт над децата.

— Трябва да сложим в ред плачевното си сегашно съществуване. Първо следва да привлечем работниците, безимотните и индианците, да раздадем земя на селяните и да отнемем властта на църквата. Налага се да променим Конституцията, мистър Тод. У нас гласуват само собствениците, с други думи управляват богатите. Сиромасите не се броят за нищо.

Първоначално Джейкъб Тод измисляше заплетени начини, за да подпомогне приятеля си, но скоро се принуди да се откаже, защото намеренията му оскърбяваха Хоакин. Възлагаше му разни поръчки, за да има повод да му даде пари, но Андиета изпълняваше задачите съвестно, а сетне решително отклоняваше каквото и да било заплащане. Когато Тод му предлагаше пура, чаша бренди или пък чадъра си в някоя дъждовна вечер, Андиета ги отблъскваше с ледено високомерие, необяснимо и дори обидно за приятеля му. Младежът никога не говореше за личния си живот или за миналото си, появяваше се за кратко, сякаш от нищото, прекарваше няколко часа в бунтарски разговори или разгорещени четения в книжарницата, а към края на вечерта се изпаряваше. Не разполагаше с никакви пари, за да се отбие с останалите в кръчмата, и не приемаше покани, за които не можеше да се отплати.

Една вечер Тод не се сдържа и го проследи из плетеницата от улички край пристанището, като се криеше в сянката на портите и на завоите на неугледните пресечки, според хората закривени нарочно, за да не се промъкне дяволът. Видя как Хоакин Андиета запретна панталони, свали си обущата, уви ги във вестник и грижливо ги сложи в куфарчето, а оттам извади селски галоши и ги нахлузи. В късния час наоколо се мяркаха само неколцина заблудени минувачи и бездомни котки, които ровеха из боклуците. С усещането, че е като крадец, Тод закрачи в мрака почти по петите на приятеля си. До слуха му достигаше как той диша учестено и постоянно трие ръце, за да се пребори с бръснещия леден вятър. Стъпките му го отведоха при скупчени край общ двор бордеи, до които се достигаше по една от характерните за града тесни улички. Вонята на урина и изпражнения го блъсна в носа — в тези квартали службите по чистотата с дългите си куки за отпушване на каналите минаваха рядко. Разбра защо Андиета предвидливо бе свалил единствените си обуща — не виждаше къде стъпва и нозете му потъваха в смрадлива каша. В безлунната нощ единствените светлинки се процеждаха изпод разнебитените капаци на прозорците, много от тях без стъкла, запушени с картон или дъски. През цепнатините се провиждаше вътрешността на жалките стаички, осветени от мъждиви свещи. Леката мъгла придаваше на картината недействителен вид. Различи как Хоакин Андиета драсна клечка кибрит, затуляйки я с тялото си от вятъра, извади ключ и на трепкащата светлина на пламъчето отвори една от вратите. „Ти ли си, синко?“ — съвсем ясно се чу женски глас, по-звучен и по-младежки от очакваното. Вратата бързо се захлопна. Тод дълго стоя в мрака, загледан в къщурката, с огромно желание да почука, продиктувано не от любопитство, а от прилив на замайваща топлота към приятеля му. „По дяволите, държа се като идиот“, промърмори той най-сетне. Обърна се и тръгна към клуб „Унион“ да пийне нещо и да прегледа вестниците, но още по пътя се отказа, безсилен да понесе контраста между нищетата, останала зад гърба му, и салоните с кожени мебели и кристални лампи. Прибра се в стаята си, изгарян от огъня на състраданието, много подобен на треската, от която едва не умря през първата седмица от престоя си в Чили.

Такова бе положението в края на 1845 г., когато търговският морски флот на Великобритания назначи във Валпараисо капелан, за да се погрижи за духовните потребности на протестантите. Той пристигна, готов да се опълчи срещу католиците, да съгради непоклатима англиканска крепост и да вдъхне нови сили на паството си. Първата му служебна задача бе да провери сметките на подготвяната мисия до Огнена земя, от чиито резултати не се забелязваше и следа. Джейкъб Тод си издейства от Агустин дел Валие покана за имението му, с надеждата, че така ще даде време на новодошлия пастор да изпусне пара, но когато се прибра след две седмици, установи, че капеланът не е забравил неговия въпрос. Известно време Тод намираше разни предлози, за да го избягва, но в края на краищата се наложи да застане пред одитор, а сетне и пред комисия на Англиканската църква. Заплете се в мрежа от все по-невероятни обяснения, въпреки че числата недвусмислено разкриваха злоупотребата. Възстанови парите от остатъка в сметката, но името му пострада непоправимо. За Тод настъпи краят на събиранията в сряда у Съмърсови и повече никой от чуждестранната колония не го покани, по улицата познатите го избягваха и всички, подхванали с него някакви съвместни сделки, ги прекратиха. Мълвата за измамата достигна до чилийските му приятели и те твърдо, макар и без много шум, му намекнаха да не се мярка в клуб „Унион“, за да не бъде отстранен най-позорно. Не го приемаха нито да играе крикет, нито в бара на Английския хотел и скоро той остана напълно сам, защото дори приятелите либерали му обърнаха гръб. Цялото семейство Дел Валие престана да го поздравява, освен Паулина, с която Тод от време на време поддържаше връзка по пощата.

Паулина бе родила първото си дете на север и по писмата й личеше, че е доволна от битието си на омъжена жена. Фелисиано Родригес де Санта Крус, за когото се говореше, че богатее все повече, се бе оказал необикновен съпруг. Бе убеден, че дързостта, проявена от Паулина, когато бе избягала от манастира и надвила семейната воля, за да се омъжи за него, не бива да се хаби в домакинската работа, а следва да намери приложение в полза на тях двамата. Възпитана като госпожица, Паулина едва знаеше да чете и да смята, но изпитваше истинска страст към сделките. Първоначално Фелисиано се изненада от интереса й към подробностите около изкопните работи и превоза на рудата, а също и към колебанията на борсата, но скоро привикна да се съобразява със свръхчовешкия усет на жена си. Благодарение на съветите й, на седмия месец след сватбата той придоби огромни печалби от спекулации със захар. От благодарност й поднесе деветнайсеткилограмов чаен сервиз от ковано перуанско сребро. Паулина едва се движеше с тежката издутина на първото дете в утробата си, но отхвърли подаръка, без да вдига поглед от терличките, които плетеше.

— По-добре открий сметка на мое име в някоя лондонска банка и отсега нататък внасяй в нея двадесет на сто от печалбите, които ти осигуря.

— Но защо? Нима не ти давам всичко, каквото пожелаеш, че и много повече? — възкликна Фелисиано обидено.

— Животът е дълъг и пълен с изненади. Не искам един ден да бъда окаяна вдовица, при това с деца — поясни тя, поглаждайки корема си.

Фелисиано излезе, като затръшна вратата след себе си, ала вроденото му чувство за справедливост надделя над огорчението му на оскърбен съпруг. Освен това си помисли, че двайсетте процента щяха да бъдат силен подтик за Паулина. Изпълни молбата й, макар никога да не бе чувал за семейна жена със собствени пари. Щом като съпругата не можеше да пътува сама, да подписва юридически документи, да търси правосъдие, да купува и продава нищо без разрешение на съпруга си, още по-малко й се полагаше банкова сметка, с която да се разпорежда по своя воля. Как ли щеше да го обясни в банката и пред съдружниците си?

— Елате при нас на север. Бъдещето е в мините, там ще започнете отначало — предложи Паулина на Джейкъб Тод, когато при едно от кратките си посещения във Валпараисо разбра, че е изпаднал в немилост.

— Но какво ще правя аз там, приятелко моя? — въздъхна той.

— Ще продавате библии — закачи го Паулина, но трогната от дълбоката печал на Тод, веднага му предложи дома си, приятелството си и работа в предприятията на мъжа си.

Ала Тод бе толкова обезкуражен от лошия си късмет и общественото клеймо, че не събра сили, за да се изправи пред нови премеждия на север. Предприемчивостта и жизнелюбието, които преди движеха постъпките му, сега бяха заменени от натрапчивото желание да си възстанови изгубеното добро име.

— Аз съм съкрушен, госпожо, нима не виждате! Мъжът, лишен от чест, е все едно мъртъв.

— Сега времената са други — успокои го Паулина. — По-рано опетнената чест на жената се измиваше само с кръв. Но вие лично сте свидетел, мистър Тод, че в моя случай се изми с кана топъл шоколад. А мъжката чест е много по-издръжлива от нашата. Не се отчайвайте.

Фелисиано Родригес де Санта Крус не бе забравил съдействието на Тод от времето на любовните му патила с Паулина и понечи да му заеме пари, за да се отчете докрай за мисията, но Тод предпочете да е в дълг към протестантския пастор, а не към приятеля си, след като с честта му, тъй или иначе, бе свършено. Малко по-късно трябваше да се раздели с котките и с тортите, защото вдовицата англичанка го пропъди от пансиона след безконечна обвинителна реч. Добрата жена удвоила старанията си в кухнята, заделяла средства за разпространение на вярата в далечните земи, сковани от вечна зима, огласяни денем и нощем от зловещия вой на вятъра, както се изразяваше Джейкъб Тод, опиянен от собственото си красноречие. Узнала каква е съдбата на нейните спестявания в ръцете на измамния мисионер, хазяйката избухна в справедлив гняв и го прогони от дома си. С помощта на Хоакин Андиета, който му потърси друго жилище, Тод се пренесе в един от скромните пристанищни квартали, в малка стаичка, но затова пък с изглед към морето. Къщата, собственост на чилийско семейство, необременена от европейските претенции на предишната, бе строена отдавна от варосан кирпич с покрив от червени керемиди и се състоеше от вестибюл при входа, голяма стая без почти никакви мебели, използвана като всекидневна, трапезария и съпружеска спалня, друга, по-малка стая без прозорец, където спяха всички деца, и още една в дъното за наематели. Стопанинът работеше като учител, а жена му подпомагаше семейния бюджет, като лееше свещи в кухнята. Миризмата на восък изпълваше дома. Тод долавяше сладникавия аромат, пропит в книгите, дрехите, косите и дори в душата му и дотолкова бе проникнат от него, че много години по-късно, на другия край на света, щеше все още да лъха на свещи. Когато излизаше навън, не напускаше мизерните улички край пристанището, където никой не се интересуваше от доброто или лошото име на червенокосия чужденец. Хранеше се в бедняшките гостилници и прекарваше по цели дни сред рибарите, като им помагаше в поддръжката на мрежите и лодките. Физическите усилия му се отразяваха добре и по за няколко часа успяваше да забрави наранената си гордост. Посещаваше го само Хоакин Андиета. Двамата се затваряха да разговарят за политика и да си разменят трудове на френските философи, в това време в съседната стая топуркаха децата на учителя, а восъкът за свещите се точеше като нишка разтопено злато. Хоакин Андиета изобщо не спомена за мисионерските пари, макар че нямаше как да не е чувал за тях, тъй като историята бе нашумяла и се обсъждаше на висок глас в продължение на седмици. Тод се опита да му обясни, че не бе имал никакво намерение да извърши измама и че всичко се дължи на неспособността му да се справя с числата, на пословичното му безредие и на лошия му късмет, ала Хоакин Андиета постави пръст пред устните си в общоизвестния знак за мълчание. Засрамен, в момент на разнеженост, Джейкъб Тод неумело го прегърна, а Андиета го притисна за миг, но веднага рязко се отдръпна, изчервен до уши. И двамата отстъпиха едновременно, смутени, без да разбират как са нарушили основното правило на поведение, забраняващо физическия допир между мъже, освен в бойна или спортна схватка. През следващите месеци англичанинът започна да пропада, занемари се и често се скиташе небръснат с дни, вмирисан на свещи и алкохол. Когато прекалеше с джина, ругаеше безспир, като умопобъркан, правителствата, английското кралско семейство, военните и полицаите, системата на класовите привилегии, сравнявайки я с кастовата система в Индия, религията изобщо и християнството в частност.

— Трябва да си заминете оттук, мистър Тод, инак ще полудеете — се осмели да го посъветва веднъж Хоакин Андиета, след като му се притече на помощ на площада, тъкмо когато стражарите се готвеха да го отведат.

Точно тъй го свари да проповядва като смахнат насред улицата капитан Джон Съмърс, чиято шхуна бе хвърлила котва в пристанището преди седмици. Край нос Хорн ветроходът бе пострадал силно и се наложи дълго да го поправят. Джон Съмърс бе прекарал цял месец при Джереми и Роуз. Затова реши, щом се върне в Англия, да си потърси работа на някой от модерните параходи, тъй като не бе склонен да изтърпи още едно пленничество в семейния кафез. Обичаше близките си, но предпочиташе да са на разстояние от него. Дотогава бе отхвърлял мисълта да командва параход, защото не си представяше морето без очарованието на платната и ветровете — истинското доказателство за качествата на капитана, — но все пак трябваше да признае, че бъдещето бе в новите кораби, по-големи, по-сигурни и по-бързи. Когато забеляза, че косата му капе, естествено, хвърли вината върху заседналия живот. Досадата скоро започна да му тежи като желязна броня и той често бягаше вън от къщи и сновеше по пристанището като звяр в клетка. Разпознал капитана, Джейкъб Тод спусна ниско периферията на шапката си и се престори, че не го е видял, за да си спести горчивината на още една проява на незачитане, но Съмърс го спря и го поздрави с дружеско потупване по раменете.

— Хайде да пийнем нещо, приятелю! — И го задърпа към близкия бар.

Заведе го до едно от кътчетата на пристанището, познати на постоянните посетители с чистите си питиета, където освен това предлагаха едно-единствено блюдо с напълно заслужена слава — пържена змиорка с картофи и салата от суров лук. Тод, който по онова време често забравяше да яде и постоянно страдаше от безпаричие, подуши приказния аромат на риба и му се стори, че ще припадне. Вълна на благодарност и наслада навлажни очите му. От учтивост Джон Съмърс отклони поглед, докато той опразни чинията до последната троха.

— Никога не съм одобрявал идеята за мисия сред индианците — каза Съмърс тъкмо когато Тод се питаше дали капитанът е осведомен за финансовото произшествие. — Горките хора не заслужават злочестината да бъдат покръстени. Какво смятате да правите сега?

— Върнах това, което оставаше в сметката, но все още дължа значителна сума.

— И не сте в състояние да я платите, нали?

— Засега не, но…

— Никакво „но“! Дадохте на благочестивите християни възможност да се почувстват добродетелни, а сега сте им осигурили повод за вълнение за доста време напред. Развлечението им е излязло евтино. Като ви питам какво смятате да правите, имам предвид бъдещето ви, не дълговете.

— Нямам никакви планове.

— Приберете се с мен в Англия. Тук няма място за вас. Колко са чужденците в това пристанище? Шепа непрокопсаници и всички се познават. Бъдете сигурен, няма да ви оставят на мира. А в Англия ще се изгубите сред множеството.

Джейкъб Тод се загледа в дъното на чашата си с толкова отчаяно изражение, че капитанът се изсмя.

— Не ми казвайте, че сте още тук заради сестра ми Роуз!

Беше точно така. Положението на отблъснатия от всички Джейкъб Тод щеше да е по-поносимо, ако мис Роуз бе проявила поне малко отзивчивост и разбиране, но тя отказа да го приеме и върна неразпечатани писмата, в които той се мъчеше да изличи петното. Тод тъй и не разбра, че посланията не бяха достигнали до получателката, защото Джереми Съмърс, пренебрегвайки правилото за взаимно уважение с Роуз, бе решил да предпази сестра си от собственото й добро сърце и да не й позволи да извърши още някоя непоправима глупост. Капитанът също не знаеше за това, но отгатна предпазните мерки на Джереми и си рече, че при дадените обстоятелства и той самият навярно би постъпил по същия начин. Представата за сърцераздирателния продавач на библии в ролята на кандидат за ръката на Роуз му се струваше ужасна. Като никога бе на едно мнение с Джереми.

— Толкова очевидни ли са били намеренията ми към мис Роуз? — запита с неудобство Джейкъб Тод.

— Да кажем, че не са тайна, приятелю.

— Боя се, че за мен няма никаква надежда някой ден тя да откликне на чувствата ми.

— И аз се боя от същото.

— Бихте ли ми оказали огромната добрина да ми съдействате, капитане? Ако мис Роуз ме приеме поне веднъж, бих й обяснил…

— Не разчитайте на мен да се правя на сводник, Тод. Ако Роуз споделяше чувствата ви, досега щеше да го е показала. Уверявам ви, сестра ми не е от свенливите. Пак повтарям — единственият ви изход е да се махнете от това проклето пристанище, тук ще се превърнете в просяк. Корабът ми тръгва след три дни за Хонконг, а оттам — за Англия. Пътуването ще трае дълго, но вие за никъде не бързате. Свежият въздух и тежкият труд са сигурно лекарство против неблагоразумието на любовта. Повярвайте ми, аз се влюбвам във всяко пристанище, но оздравявам, щом се върна в морето.

— Нямам пари за билет.

— Ще работите като моряк, а вечер ще играете карти с мен. Ако не сте забравили комарджийските номера от преди три години, когато ви докарах в Чили, със сигурност ще ме оскубете, докато плаваме.

След няколко дни Джейкъб Тод се качи на кораба много по-беден, отколкото бе пристигнал. На кея го изпрати само Хоакин Андиета. Мрачният млад човек бе помолил за разрешение да отсъства от работа за час. Сбогува се с Джейкъб Тод с крепко ръкостискане.

— Пак ще се видим, приятелю — рече англичанинът.

— Едва ли — отговори чилиецът, надарен с по-верен усет за съдбата.

Кандидатите

Две години след отпътуването на Джейкъб Тод настъпи цялостната метаморфоза на Елайза Съмърс. От ъгловато насекомо, каквото бе в детството си, тя се преобрази в девойка с изящен силует и нежно лице. Под грижите на мис Роуз Елайза прекара трудните години на юношеството в ходене с книга върху главата и в уроци по пиано, но в същото време отглеждаше самородни билки в градината на мама Фресия и усвояваше отколешни средства за лекуване на известни и още неизвестни болести — горчица против безразличие към всекидневието, листа от хортензия за изхвърляне на тумори и за възвръщане на смеха, теменуга за поносимост към самотата и върбинка за подправка към супата на мис Роуз, понеже тази благотворна трева помага срещу изблиците на лошо настроение. Мис Роуз не успя да се пребори с интереса на питомката си към кухнята и в края на краищата се примири да я гледа как губи ценно време сред почернелите тенджери на мама Фресия. Според мис Роуз готварските умения само допълваха възпитанието на девойката, доколкото я улесняваха да дава разпореждания на прислугата, както в нейния случай, но да си цапа ръцете с тавите и тиганите беше съвсем друго нещо. Никоя дама не бива да мирише на чесън и лук, ала Елайза предпочиташе практиката пред теорията и събираше рецепти сред близки и познати, преписваше си ги в тетрадка и после ги усъвършенстваше в кухнята. Беше способна по цели дни да мели благоухания и орехи за тортите или пък царевица за креолските печива, да чисти гълъби за мариноване и плодове за консервиране. На четиринадесет години бе надминала мис Роуз в скромните й сладкарски умения и бе усвоила набора от гозби на мама Фресия, на петнадесет пое грижите за угощенията на гостите в сряда, а след като чилийските блюда престанаха да я затрудняват, се изкуши от изисканата френска кухня, която й разкри мадам Колбер, и от чудноватите индийски подправки, които носеше вуйчо й Джон — без да знае имената им, тя ги различаваше по мириса. Когато кочияшът трябваше да предаде съобщение на някой от приятелите на Съмърсови, заедно с плика оставяше едно или друго лакомство, току-що излязло изпод ръцете на Елайза, защото тя бе издигнала местния обичай за размяна на ястия и десерти до висотата на изкуство. Вършеше го с такава всеотдайност, че Джереми Съмърс дори си я представяше като съдържателка на собствен салон за чай, но и този план, както всички останали предложения на брат й относно Елайза, мис Роуз отхвърли без никакви уговорки. Жена, която работи, за да се издържа, се принизява в обществото, колкото и достойно да е занятието й, твърдеше тя. За разлика от Джереми мис Роуз си бе поставила за цел да намери подходящ съпруг за своята подопечна и си бе отпуснала двегодишен срок, за да го открие в Чили, а след това щеше да отведе Елайза в Англия, тъй като не можеше да рискува момичето да навърши двадесет години, без да е сгодено, и да остане стара мома. Кандидатът трябваше да е готов да пренебрегне неясния й произход и да се прехласне пред добродетелите й. Между чилийците това бе невъзможно — в аристократичните кръгове женитбите ставаха между братовчеди, а средната класа не влизаше в сметките, защото бе немислимо Елайза да изпитва материални затруднения. От време на време сред познатите на Джереми се появяваха делови мъже, заети с търговия или минно дело, но те пък търсеха фамилните имена и благородническите гербове на олигархията. Малко вероятно бе да обърнат внимание на Елайза, защото външността й едва ли можеше да разпали страст — беше дребна и слабичка, кожата й не бе млечно бяла, а и нямаше едър бюст и ханш според модата. Едва при последващ поглед се забелязваха нейната ненатрапчива красота, мекотата на движенията и изразителните й очи — девойката напомняше за порцелановата кукла, донесена от капитан Джон Съмърс от Китай. Мис Роуз търсеше кандидат, способен да оцени ясния разсъдък на нейната възпитаничка, а също и твърдия й характер и умението й да насочва обстоятелствата в своя полза — на това качество мама Фресия казваше късмет, а тя предпочиташе да го нарича съобразителност. Нужен й бе платежоспособен мъж с благ характер, за да предложи сигурно положение на Елайза, но и да бъде направляван лесно. Англичанката възнамеряваше, когато настъпи моментът, да я научи да използва умело всекидневните прояви на внимание, благодарение на които мъжът привиква към семейния живот, както и системата от дръзки ласки за награда и притворно мълчание за наказание; смяташе също така да й разкрие тайните за отнемане на волята му, макар тя самата да не бе имала случай да ги изпробва, и най-сетне да я въведе в хилядолетното изкуство на плътската любов. Никога не би се осмелила да разговаря с Елайза на тази тема, но разполагаше с няколко книги, грижливо съхранявани и здраво заключени в шкафа, и се готвеше да й ги даде, когато му дойде времето. В писмена форма е възможно да се изкаже всичко, бе нейната теория, а в теорията нямаше кой да се мери с нея. Мис Роуз бе в състояние да изнася лекции по всякакви съществуващи и несъществуващи начини за правене на любов.

— Трябва да осиновиш Елайза по закон, за да придобие нашата фамилия — нареди тя на брат си Джереми.

— Носи я от години. Какво още искаш, Роуз?

— Да може да се омъжи с вдигнато чело.

— Да се омъжи, но за кого?

Мис Роуз тогава не му отговори, но вече имаше някого предвид. Това бе Майкъл Стюард, двайсет и осем годишен офицер от английския морски флот, разквартируван в пристанище Валпараисо. Чрез брат си Джон бе узнала, че произхожда от старинен род. Близките му не биха погледнали с добро око на обвързването на първородния син и единствен наследник с непозната беднячка от страна, чието име изобщо не бяха чували. Налагаше се Елайза да разполага с привлекателна зестра и да бъде осиновена от Джереми, защото така поне въпросът с потеклото й нямаше да бъде пречка.

Майкъл Стюард имаше атлетично телосложение, сини очи с невинен поглед, руси бакенбарди и мустаци, хубави зъби и аристократичен нос. Мекушавата брадичка го загрозяваше, но мис Роуз се надяваше да се сближи с него и да му подскаже да я скрие, като си пусне брада. Според капитан Съмърс младежът бе образец на почтеност, а безупречното служебно досие му гарантираше блестяща кариера във флота. В очите на мис Роуз продължителните му плавания представляваха огромно преимущество за бъдещата съпруга. Колкото повече обмисляше идеята, толкова повече се убеждаваше, че е открила идеалния мъж, но познаваше характера на Елайза — тя не би го приела по сметка, трябваше да се влюби в него. Все пак имаше надежда — младежът изглеждаше напето в униформата, а досега никой не го бе виждал без нея.

— Стюард е същински глупак с добри обноски. Елайза ще умре от скука, ако се омъжи за него — заяви капитан Джон Съмърс, когато мис Роуз му довери плановете си.

— Всички съпрузи са скучни, Джон. Никоя жена с грам мозък в главата не се омъжва, за да я забавляват, а за да я издържат.

Елайза още приличаше на дете, но бе приключила образованието си и скоро щеше да стане на възраст за женене. Все още оставаше малко време, заключи мис Роуз, но трябваше да действа решително, за да не би някоя по-хитра да отмъкне избраника. След като решението бе взето, тя се посвети на задачата да привлече офицера, прибягвайки до всички средства, които бе способна да измисли. Устройваше музикалните вечери така, че да съвпадат с времето, когато Майкъл Стюард слиза на брега, без да се съобразява с останалите участници, от години определили срядата за свещеното мероприятие. Засегнати, някои от тях престанаха да идват. Но тя целеше тъкмо това и по този начин превърна кротките музикални вечери в шумни вечеринки, като обнови списъка на поканените с млади ергени и госпожици за женене от чуждестранната колония на мястото на досадните Иблинг, Скот и Апългрен, заприличали на изкопаеми. Поетичните и певческите рецитали бяха заменени от салонни игри, свободни танци, състезания по находчивост и шаради. Мис Роуз уреждаше изискващи много труд обеди на полето и разходки по морския бряг. Пътуваха в каляски, а преди тях слугите потегляха в тежки каруци с кожено дъно и сламен сенник, за да наредят навреме неизброимите кошници със закуски под навесите и слънчобраните. Пред погледа на излетниците се ширваха плодородни долини, засадени с овощни дръвчета, лозя, житни и царевични ниви, прострени до стръмните брегове, о които сред облаци пяна се разбиваше Тихият океан, а в далечината се възправяше гордият профил на заснежените планини. Мис Роуз все се изхитряваше да настани Елайза и Стюард в една и съща кола, поставяше ги да седят един до друг и, естествено, да участват заедно в игрите на топка и в пантомимата, но в картите и доминото се стараеше да ги раздели, тъй като Елайза твърдо отказваше да губи.

— Мъжът трябва да чувства превъзходството си над теб — обясни й търпеливо мис Роуз.

— Това е голямо усилие — отговори Елайза, без да се трогне.

Джереми Съмърс не можа да възпре лавината от разходи, подети от сестра му. Мис Роуз купуваше платове на едро и бе определила две прислужнички, за да шият по цял ден прекопираните от списанията нови рокли. Задлъжняваше повече от разумното към моряците контрабандисти, за да си достави парфюми, турско червило, беладона и въглен за загадъчност на погледа и крем от счукани перли за почистване на лицето. За пръв път не й оставаше време да пише, защото непрекъснато се занимаваше с английския офицер, комуто осигуряваше включително сухар и консерви, за да си ги вземе в открито море — всичко домашно приготвено и поставено в прелестни буркани.

— Елайза направи това за вас, но е твърде стеснителна, за да ви го предаде лично — казваше му тя, без да признае, че Елайза готви каквото й поръчат, без да пита за кого е, и тъкмо затова се учудваше, когато той й благодареше.

Майкъл Стюард не остана безразличен към похода за неговото завоюване. Пестелив в думите, изразяваше признателността си в кратки, сдържани записки на хартия с щемпела на флота, а когато беше на сушата, започна да се явява лично с разкошни букети. Бе изучавал езика на цветята, но тази проява на изтънченост бе напразна, защото нито мис Роуз, нито някой друг по тези тъй отдалечени от Англия земи не бе чувал каква е разликата между розата и карамфила, а още по-малко подозираше, че разцветката на панделката крие особен смисъл. Усилията на Стюард да поднася цветя във все по-пламенни багри — от бледорозовото, през всички разновидности на червеното, до най-ярко пурпурното, като израз на все по-силната му страст — бяха напълно безсмислени. Постепенно офицерът съумя да преодолее стеснението си и първоначалната му мъчителна необщителност прерасна в досадна за събеседниците бъбривост. С въодушевление излагаше нравствените си възгледи за дреболии и често потъваше в безполезни разяснения във връзка с морските течения и корабните карти. Той определено изпъкваше в силовите спортове, в които проявяваше устрем и здрави мускули. Мис Роуз го молеше да им показва акробатически упражнения, увиснал на някой клон в градината, и след известно настояване успя дори да го убеди да им изиграе някакъв украински танц с впечатляващи подскоци, завъртания и салтоморталета, който бе научил от друг моряк. Мис Роуз постоянно ръкопляскаше с преувеличена възхита, а Елайза наблюдаваше сериозно и невъзмутимо, без да изказва мнение. Така изминаха седмици, докато Майкъл Стюард претегляше и преценяваше последиците от замислената стъпка и пишеше писма до баща си, за да сподели своите намерения. Неизбежното бавене на пощата проточи неизвестността за няколко месеца. Бе най-сериозното решение в живота му, изискващо много повече безстрашие от сраженията срещу вероятните тихоокеански врагове на Британската империя. Най-сетне, на една от музикалните вечери, след стотина репетиции пред огледалото, Стюард успя да сглоби парчетата на своята разпадаща се смелост, да подсили изтънелия си от уплаха глас и да пресрещне мис Роуз в коридора.

— Трябва да поговоря с вас насаме — прошепна той.

Тя го отведе в салончето за шев. Предчувстваше какво ще чуе и изненадана от собствената си възбуда, усети как бузите й горят, а сърцето й бясно препуска. Намести измъкналата се от кока къдрица и крадешком попи потта, избила по челото й. Майкъл Стюард си рече, че никога не бе я виждал толкова прекрасна.

— Мисля, че вече сте отгатнали какво имам да ви кажа, мис Роуз.

— Да се гадае, е опасно, мистър Стюард. Слушам ви.

— Става въпрос за чувствата ми. Без съмнение знаете за какво става дума. Трябва да ви уверя, че намеренията ми са безукорни и напълно сериозни.

— Не допускам друго у човек като вас. Мислите ли, че чувствата ви са споделени?

— Това единствено вие можете да кажете — заекна младият офицер.

Останаха загледани един в друг, тя с вдигнати в недоумение вежди, а той — изплашен, че таванът ще се срути отгоре му. Решен да действа, преди магията на мига да отлитне, младежът я обхвана през раменете и се наведе да я целуне. Втрещена от изумление, мис Роуз не можа да помръдне. Почувства влажните устни и меките мустаци на офицера върху устата си, без да проумява какво, по дяволите, се бе объркало, и когато най-сетне се окопити, рязко го отблъсна.

— Какво правите? Не виждате ли, че съм много по-стара от вас? — ахна тя и изтри устни с опакото на дланта си.

— Какво значение има възрастта! — промълви офицерът, слисан, защото бе пресметнал, че мис Роуз е на не повече от двайсет и седем години.

— Как смеете! Да не сте полудели?

— Но вие… вие ми дадохте да разбера… не може да съм се заблудил така! — запелтечи горкият момък, смазан от срам.

— Нужен сте ми за Елайза, не за мен! — възкликна възмутено мис Роуз и хукна към стаята си. Злополучният кандидат поиска наметалото и шапката си и си тръгна, без да се сбогува с никого. Повече не стъпи в техния дом.

От един ъгъл в коридора Елайза чу всичко през открехнатата врата на салончето за шев. Тя също бе озадачена от вниманието към офицера. Мис Роуз винаги се отнасяше с такова безразличие към своите кандидати, че привикна да я смята за старица. Едва през последните месеци, когато мис Роуз се отдаде телом и духом на играта на прелъстяването, Елайза обърна внимание на великолепната й осанка и блестящата й кожа. Реши, че тя е лудо влюбена в Майкъл Стюард, и не й мина през ум, че идиличните обеди на полето под японските слънчобрани и маслените бисквити за разтуха по време на дългите плавания са военна хитрост на нейната закрилница, за да впримчи офицера и да й го поднесе наготово. При тази мисъл сякаш някой я блъсна с юмрук в гърдите и дъхът й спря — последното, което би желала на този свят, бе уговорен зад гърба й брак. Елайза бе в плен на току-що разразилата се вихрушка на първата любов и се бе заклела с непоколебима увереност, че не ще се омъжи за друг.

Елайза Съмърс срещна за пръв път Хоакин Андиета в един петъчен ден през май 1848 г., когато той пристигна у тях с каруца, теглена от няколко мулета и пълна догоре със стоки на Британската компания за внос-износ. Караха персийски килими, лампи от кристални мъниста и сбирка от фигурки от слонова кост, поръчани от Фелисиано Родригес де Санта Крус за обзавеждането на новата му къща на север. За такива ценни предмети пристанището бе опасно място и за по-голяма сигурност ги складираха у Съмърсови, докато дойде време да ги превозят до крайното местоназначение. Когато предстоящата част от пътя бе по суша, Джереми наемаше въоръжена охрана, за да пази товара, но в този случай щеше да го прати до получателя с чилийска шхуна, която вдигаше котва след седмица. Андиета бе облечен с единствения си старомоден и безличен изтъркан костюм, без шапка и без чадър. На смъртнобледото му лице още по-ярко изпъкваха искрящите му очи, а черната му коса лъщеше, навлажнена от ранния есенен дъждец. Мис Роуз излезе да го посрещне, а мама Фресия, с неизменната връзка ключове, окачена на кръста, го отведе до най-отдалечения двор, където се намираше складът. Младежът построи работниците в редица на неудобното място и те с мъка започнаха да си предават сандъците от ръка на ръка сред плетеницата от закривени стълби, надвесени една над друга тераси и безполезни беседки. Докато той броеше, отмяташе и записваше в тефтера си, Елайза се възползва от своята способност да става невидима и впери очи в него. Два месеца по-рано бе навършила шестнадесет години и бе готова за любовта. Когато видя ръцете на Хоакин Андиета с дълги, изцапани с мастило пръсти, и го чу да дава отривисти нареждания на работниците с плътния си глас, звучен и свеж като ромона на река, вълнението я облада до кости, а непреодолимото желание да се приближи и да вдъхне мириса му я накара да напусне убежището си зад няколко декоративни палми в големи саксии. Мама Фресия, заета с ключовете, мърмореше, че мулетата са измърсили входа, и не забеляза нищо, но мис Роуз зърна с крайчето на окото си пламналото лице на девойката. Не му придаде значение, защото служителят на брат й, й се стори невзрачна особа, най-обикновена сянка сред многото други през облачния ден. Елайза се изгуби по посока към кухнята и няколко минути след това се появи отново с чаши и кана портокалов сок, подсладен с мед. След като дълги години бе пазила равновесие с книга на главата, без изобщо да се замисля, сега за пръв път в живота си тя осъзна как пристъпва, как се поклащат бедрата й, как се полюшва тялото й, как се огъват ръцете й, как шията й се издига от раменете към брадичката. Прииска й се да бъде красива като великолепната мис Роуз на младини, когато я бе извадила от превърнатия в бебешка люлка сандък от марсилски сапун, да притежава глас на славей като госпожица Апългрен, когато пееше шотландски балади, да се носи с непостижимата лекота на учителката си по танци, но също тъй й се прииска да умре на място, сразена от някакво чувство, което я пронизваше с неистова сила като меч, от което усещаше вкус на топла кръв в устата си и което, дълго преди да е в състояние да го изрази, тегнеше над нея със страшната сила на идеализираната любов. Много години по-късно, загледана в стъкленицата с джин със запазената вътре човешка глава, Елайза щеше да си спомни своята първа среща с Хоакин Андиета и отново щеше да изпита същия непосилен трепет. Тя тепърва щеше да се пита хиляди пъти дали по своя път бе имала шанс да избегне съкрушителната страст, тласнала живота й в неподозирана посока, дали през онези кратки мигове бе могла да се извърне и да се изплъзне, но винаги когато си задаваше този въпрос, достигаше до заключението, че съдбата й е била предначертана откак свят светува. А след като мъдрият Дао Циен я насочи към превъплъщението като поетична възможност, тя се убеди, че във всяко от съществуванията й се повтаря една и съща драма — дори да се бе раждала хиляди пъти преди това, дори да й предстоеше в бъдеще да се роди още хиляди пъти, тя щеше да идва на земята с мисията да обича този мъж по същия начин. Спасение за нея нямаше. Тогава Дао Циен й разкри магическите формули за разкъсване на връзките на кармата, за да се освободи от постоянното повторение на все същия раздиращ любовен смут при всяко ново преображение.

А през онзи майски ден Елайза остави подноса върху близката пейка и предложи разхладително питие първо на работниците, за да спечели време да стегне разтрепераните си колене, да се пребори с пълното вцепенение, сковало гърдите й, да си поеме въздух и чак тогава се обърна към Хоакин Андиета — той бе погълнат от задачата си и едва повдигна очи, когато тя протегна към него чашата. Докато му я подаваше, Елайза застана възможно най-близо, вземайки предвид посоката на вятъра, за да я облъхне мирисът на мъжа, за когото бе предрешено, че й принадлежи. С притворени очи вдъхна аромата на влажни дрехи, евтин сапун и свежа пот. Поток от огнена лава я обля отвътре, тя цялата отмаля и в миг на безумен страх помисли, че наистина умира. Кратките минути бяха наситени с такова върховно напрежение, че Хоакин Андиета изпусна тефтера, сякаш неудържима сила го изтръгна от ръцете му, в това време зноят на кладата го настигна и огненото сияние го обгори. Погледна Елайза, без да я вижда — лицето на девойката му се стори бледо огледало, в което му се мярна неговият собствен образ. Осени го само смътна представа за очертанията на тялото й и за тъмния облак на косите й, но едва няколко дни по-късно, когато се срещнаха повторно, щеше да потъне в губителните дълбини на черните й очи и в примамливото обаяние на формите й. Двамата се наведоха едновременно да вдигнат тефтера, раменете им се удариха и чашата се разля върху роклята й.

— Внимавам какво правиш, Елайза! — възкликна мис Роуз тревожно, защото взривната вълна на избухналата внезапна любов бе разтърсила и нея.

— Върви да се преоблечеш и накисни роклята в студена вода. Дано петното се изпере — добави тя сухо.

Ала Елайза не помръдна, потопила взор в очите на Хоакин Андиета, тръпнеща, с широко разтворени ноздри, душейки го неприкрито, докато мис Роуз не я хвана за лакътя, за да я поведе към къщи.

— Казвах ти аз, момиче — всеки мъж, и най-окаяният, може да прави с теб каквото си ще — припомни й индианката същата вечер.

— Не знам за какво говориш, мамо Фресия — отвърна Елайза.

Когато през онази есенна утрин срещна Хоакин Андиета на двора у дома, Елайза реши, че е прозряла съдбата си — да бъде завинаги негова робиня. Все още не бе живяла достатъчно, за да разбере какво става, да назове с думи стихията, от която се задъхваше, или да си състави някакъв план, но вроденият й усет безпогрешно долови неизбежното. Смътно, но болезнено осъзна, че е попаднала в клопка, а тялото й прояви почти същите признаци като при чума. Цяла седмица, докато го видя отново, тя се гърчеше от пристъпи на спазми в червата и не помогнаха нито чудодейните билки на мама Фресия, нито арсеновите прахчета, разтворени в черешова ракия, на аптекаря немец. Отслабна и костите й олекнаха като на гугутка и мама Фресия, ужасена, бързаше да затвори прозорците, за да не духне вятърът от морето и да я отнесе към хоризонта. Индианката размеси някакви треви и й направи няколко от многобройните си заклинания, а когато разбра, че всичко е безполезно, се обърна към католическите светии. Измъкна от дъното на сандъка си дребните спестени пари, купи дванайсет свещи и се запъти да преговаря с отчето. Даде му свещите да ги благослови на голямата неделна служба, после запали по една пред всеки светец в осемте странични параклиса на църквата, а три постави пред образа на свети Антоний, закрилник на неомъжените, отчаяни момичета, на неверните съпруги и други безнадеждни случаи. Последната свещ взе със себе си и заедно с кичурче коса и една риза на Елайза я занесе на най-уважаваната врачка в околността. Беше старица от племето мапуче, сляпа по рождение, майсторка на бялата магия, прославена заради неопровержимите си предсказания и прозорливостта си в лечението на болестите на тялото и безпокойствата на душата. В ранна младост мама Фресия бе служила при тази пророчица и се бе учила от нея, но макар много да й се искаше, не успя да поеме по нейните стъпки, защото й липсваха заложби. Нямаше как — човек или се ражда с такава дарба, или без нея. Веднъж бе опитала да обясни това на Елайза, но й дойде на ум да каже само, че дарбата е способност да виждаш какво се крие зад огледалото. Лишена от тайнственото дарование, мама Фресия се отказа от желанието да стане знахарка и отиде да работи при англичаните.

Гадателката живееше сама в дъното на клисура между два стръмни склона, в глинена колиба със сламен покрив, сякаш готова всеки миг да рухне. Къщурката се гушеше между скални отломъци, дънери, гърнета с билки, измършавели кучета и големи черни птици, които напразно ровеха земята, търсейки нещо за ядене. Покрай пътеката, водеща към входа, се издигаше истинска горичка от дарове и талисмани, оставени от благодарни клиенти заради получените добрини. Магьосницата миришеше на всички отвари, приготвени от нея през живота й, носеше наметка в същия цвят като сухата пръст наоколо, ходеше боса и мръсна, но бе накичена с цял куп гердани от евтино сребро. Лицето й представляваше тъмна маска от бръчки, в устата й имаше само два зъба, а очите й бяха напълно безжизнени. Посрещна бившата си ученичка без признак, че я е разпознала, прие донесената храна и бутилката анасонова ракия, посочи на мама Фресия да седне пред нея и зачака мълчаливо. Няколко главни горяха едва-едва в средата на колибата, а димът се виеше нагоре през дупка на покрива. По осаждените стени висяха глинени и бакърени съдове, всевъзможни билки и наниз от изсушени животинки. Силното ухание на сухи треви и лечебни дървесни кори се примесваше с вонята на мърша. Заговориха на мапудунго, езика на народа мапуче. Дълго време знахарката седя заслушана в историята на Елайза — от появата й в сандъка от марсилски сапун до сегашната безизходица, — сетне пое свещта, кичура коса и ризата и отпрати гостенката, като й поръча да дойде пак, когато приключи баенето и гаданията.

— Ясно е, че за това лек няма — обяви тя, едва-що мама Фресия пристъпи прага й два дни по-късно.

— Моето момиче да не умре?

— За това нищо не знам, но че много ще страда, е сигурно.

— Какво й има?

— Вироглава е в любовта. Много упорита болест. Ще да е влязла под кожата й насън, ако е оставила отворен прозореца в някоя ясна нощ. Тук клетвите не помагат.

Мама Фресия се прибра вкъщи примирена — щом изкуството на тази толкова мъдра магьосница не бе достатъчно, за да промени съдбата на Елайза, още по-малко щяха да помогнат нейните собствени оскъдни познания или пък свещите и светиите.

Мис Роуз

Мис Роуз наблюдаваше Елайза по-скоро с любопитство, отколкото със съчувствие, защото признаците й бяха добре познати и от опит знаеше, че времето и разочарованията потушават и най-страшните любовни пожари. Едва седемнайсетгодишна, тя се бе влюбила с безумна страст в един виенски тенор. По онова време живееше в Англия и мечтаеше да стане оперна звезда, въпреки упоритата съпротива на майка й и брат й Джереми, превърнал се в глава на семейството след смъртта на баща им. Според тях двамата оперното пеене не беше професия, приемлива за госпожица, преди всичко защото се упражняваше в театрите, вечерно време и в деколтирани рокли. Нямаше как да получи подкрепа и от брат си Джон, понеже той служеше в търговския флот и се мяркаше вкъщи набързо само два-три пъти в годината. Буен, загорял от слънцето по далечни брегове, винаги с по някоя нова татуировка или белег, посещенията му преобръщаха привичките на малкото семейство. Раздаваше на всички подаръци, замайваше им главите с чуждоземни разкази и незабавно поемаше към квартала на уличниците и оставаше там, докато отново се качваше на кораба. Съмърсови бяха дребни провинциални благородници без особени стремежи. Поколения наред бяха притежавали земя, но бащата, уморен от скудоумието на овцете и оскъдицата на реколтите, реши да си опита късмета в Лондон. Макар да не притежаваше алчността на истински колекционер, той много обичаше книгите и бе способен да обрече семейството си на глад и да потъне в дългове, за да си достави някое първо издание с автограф на любим писател. След безрезултатни усилия в полето на търговията, той се отдаде на същинското си призвание и отвори магазин за книги на старо, а покрай тях и за други, отпечатани от него самия. Зад книжарничката настани малка печатница, където работеше с двама помощници, а горе, на таванския етаж, закрета като костенурка антиквариат за редки издания. От трите деца към заниманията му проявяваше наклонност само Роуз — тя се увличаше от музика и литература и ако не свиреше на пиано или не се разпяваше, я откриваха да чете в някой ъгъл. Бащата съжаляваше, че пристрастена към книгите бе единствено тя, а не Джереми или Джон, които биха наследили занаята. След смъртта му синовете се освободиха от печатницата и магазина, Джон тръгна по моретата, а Джереми пое грижите за овдовялата си майка и сестра си. Разполагаше със скромна заплата като чиновник в Британската компания за внос-износ и с незначителна рента, оставена от баща му, а от време на време получаваше и помощ от брат си, но тя често пъти пристигаше не в брой, а във вид на контрабанда. Възмутен, Джереми, криеше позорните сандъци на тавана и не ги докосваше до следващото посещение на Джон, който се заемаше да разпродаде стоката. Съмърсови се настаниха в малък апартамент, скъп за възможностите им, но разположен на хубаво място в сърцето на Лондон, смятайки го за капиталовложение. Предстоеше им да омъжат Роуз.

На шестнайсет години красотата на девойката започваше да разцъфтява и никак не й липсваха кандидати с добро състояние, готови да умрат от любов, но докато приятелките й си търсеха съпруг, тя мислеше за учител по пеене. Така срещна Карл Брецнер, виенски тенор, пристигнал в Лондон за участие в няколко творби на Моцарт, като върховата му изява щеше да бъде галапредставление на „Сватбата на Фигаро“ в присъствие на кралското семейство. Външността му с нищо не издаваше неговия огромен талант — певецът приличаше на касапин. С дебел корем, но хилав от коленете надолу, фигурата му бе лишена от привлекателност, а червендалестото му лице, увенчано от сноп безцветни кичурчета, изглеждаше доста простовато. Ала отвореше ли уста, за да дари на света наслада с могъщия си глас, той се преобразяваше — извисяваше се на ръст, коремът изчезваше под широко разтворените гърди, а руменото му тевтонско лице се озаряваше от небесна светлина. Така поне го виждаше Роуз Съмърс, която успя да се снабди с билети за всички представления. Пристигаше в театъра много преди да отворят вратите и под неодобрителните погледи на минувачите, непривикнали да виждат момиче от нейната класа да излиза само, чакаше пред служебния вход с часове, за да зърне маестрото, когато слизаше от колата. В неделя вечерта той забеляза красавицата, застанала насред улицата, и се приближи, за да размени няколко думи с нея. Разтреперана, тя отговори на въпросите му и призна възхищението си от него, както и желанието да следва стъпките му по трудния, но божествен път на белкантото според буквалния й израз.

— Елате след спектакъла в гримьорната ми и ще видим какво мога да направя за вас — произнесе той с вълшебния си глас със силен австрийски акцент.

Тя се отзова на поканата и се почувства в рая. Когато затихнаха овациите на изправената на крака публика, разпоредителят, изпратен от Карл Брецнер, я поведе зад кулисите. Никога не бе виждала сцената отвътре, но нямаше време да разгледа изобретателните съоръжения за правене на буря и изрисуваните с природни картини завеси — единствената й мисъл бе да се запознае със своя кумир. Завари го загърнат в яркосин кадифен халат със златни ширити, с все още гримирано лице и натруфена перука от бели букли. Разпоредителят ги остави сами и затвори вратата. Стаичката, претъпкана с огледала, мебели и пердета, миришеше на тютюн, пудра и мухъл. В единия ъгъл имаше параван с напращели женски фигури от турски харем, а по стените висяха закачалки с оперните костюми. Когато Роуз видя идола си отблизо, възторгът й поспадна за няколко мига, но скоро певецът си възвърна изгубените позиции. Обхвана двете й ръце, поднесе ги към устните си и ги целуна, без да бърза, след това изпя горно до, при което параванът с одалиските се разтресе. Последните преструвки на Роуз рухнаха като стените на Йерихон в облака прах, разнесъл се около перуката, когато артистът я смъкна от главата си с пламенен мъжествен замах и я захвърли на креслото, където къдриците замряха безжизнени като простреляно зайче. Гъста мрежичка приплескваше косите на тенора и в съчетание с грима му придаваше вид на грохнала куртизанка.

На същото кресло, върху което кацна перуката, Роуз щеше да му отдаде девствеността си няколко дни по-късно, точно в три и четвърт следобед. Виенският тенор й определи среща във вторника под предлог, че ще я разведе из театъра, когато няма представление. Срещнаха се тайно в сладкарница, той изискано погълна пет сметанови еклера и две чаши топъл шоколад, докато тя, скована от притеснение и уплаха, бъркаше с лъжичка чая си, неспособна да го изпие. Отидоха направо в операта. По това време само няколко жени чистеха салона, а осветителят подготвяше газени лампи, факли и свещи за следващия ден. Опитен в любовните дела, Карл Брецнер измъкна отнякъде като фокусник бутилка шампанско, наля две чаши и ги изпиха на гладно, вдигайки наздравица за Моцарт и Росини. Без да се мае, Брецнер настани девойката в плюшената имперска ложа, предназначена единствено за краля и украсена от горе до долу с бузести амурчета и гипсови розички, а той самият се отправи към сцената. Стъпил върху къс от колона от боядисан картон, на светлината на току-що запалените факли, той изпя само за нея ария от „Севилският бръснар“, като изля цялото си певческо дарование и упоителната сладост на гласа си в безкрайни украшения. Когато последната нота от посвещението заглъхна, певецът дочу далечното хлипане на Роуз Съмърс. Втурна се към нея с неочаквана пъргавина, прекоси салона, с два скока се добра до ложата и падна ничком в нозете й. Задъхан, той положи едрата си глава в скута на девойката и зарови лице в диплите от зелена коприна. Заплака заедно с нея, защото, без да иска, също се бе влюбил — замисленото мимолетно завоевание бе прераснало за броени часове в изпепеляваща страст.

Роуз и Карл се изправиха, подпрени един на друг, запрепъваха се, ужасени от неизбежното, тръгнаха, без да знаят как, по дългия сумрачен коридор, изкачиха няколко стъпала и се намериха пред гримьорните. На една от вратите с наклонени букви бе изписано името на тенора. Влязоха в стаичката, задръстена от мебели и бляскави костюми, потънали в прах и напоени с пот — там бяха седели насаме за пръв път преди два дни. Гримьорната нямаше прозорци и за миг потънаха в убежището на мрака, сетне успяха отново да си поемат дъх след предварителните ридания и въздишки, докато Брецнер запали първо кибритена клечка, а после петте свещи в свещника. Гледаха се с възхищение на трепкащата жълта светлина, объркани и непохватни, занемели от напиращата стихия на чувствата. Роуз не издържа пронизващия му поглед и закри лицето си с длани, но той отмести ръцете й със същото изящество, с което преди бе разчупил сметановите пастички. Започнаха през сълзи да си разменят кратки целувчици по лицето, както се ухажват гълъбите, но не след дълго достигнаха съвсем естествено до истински целувки. Роуз бе имала нежни, но плахи и нерешителни срещи с някои от кандидатите си, понякога дори бяха докосвали бузата й с устни, ала не си бе представяла как е възможно да съществува такава степен на близост, че езикът на друг човек да се преплете с нейния като игрива змия, а чуждата слюнка да я накваси отвън и да нахлуе вътре в нея. Първоначалната погнуса скоро отстъпи пред порива на младостта и възторга от операта. Не само отвърна със същата жар на ласките, но и по собствена воля се освободи от шапката и смъкна от раменете си сивата астраганена наметка. Оттук до разкопчаването на жакетчето и сетне на блузката оставаха само няколко движения. Девойката съумя да изпълни стъпка по стъпка танца на съвкуплението, водена от нагона и от недопустимите забранени четива, които по-рано бе отмъквала скришом от рафтовете на баща си. Това бе най-забележителният ден в живота й и тя щеше да го запомни до най-дребните подробности, разкрасявани и преувеличавани през идните години. Този ден щеше да бъде нейният единствен източник на опит и познание, единственият извор на вдъхновение, подхранвал въображението й и прелял години след това в изкуството, което щеше да я напрани известна в определен затворен кръг. Този чуден ден можеше да се сравнява по наситеност единствено с мартенския ден две години по-късно във Валпараисо, когато в ръцете й се озова малката Елайза, утеха за липсващите деца, които не й бе писано да роди, за мъжете, които не й бе дадено да обича, и за семейството, което никога нямаше да има.

Виенският тенор се оказа изкусен любовник. Обичаше жените и ги познаваше до дъно, но съумя да заличи от паметта си пропилените любовни изживявания от миналото, горчивините на многобройните раздели, ревността, лъжите и измамите на предишните връзки и се отдаде напълно безхитростно на краткотрайната си страст към Роуз Съмърс. Уменията му не бяха придобити в безславни прегръдки с мършави уличници — Брецнер се гордееше, че не му се е налагало да плаща за удоволствията си, защото, чуеха ли го да пее, жените от всякакви прослойки, от скромни камериерки до надменни графини, му се покоряваха безусловно. Бе напредвал в изкуството на любовта едновременно с усъвършенстването си в певческото майсторство. Бе на десет години, когато в него се влюби бъдещата му наставничка, французойка с очи на тигрица и гръд от чист алабастър, достатъчно възрастна, за да му бъде майка. На свой ред французойката била посветена в любовта на тринайсетгодишна възраст във Франция от Донатиен Алфонс Франсоа дьо Сад. Дъщеря на тъмничар от Бастилията, тя се запознала с прославения маркиз в мръсната килия, където той пишел на светлината на свещта извратените си истории. Наблюдавала го през железните пръти с детско любопитство, без да знае, че баща й я бил продал на затворника срещу един златен часовник, последната ценна вещ на обеднелия аристократ. Една сутрин, докато надничала през шпионката, баща й свалил от кръста си връзката с големите ключове, отворил вратата и със замах бутнал девойката в килията, все едно че хвърлял храна на лъвове. Какво се случило вътре, не могла да си спомни, но е достатъчно да знаем, че не изоставила Сад и го последвала вън от затвора в още по-окаяната нищета на свободния живот, усвоявайки всичко, което той бил в състояние да й преподаде. Когато през 1802 г. маркизът постъпил в лудницата „Шарантон“, тя се озовала на улицата без пукната пара, но с обширни любовни познания — те й послужили да си намери съпруг с петдесет и две години по-възрастен от нея, а в добавка и много богат. Мъжът умрял скоро след това, изчерпан от неумереното поведение на младата си съпруга, и тя най-сетне останала необвързана и с достатъчно пари, за да прави, каквото й се доще. Била на трийсет и четири години, била оцеляла след дивашкото обучение при маркиза, след мизерните коматчета хляб от младостта, след неразборията на Френската революция и страховете през Наполеоновите войни, а сега трябвало да понесе и диктаторските репресии на Империята. Дошло й до гуша, духът й копнеел за покой. Решила да потърси сигурно място, за да заживее там в мир до края на дните си, и избрала Виена. През този период срещнала Карл Брецнер, сина на съседите — той бил едва на десет години, но вече пеел като славей в катедралния хор. Благодарение на нея, като приятелка и довереница на Брецнерови, малкият не бил кастриран, за да запази херувимския си глас, както предлагал диригентът на хора.

— Не посягайте на момчето и много скоро то ще бъде най-скъпо платеният тенор в Европа — предрекла красавицата. Излязла права.

Независимо от огромната разлика в годините, между нея и невръстния Карл възникнала необичайна връзка. Тя се възхищавала от чистотата на чувствата му и неговата отдаденост на музиката, той пък открил в нея музата, която не само спасила мъжествеността му, но и го научила да я използва. По времето, когато гласът му се променил напълно и започнал да се бръсне, той вече владеел пословичната способност на евнусите да задоволяват жената по непредвидени от природата и нравите начини. Ала с Роуз Съмърс Брецнер не пое никакви рискове. Не си позволи да я нападне невъздържано с разюздани ласки, за да не я смути със заети от харемите похвати, както си мислеше той, без да подозира, че за по-малко от три практически урока ученичката му ще го надмине по въображение. Певецът държеше на подробностите и познаваше главозамайващата сила на добре премерената дума по време на любовния акт. С лявата ръка разкопча едно по едно малките седефени копченца на гърба й, докато с дясната сваляше фуркетите от косите й, без да нарушава ритъма на целувките, редувани с напевни ласкателства. Говореше за тънката й талия, за неподправената белота на кожата й, за класическата линия на шията и раменете, разпалили в душата му клада от неудържима възбуда.

— Подлудяваш ме… Не знам какво става с мен, никога не съм обичал и няма да обичам никоя друга, както обичам теб. Срещнахме се по волята на боговете, отредено ни е да се обичаме — шепнеше той безспир.

Издекламира й пълния си репертоар, но го направи без задна умисъл, дълбоко убеден в собствената си искреност и омаян от Роуз. Развърза връзките на корсета и я освободи от фустите една подир друга, докато тя остана само по дългите батистени гащи и прозрачна ризка, през която се очертаваха като ягоди връхчетата на гърдите. Не й свали обаче сахтиановите ботушки с извити токове, нито белите чорапи, придържани в коленете с бродирани жартиери. Тук той спря, задъхан, оглушал от неукротимия грохот във вените му, убеден, че Роуз Съмърс е най-красивата жена на света или дори неземен ангел и че сърцето му ще се пръсне на парчета, ако не се овладее. Без усилие я вдигна на ръце, прекоси стаята и я постави изправена пред голямо огледало в златна рамка. На мигащата светлина на свещите, сред окачените по стените театрални костюми от брокат, пера, кадифе и избелели дантели, всичко изглеждаше някак недействително.

Беззащитна, опиянена от чувствата си, Роуз се погледна в огледалото и не позна нито разсъблечената жена с разрошени коси и зачервени бузи, нито неизвестния мъж, който я целуваше по шията и галеше гърдите й с пълни шепи. Тази налята с копнеж пауза даде на тенора време да се посъвземе и да си възвърне малка част от разума, изгубен при първоначалното настъпление. Започна да сваля дрехите си пред огледалото без неудобство и нека признаем, изглеждаше много по-хубав гол, отколкото облечен. Трябва му добър шивач, помисли Роуз. Тя никога не бе виждала гол мъж, нито дори братята си като деца, а сведенията й произхождаха само от преувеличените описания в забранените книги и от няколко японски картички, попаднали й случайно сред багажа на Джон, представящи мъжките органи в откровено пожелателни размери. Розовата корава играчка, изникнала пред очите й, не я изплаши, както се опасяваше Карл Брецнер, а предизвика у нея несдържан и весел смях. Това предопредели по-нататъшното им настроение. Вместо тържествения и доста болезнен обред, какъвто обикновено е обезчестяването, те се заиграха, гониха се из стаичката с палави подскоци, прескачаха мебелите като деца, допиха останките от шампанското, отвориха нова бутилка и се заобливаха с пенливите й струи, през смях си говориха мръсотии, шепнаха си любовни клетви, хапаха се, близаха се и черпиха необуздано от бездънните води на току-що вкусената любов през целия следобед чак до късна вечер, без изобщо да помислят за часа, нито за околния свят. Не съществуваше нищо друго, освен тях двамата. Виенският тенор изведе Роуз до епични висоти, а тя като прилежна ученичка го последва без колебание и достигнала до върха, полетя сама с изумителна естествена дарба, долавяйки едно или друго и питайки за останалото, което не успяваше да отгатне, омагьосвайки учителя си, за да го покори напълно с непринудената си сръчност и шеметния дар на своята любов. Когато смогнаха да се отделят един от друг и да слязат на земята, часовникът показваше десет вечерта. Театърът бе празен, навън цареше мрак и на всичко отгоре бе паднала гъста като каймак мъгла.

До края на оперния сезон в Лондон между любовниците се развихри неистова размяна на послания, цветя, бонбони, преписани стихове и малки сантиментални реликви. Срещаха се, където сварят, и в заслепението си забравиха всяка предпазливост. За да печелят време, наемаха стаи в хотелите край операта, без да ги е грижа, че някой може да ги разпознае. Роуз се измъкваше от къщи с нелепи обяснения, ужасената й майка не смееше да спомене за подозренията си пред Джереми и се молеше разпасаното държане на дъщеря й да се окаже временно и да премине без последствия. Карл Брецнер започна да закъснява за репетиции, от непрекъснатото разсъбличане по никое време се простуди и пропусна две представления, ала без ни най-малко съжаление той използва времето, за да прави любов, пришпорван от тръпките на треската. Пристигаше в наетата стая с цветя за Роуз, шампанско за наздравица и за обливане, сметанови сладкиши, набързо нахвърляни стихове, за да ги четат в леглото, ароматични масла, за да я разтрива по запретените дотогава места, еротични книги, за да търсят в тях най-вдъхновените сцени, щраусови пера, за да се гъделичкат, и още безброй приспособления за игрите им. Младата жена усещаше как се разтваря като месоядно цвете и излъчва пагубно ухание, за да привлече мъжа, сякаш е насекомо, да го раздроби, да го погълне, да го смели и накрая да изплюе натрошените му костици. Беше завладяна от непоносим порив и измъчвана от нетърпение, се задушаваше, неспособна да остане в покой нито за миг. В това време Карл Брецнер затъваше в хаоса, ту възбуден до лудост, ту напълно обезсилен, мъчеше се да изпълнява музикалните си ангажименти, ала осезаемо пееше все по-посредствено и критиците обявиха безмилостно, че Моцарт със сигурност се обръща в гроба, чувайки как виенският тенор довършва — в най-лошия смисъл — произведенията му.

Любовниците с ужас си даваха сметка, че моментът на раздялата наближава, и изпаднаха във фазата на нещастната любов. Обмисляха как да избягат в Бразилия или да се самоубият заедно, но изобщо не споменаха за възможността да се оженят. В края на краищата жаждата за живот надделя над трагичните изкушения и след заключителното представление двамата наеха кола и заминаха на почивка в някакъв селски хан в Северна Англия. Бяха взели решение да си подарят тези дни на анонимно съществуване, преди Карл Брецнер да замине за Италия, където му предстоеше да изпълнява нови договори. Роуз щеше да отиде при него във Виена веднага щом той намереше подходящо жилище, уредеше всичко и й изпратеше пари за път.

Закусваха под навеса на терасата на странноприемницата, с вълнено одеяло върху коленете, защото крайбрежният ветрец бе остър и студен, когато ги изненада Джереми Съмърс, гневен и внушителен като библейски пророк. Роуз бе оставила толкова видими следи, че за по-големия й брат се оказа съвсем лесно да установи къде е и да я последва до отдалеченото летовище. Когато го видя, тя възкликна повече от учудване, отколкото от страх, понеже любовните вълнения я бяха заредили с дързост. Тогава за пръв път осъзна какво бе сторила и сериозността на деянието й се разкри пред нея с пълна сила. Скочи на крака, готова да брани правото си да живее както лично тя намери за добре, ала брат й не я остави да се обади и се обърна направо към тенора.

— Дължите обяснение на сестра ми. Предполагам, не сте я уведомили, че сте женен и имате две деца — процеди той през зъби в лицето на прелюбодееца.

Това бе единственото, което Карл Брецнер бе пропуснал да разкаже на Роуз. Бяха говорили до насита, бе споделил с нея дори най-поверителните подробности от своите предишни увлечения, без да пропуска чудатостите на маркиз дьо Сад, описани му от френската наставничка с очи на тигрица, тъй като Роуз проявяваше болезнено любопитство да узнае кога, с кого и главно как бе правил любов от десетгодишна възраст до деня, когато се бяха запознали. Бе й обрисувал всичко без задръжки, виждайки с какво удоволствие го слуша и как прибавя чутото към собствената си теория и практика. Но за съпругата и домочадието не бе продумал от съчувствие към прекрасната девственица, която му се бе предложила без никакви условия. Не желаеше да разруши магията на тяхната среща — Роуз Съмърс заслужаваше да изживее пълноценно първата си любов.

— Дължите ми удовлетворение — предизвика го Джереми Съмърс и го плесна през лицето с ръкавицата си.

Карл Брецнер бе светски човек и изобщо не възнамеряваше да се поддава на диващината и да се бие на дуел. Разбра, че е настъпил моментът да се оттегли, и съжали, че не разполага с няколко минути, за да се опита да обясни на Роуз насаме как стоят нещата. Не желаеше да я остави с разбито сърце и с представата, че я е прелъстил с измама, а след това я е зарязал. Искаше да й повтори още веднъж колко много я обича и колко съжалява, че не е свободен, за да изпълни съвместните им мечти, ала по лицето на Джереми Съмърс прочете, че той няма да му го позволи. Джереми хвана под ръка сестра си, която изглеждаше напълно зашеметена, и твърдо я поведе към колата, без да й даде възможност да се сбогува с любовника си, нито да събере оскъдния си багаж. Отведе я в дома на тяхна леля в Шотландия, където трябваше да остане, докато се изясни състоянието й. Ако се случеше най-голямото нещастие, както Джереми нарече бременността, животът й и честта на семейството щяха да бъдат съсипани завинаги.

— Нито дума за това на никого, нито дори на мама или на Джон, разбра ли? — бе единственото, което той каза по време на пътуването.

Роуз живя няколко седмици в изчакване, докато установи, че не е бременна. Когато го разбра, усети как я облъхва огромно облекчение, сякаш бе получила опрощение от небето. За наказание прекара още три месеца в плетене на дарения за бедните и тайно четене и писане, без да пророни нито сълза. През цялото време разсъждаваше върху съдбата си и нещо вътре в нея се преобърна — когато затворническият период в дома на леля й приключи, тя вече бе друг човек. Промяната осъзна единствено тя. В Лондон се появи точно такава, каквато бе заминала — засмяна и самоуверена, — увличаше се от пеене и от четене и не промълви нито дума на огорчение към Джереми, задето я бе откъснал от обятията на любовника й, или на тъга по човека, който я бе подвел. Бе непоколебима в решението си да не обръща внимание на хорските злословия и на покрусените лица на роднините. Привидно изглеждаше същото момиче както преди и дори майка й не успя да напипа в съвършеното й самообладание пукнатина, която да й позволи укор или съвет. Вдовицата бездруго не бе в състояние да помогне на дъщеря си, нито да я защити, защото ракът бързо я разяждаше. Единствената новост в поведението на Роуз бе приумицата й да се затваря по цели часове в стаята си, за да пише. Изпълни със ситния си почерк цели дузини тетрадки и ги пазеше под ключ. Тъй като не понечи да изпрати никакво писмо, Джереми Съмърс, който се боеше от безчестието повече от всичко, престана да се тревожи от порока на писането и предположи, че сестра му е проявила здравия разум да забрави за злополучния виенски тенор. Тя обаче не само не го бе забравила, а помнеше напълно точно всяка подробност от случилото се, както и всяка изречена или прошепната дума. Изтри от съзнанието си единствено разочарованието, че е била излъгана. Съпругата и децата на Карл Брецнер изчезнаха с лекота, тъй като изобщо не бяха се появявали в грамадната фреска на нейните любовни спомени.

Усамотението при шотландската леля не успя да пресече шушуканията, но тъй като слуховете нямаше как да бъдат потвърдени, никой не посмя да хвърли пряко оскърбление към семейството. Един по един се върнаха многобройните кандидати, обсаждали по-рано Роуз, но тя ги отпрати с извинението, че майка й е болна. Премълчаното сякаш не се е случило, твърдеше Джереми Съмърс, решен да заличи с безмълвието всяка следа от злощастното събитие. Срамната забежка на Роуз увисна в небитието на неназованите неща, макар че понякога двамата си подхвърляха косвени намеци, поддържайки непресекващо своето огорчение, но и своя съюз в споделената тайна. Едва години по-късно, когато случката вече не интересуваше никого, Роуз събра смелост и разказа всичко на брат си Джон, пред когото неизменно бе играла ролята на глезено, невинно момиченце. Малко след смъртта на майка им Джереми Съмърс получи предложение да поеме ръководството на кантората на Британската компания за внос-износ в Чили. Замина със сестра си Роуз и отнесе тайната непокътната на другия край на света.

Пристигнаха в края на зимата на 1830 г., когато Валпараисо бе още село, но в него вече имаше европейски предприятия и заселници. Роуз прие Чили като изкупление и посрещна стоически тукашните трудности, примирена, че ще заплати за вината си с неотменимото изгнание, без да допусне никой, най-малко брат й Джереми, да заподозре за нейното отчаяние. Твърдото й намерение да не се оплаква и да не споменава дори насън за изгубения любовник я поддържаше, когато изнемогваше от несгодите. Настани се в хотела възможно най-удобно, с всички предпазни мерки срещу виелиците и влагата, защото вилнееше епидемия от дифтерит, срещу която местните бръснари се бореха с жестоки и безполезни хирургически операции, извършвани с обикновени ножове. Пролетта, а после и лятото смекчиха донякъде лошите впечатления от страната. Роуз реши да забрави за Лондон и да се възползва от новото си положение, въпреки провинциалната обстановка и морският вятър, пронизващ до кости дори когато по пладне слънцето ярко грееше. Убеди брат си, а той — компанията, че трябва да му осигури прилична къща с мебелировка от Англия. Постави го като въпрос на влияние и достойнство — недопустимо бе представителят на толкова важна фирма да търси подслон в някакъв жалък хотел. Осемнадесет месеца след това, когато малката Елайза влезе в живота им, братът и сестрата обитаваха голяма къща на хълма Серо Алегре. Мис Роуз бе заточила бившия любовник в запечатано отделение на паметта си и всецяло се бе отдала на завоюването на привилегировано положение сред местното общество. През следващите години Валпараисо се разрасна и се модернизира със същата бързина, с която тя обърна гръб на миналото и се превърна в цъфтящата, наглед щастлива жена, пленила единайсет години по-късно Джейкъб Тод. Лъжемисионерът не бе първият, когото тя щеше да отблъсне, защото бракът изобщо не я интересуваше. Бе открила незаменимо средство, за да продължи любовния си роман с Карл Брецнер, съживявайки всеки миг от взаимната им гибелна страст, както и други блянове, родени в тишината на самотните й нощи.

Любовта

Никой не знаеше по-добре от мис Роуз какво става в заболялата от любов душа на Елайза. Тя веднага се досети кой беше мъжът, защото само слепец не би забелязал връзката между безразсъдното държане на девойката и посещението на чиновника на брат й със скъпоценните сандъци за Фелисиано Родригес де Санта Крус. Първата й мисъл бе направо да зачеркне младежа като жалък неудачник, но скоро осъзна, че самата тя усеща опасната му притегателна сила и не може да го забрави. Естествено, най-напред обърна внимание на кърпените му дрехи и мрачната му бледност, но още при следващия поглед оцени трагичното му обаяние на прокълнат поет. Докато бродираше ядосано в салончето за шев, мислите й не се откъсваха от непредвидения обрат на съдбата, осуетил намеренията й да осигури на Елайза отстъпчив и заможен съпруг. В главата си плетеше примки, за да задуши тази любов още преди да се е разгоряла — да изпрати Елайза в девически пансион в Англия или в Шотландия при престарялата леля, или пък да издаде истината в присъствие на брат си, та той да се отърве от своя сътрудник. Но въпреки всичко, изцяло против волята й, в дълбините на сърцето й покълваше тайното желание Елайза да изживее докрай увлечението си и да запълни ужасната празнота, оставена преди осемнайсет години в нейния собствен живот от виенския тенор.

За Елайза обаче времето се точеше с потресаваща мудност сред стихията на обладалите я смесени чувства. Нямаше представа дали е вечер или сутрин, дали е вторник или петък, дали откак се бе запознала с момъка, са изминали няколко часа или няколко години. Внезапно усещаше как кръвта й кипва или пък по кожата й избиват обриви, които се заличаваха тъй бързо и необяснимо, както се явяваха. Навред съзираше образа на своя любим — в сенките по ъглите, в очертанията на облаците, в чашата чай и особено насън. Не знаеше как се казва и не смееше да попита Джереми Съмърс, защото се боеше да не предизвика вълна от подозрения, но по цели часове търсеше най-подходящото име за него. Отчаяно се нуждаеше да поговори с някого за любовта си, да обсъди всяка подробност от краткото посещение на младежа, да размисли за всичко премълчано, за това, което трябваше да си кажат, и онова, което бяха си казали с погледите, изчервяванията и помислите си, ала нямаше на кого да се довери. Липсваше й капитан Джон Съмърс, вуйчото с душа на морски разбойник, най-магнетичният човек от нейното детство, единственият способен да я разбере и да й помогне в сегашното изпитание. Не хранеше никакво съмнение, че ако научи, Джереми Съмърс ще поведе безмилостна война срещу скромния служещ във фирмата, но не можеше да предугади отношението на мис Роуз. Затова реши, че колкото по-малко се знае вкъщи, повече свобода на действие ще имат тя и бъдещият й годеник. Изобщо не й мина през ум вероятността той да не отвърне на чувствата й със същата сила, защото й се струваше съвсем невъзможно любов от такава величина да е поразила единствено нея. Най-елементарната логика и справедливост показваха, че някъде в града той изживява същото сладостно страдание.

Елайза се криеше и докосваше тялото си по тайни, неизследвани дотогава места. Притваряше клепачи и неговата ръка започваше да я гали с лекотата на птица, неговите устни целуваше тя в огледалото, него прегръщаше през кръста вместо възглавницата, неговия любовен шепот довяваше до слуха й вятърът. И сънят й не убягна от властта на Хоакин Андиета. Той надвисваше като огромна сянка и се нахвърляше върху нея, за да я погълне по хиляди безумни и вълнуващи начини. Влюбен, демон или архангел — това тя не знаеше. Не желаеше да се буди и се отдаваше в изстъпление на умението да влиза и да излиза от сънищата по свое желание, както я бе учила мама Фресия. Усвои това изкуство с такова майсторство, че въображаемият й любовник присъстваше до нея като наистина и можеше да го пипне, да го помирише и да чуе гласа му съвсем ясен и близък. Ако имаше как да спи непрекъснато, не би й трябвало нищо повече — би го обичала в постелята за вечни времена, мислеше си тя. Така щеше да се погуби в заслеплението на страстта, ако след седмица Хоакин Андиета не бе пристигнал у тях, за да прибере скъпия товар и да го изпрати на клиента на север.

Предната вечер тя разбра, че ще дойде, но не по вроден усет, нито по предчувствие, както щеше да заяви години по-късно, когато разказваше историята пред Дао Циен, а защото по време на вечеря чу как Джереми Съмърс даде указания на сестра си и на мама Фресия.

— Ще дойде да отнесе сандъците същият служител, който ги докара — подхвърли той мимоходом, без да подозира за урагана от чувства, развихрен от думите му по различни причини в душите на трите жени.

Елайза прекара сутринта на терасата, вторачена в пътя нагоре по хълма към дома й. По обед видя да наближава голямата каруца, теглена от шест мулета, сподирена от въоръжени работници на коне. Усети леден покой, сякаш бе умряла, и не забеляза, че мис Роуз и мама Фресия я следят от къщи.

— Толкова усилия да я възпитам, а тя се влюбва в първия непрокопсаник, появил се наоколо! — процеди мис Роуз през зъби.

Англичанката бе готова да стори всичко възможно, за да спре бедствието, но не бе убедена, че ще успее, защото знаеше колко упорита е първата любов.

— Аз ще предам стоките. Кажи на Елайза да се прибере вътре и не я пускай да излиза под никакъв предлог — разпореди се тя.

— И как ще стане това според вас? — тросна се мама Фресия.

— Заключи я, ако трябва.

— Заключете я вие, ако можете. Аз не се бъркам — промърмори прислужницата и се потътри навън.

Нямаше начин да попречат на Елайза да се приближи до Хоакин Андиета и да му предаде писмото си. Направи го съвсем открито, загледана в очите му с толкова свирепа решителност, че нито мис Роуз събра смелост да я задържи, нито пък мама Фресия — да се изпречи на пътя й. Двете жени проумяха, че магията е много по-силна, отколкото си мислят, и никакви заключени врати или заклинания няма да я спрат. Младежът също бе прекарал седмицата, завладян от спомена за девойката, смятайки я за дъщеря на работодателя му Джереми Съмърс и следователно за напълно недостижима. Не предполагаше какво впечатление бе оставил и не се досещаше, че когато при неговото предишно посещение му поднесе паметната чаша сок, тя му бе признала любовта си. Затова, когато Елайза му подаде запечатания плик, го обхвана неописуем страх. Смутено пъхна писмото в джоба си и продължи да надзирава работата по товаренето на сандъците в колата, а ушите му горяха, дрехите му подгизваха от пот и по гърба му пробягваха студени тръпки. Изправена, неподвижна и безмълвна, Елайза го наблюдаваше втренчено от няколко крачки разстояние, без да обръща внимание на гневния вид на мис Роуз и на съкрушеното лице на мама Фресия. Когато привързаха към каруцата и последния сандък, а мулетата обърнаха колата, за да се спуснат надолу по хълма, Хоакин Андиета се извини пред мис Роуз за безпокойството, сбогува се с Елайза, кимайки бегло с глава, и побърза да се махне час по-скоро.

Записката съдържаше само два реда и уточняваше къде и как да се срещнат. Планът й бе толкова прост и дързък, че всеки би я сметнал за извънредно опитна в безсрамията — Хоакин трябваше да дойде след три дни в параклиса „Богородица Вечна Помощница“, издигнат за подкрепа на минаващите пътници на склона на Серо Алегре, недалеч от дома на Съмърсови. Елайза избра мястото поради близостта му, а деня — защото бе сряда. Мис Роуз, мама Фресия и прислугата щяха да са заети с вечерята и никой нямаше да забележи, ако тя се отлъчи за малко. След заминаването на огорчения Майкъл Стюард вече нямаше повод за увеселения, пък и преждевременната зима не предразполагаше към забави, но мис Роуз поддържаше обичая, за да пресече клюките, плъзнали по неин адрес във връзка с морския офицер. Да отмени музикалните сбирки в отсъствие на Стюард би било равносилно да признае, че той е бил единствената причина за тях.

В седем часа Хоакин Андиета вече бе застанал нетърпеливо на поста си. Отдалеч виждаше отблясъците на осветената къща, върволицата коли с гостите и запалените фенери на кочияшите, останали на пътя. На няколко пъти трябваше да се крие от нощните пазачи, отбили се да проверят лампите в параклиса, загасени от вятъра. Малката четириъгълна постройка от кирпич, с боядисан дървен кръст най-отгоре, едва ли бе по-голяма от изповедалня, но вътре се издигаше гипсова статуя на Богородица. На поставка бяха наредени една до друга угаснали дарителни свещи и кана с повехнали цветя. Имаше пълнолуние, но по небето се носеха плътни облаци и на моменти съвсем затуляха лунната светлина. Точно в девет долови присъствието на девойката и съзря фигурата й, увита от глава до пети в тъмна наметка.

— Очаквах ви, госпожице — бе единственото, което му хрумна да промълви със съзнанието, че е кръгъл глупак.

— Цял живот съм те чакала — отвърна тя, без никакво колебание.

Свали наметката си и Хоакин видя, че е облечена празнично, но със запретнати поли и с галоши на нозете. Държеше в ръка белите чорапи и велурените пантофки, за да не ги изкаля по пътя. Черните й коси с път по средата бяха прибрани от двете страни в плитки, украсени с атлазени панделки. Седнаха в дъното на параклиса върху наметката, която тя разстла на пода, скрити зад статуята, смълчани, наблизо един до друг, но без да се докосват. В мекия полумрак те дълго не посмяха да се погледнат, поразени от взаимната близост, вдъхвайки един и същ въздух, обзети от огън въпреки вятъра, който грозеше да ги остави на тъмно.

— Казвам се Елайза Съмърс — рече най-сетне тя.

— А аз — Хоакин Андиета — отвърна той.

— Мислех, че се казваш Себастиан.

— Защо?

— Защото приличаш на свети Себастиан, мъченика. Не ходя в папистката църква, протестантка съм, но мама Фресия ме е водила няколко пъти, за да изпълни свои обети.

С това разговорът приключи, тъй като не намериха какво повече да си кажат, само се поглеждаха крадешком и се изчервяваха едновременно. Елайза усещаше неговия мирис на сапун и пот, но не се осмеляваше да доближи нос, както й се искаше. В параклиса се чуваше само шумоленето на вятъра и учестеното дишане на двамата. След няколко минути тя обяви, че е време да се прибира у дома, преди да са забелязали отсъствието й, и се разделиха, като си стиснаха ръце. Така се виждаха през следващите седмици, винаги в сряда, но по различно време и за кратко. С всяка нова трепетна среща потъваха все по-неудържимо в опиянението и мъките на любовта. Забързано си казаха най-необходимото, защото думите им се струваха губене на време; не след дълго се хванаха за ръце и продължиха да разговарят, постепенно приближавайки телата си, както се сближаваха и душите им, докато вечерта на петата сряда се целунаха по устните, най-напред, за да опитат, след туй, за да се опознаят, и най-сетне се отдадоха на насладата и отприщиха напълно изгарящия ги плам. Вече бяха споделили накратко съдържанието на шестнайсетте години на Елайза и двайсет и едната на Хоакин. Поспориха за невероятната кошница с батистените чаршафи и визоновата завивка, както и за сандъка от марсилски сапун и Андиета изпита облекчение, че тя не е дъщеря на никого от Съмърсови, а е с неизяснен произход като него самия, макар въпреки всичко да ги делеше истинска пропаст в обществено и икономическо отношение. Елайза узна, че Хоакин е плод на краткотрайна любов — баща му се бе изпарил със същата бързина, с каквато бе посял семето си, и момчето бе расло, без да научи кой е той, с презимето на майка си, а положението му на копеле го бе спъвало на всяка крачка. Семейството отлъчило опозорената дъщеря и не пожелало да чуе за незаконороденото дете. Дядото, бабата и чичовците — търговци и чиновници от задръстената с предразсъдъци средна класа, живеели през няколко улици в същия град, но пътищата им никога не се пресичали. В неделя ходели в една и съща църква, но по различно време, защото бедняците не присъствали на обедната литургия. Белязан като с клеймо, Хоакин не играел в същите градини, нито учел в същите училища като братовчедите си, а само износвал изхвърлените им дрешки и играчки, препращани по обиколни пътища от състрадателна леля до прокудената сестра. Майката на Хоакин Андиета не бе имала късмета на мис Роуз и бе платила за прегрешението си много по-скъпо. Двете жени бяха почти на една възраст, но англичанката изглеждаше млада, а другата бе похабена от нищетата, безсилието и тъжния занаят да бродира чужди булчински чеизи под светлината на свещта. Ала лошият късмет не бе накърнил достойнството й и тя бе възпитала сина си според непоклатимите правила на честта. Хоакин се бе приучил от много рано да крачи с вдигната глава и да се бори срещу най-малкия намек за подигравка или съжаление.

— Някой ден ще изведа майка си от онзи коптор — зарече се той, когато двамата с Елайза си шепнеха в параклиса. — Ще й осигуря достоен живот, какъвто е имала, преди да изгуби всичко.

— Тя не е изгубила всичко. Има син — отвърна Елайза.

— Аз съм нейното нещастие.

— Нещастието е, че се е влюбила в лош човек. Ти си нейното спасение — отсече тя.

Срещите на младите бяха много къси, винаги по различно време и мис Роуз не бе в състояние да поддържа денонощен надзор. Усещаше, че нещо става зад гърба й, но не й достигна коварство, за да затвори Елайза под ключ или да я отпрати извън града, както й диктуваше дългът, а освен това предпочете да не споделя подозренията си с Джереми. Допускаше, че Елайза и любимият й си разменят писма, но не успя да залови нито едно, макар че предупреди цялата прислуга да бъде нащрек. Писма наистина имаше, и то толкова невъздържани, че ако ги бе прочела, мис Роуз би се смаяла. Хоакин не ги изпращаше, а ги връчваше на Елайза при всяка среща. В тях с трескави думи изливаше пред нея всичко, което от гордост и от свян не смееше да произнесе очи в очи. Тя ги криеше в кутия, заровена в земята в малката градина край къщи, където всеки ден се преструваше, че окопава билките на мама Фресия. Тези страници, препрочитани хиляди пъти в откраднати мигове, бяха основната храна за нейната отдаденост, защото разкриваха у Хоакин Андиета неподозирана при личното общуване черта. Сякаш ги бе писал друг човек. Надменният, суров и изтерзан младеж, неизменно готов да се отбранява, който я прегръщаше като обсебен и бързаше да се отдръпне, като че допирът й го изгаря, на хартия отключваше душата си и обрисуваше чувствата си като поет. По-късно, когато в продължение на години Елайза щеше да се скита подир неясните следи на Хоакин Андиета, писмата щяха да бъдат единствената й връзка с истината, неопровержимото доказателство, че буйната им любов не е рожба на нейното юношеско въображение, а бе съществувала в действителност като кратък благослов и дълго изтезание.

След първата сряда в параклиса болезнените чревни спазми на Елайза отминаха безследно и нищо в поведението й и вида й не подсказваше за нейната тайна, освен възбудения блясък в очите и малко зачестилите прояви на дарбата й да става невидима. Понякога сякаш бе на няколко места едновременно, всявайки смут у всички, друг път никой не можеше да си спомни къде и кога я е виждал, но тъкмо в мига, когато започваха да викат името й, тя добиваше плът, изненадана, че я дирят. Понякога си седеше в салончето за шев при мис Роуз или готвеше нещо край мама Фресия, но бе толкова тиха и прозрачна, че двете жени губеха представа, че е до тях. Присъствието й бе леко, едва доловимо и когато се отдалечаваше, по цели часове не забелязваха, че я няма.

— Приличаш на привидение! Омръзна ми да те търся. Няма да излизаш от къщи и ще стоиш до мен — често й се караше мис Роуз.

— Не съм мърдала оттук цял следобед — обясняваше невъзмутимо Елайза, появявайки се неусетно в някой ъгъл с книга или ръкоделие в ръце.

— За бога, момиче, вдигай повече шум! Как ще те видя, ако се спотайваш като зайче — на свой ред се оплакваше мама Фресия.

Елайза се съгласяваше, а сетне правеше каквото си науми, макар да се стараеше да изглежда послушна, за да не й се сърдят. За няколко дни доби поразително умение да преплита нишките на действителността, сякаш цял живот се бе упражнявала в магьосничество. Безсилна да я хване в противоречие или да я изобличи в явна лъжа, мис Роуз реши да спечели доверието й и току подхващаше разговори на любовни теми. Поводи никога не липсваха — клюки за приятелките им, любовни романи, известни и на двете, съдържанието на новите италиански опери, вече запаметено наизуст, — но Елайза не отронваше и дума, издаваща чувствата й. Тогава мис Роуз напразно затърси из къщи предателски знаци, прерови дрехите и стаята на девойката, преобърна наопаки всички нейни кукли, музикални кутийки, книги и тетрадки, но не откри дневника й. Дори да бе успяла да го намери, щеше да остане разочарована, защото на страниците му не се споменаваше нищо за Хоакин Андиета. Елайза пишеше само за да си припомня. В дневника й имаше какво ли не — от постоянните съновидения до безкрайния списък от готварски рецепти и домашни съвети, например как се угоява кокошка или как се премахват мазни петна. Записани бяха и предположенията около произхода й, скъпата кошница и сандъка от марсилски сапун, но нито дума относно Хоакин Андиета. Не се нуждаеше от дневник, за да си спомня за него. Едва няколко години по-късно щеше да започне да описва на белите листи любовните им срещи в сряда.

Най-накрая една нощ младите хора се видяха не в параклиса, а в дома на Съмърсови. Преди да се реши на това, Елайза премина през безкрайни мъчителни съмнения, съзнавайки, че такава стъпка е безвъзвратна. Срещите насаме, без придружител, вече бяха достатъчни, за да изгуби честта си, най-скъпото богатство на девойката, без което за нея нямаше бъдеще. „Не е ли добродетелна, жената не струва нищо, никога няма да бъде съпруга и майка, най-добре да си върже камък на шията и да скочи в морето“ — бяха й повтаряли до втръсване. Разбираше, че няма никакви смекчаващи обстоятелства за прегрешението, което се готвеше да извърши, при това преднамерено, с умисъл. В два часа сутринта, когато целият град спеше и само нощните пазачи обикаляха и се взираха в мрака, Хоакин Андиета се промъкна като крадец през терасата на библиотеката. Там го очакваше Елайза, боса, по нощница, разтреперана от студ и страх. Хвана го за ръка и го поведе слепешком през къщата към една задна стаичка, където в огромни шкафове бяха прибрани дрехите на Съмърсови, а в разни кутии лежаха платовете и материалите за рокли и шапки, използвани многократно от мис Роуз в продължение на години. На пода, увити в домашно платно, бяха разстлани до следващия сезон пердетата от салона и трапезарията. Според Елайза това бе най-сигурното място, достатъчно отдалечено от другите помещения. Все пак, като предпазна мярка бе сипала валериан в чашката анасонов ликьор, която мис Роуз изпиваше преди лягане, и в чашата бренди, с която Джереми сядаше да пуши кубинската си пура след вечеря. Елайза познаваше всеки сантиметър от къщата, знаеше точно къде пука подът, как трябва да отваря вратите, за да не скърцат, и можеше да води Хоакин в тъмнината, без друга светлина освен собствената й памет. Той я последва послушно, побледнял от уплаха, глух за гласа на съвестта си, който, слят с майчиния глас, неумолимо му припомняше повелите на честта на достойния мъж. Никога няма да постъпя с Елайза, както баща ми е постъпил с мама, повтаряше си той, докато вървеше пипнешком, уловил ръката на девойката, съзнавайки, че всякакви разсъждения са безполезни, защото вече е победен от неукротимото желание, избухнало у него още от първия път, когато я видя. А в това време Елайза се разкъсваше между предупрежденията, отекващи в главата й, и естественото влечение с примамливите му изкушения. Нямаше ясна представа какво ще се случи в стаята с шкафовете, но се бе предала предварително.

Домът на Съмърсови, увиснал във въздуха като люшкан от вятъра маяк, не се поддаваше на отопление, въпреки мангалите, палени от прислугата през седем месеца в годината. Чаршафите бяха постоянно влажни от пронизващия лъх на морето и всички спяха с горещи грейки в леглата. Единственото уютно място бе кухнята, където непрекъснато бумтеше печка с дърва, огромно съоръжение, използвано за разни нужди. Зиме дървените греди пращяха, дъските се отковаваха и скелетът на къщата сякаш се готвеше да поеме на път по морето като стара фрегата. Мис Роуз тъй и не привикна с тихоокеанските бури, както не се приспособи и към земетресенията. Мощните трусове, които можеха да преобърнат света надолу с главата, настъпваха горе-долу веднъж на шест години и в тези случаи тя проявяваше изумително хладнокръвие, но обичайните потрепервания на земята, нарушаващи всекидневието, силно я разстройваха. Мис Роуз отказваше да държи порцелановите съдове и стъклените чаши на рафтове над самия под, както правеха чилийците, а когато кухненският шкаф се килваше и чиниите се пръсваха на парчета, проклинаше страната с цяло гърло. На приземния етаж се намираше дрешникът, където Елайза и Хоакин се любеха върху големия вързоп с кретонените пердета на цветя, окачани лете в салона вместо тежките завеси от зелено кадифе. Правеха любов, заобиколени от внушителните шкафове, кутиите за шапки и опакованите пролетни рокли на мис Роуз. Не ги смущаваха нито студът, нито миризмата на нафталин, защото те двамата се пренасяха отвъд битовите неудобства, отвъд опасните последици и отвъд своята собствена неопитност на невръстни животинчета. Не знаеха как се прави, но го измисляха в движение, замаяни, зашеметени, в пълно мълчание, направлявайки се неумело един друг. На двайсет и една години той беше девствен, както и тя. Четиринайсетгодишен бе решил да стане свещеник, за да зарадва майка си, но на шестнайсет за пръв път му попадна прогресивна литература, обяви се за враг на свещениците, но не и на религията, и се зарече да остане целомъдрен, докато изпълни намерението да изведе майка си от бордея. Според него това бе най-малката отплата за безбройните жертви от нейна страна. Въпреки своята непорочност и риска да бъдат изненадани, младите съумяха да намерят в тъмнината онова, което търсеха. Разкопчаха копчета, развързаха връзки, отърсиха от себе си срама и се откриха в голотата, поемайки дъха и слюнката на другия. Вдишваха неописуеми миризми и трескаво наместваха едно тук, а друго там с искрен стремеж да разгадаят загадките, да опознаят любимия докрай и да се хвърлят заедно в пропастта. Върху летните пердета останаха петна от гореща пот, девствена кръв и семенна течност, но никой от тях не забеляза тези знаци на любовта. В тъмнината едва успяваха да съзрат взаимно очертанията си и да преценят измеренията на наличното пространство, та да не съборят в устрема на прегръдките камарите кутии и рокли. Благославяха вятъра и дъжда по покривите, понеже заглушаваха скърцането на пода, и се учудваха как още не се е разбудила цялата къща от оглушителния галоп на сърцата им, тежкото им дишане и любовните им стенания.

На разсъмване Хоакин Андиета се измъкна пак през прозореца на библиотеката, а Елайза се прибра в леглото си без сили. Докато тя спеше, загърната в няколко одеяла, той вървя два часа в бурята надолу по хълма. Прекоси града незабелязано, без да го видят пазачите, и стигна до дома си тъкмо когато църковните камбани започнаха да бият, приканвайки за първата служба. Възнамеряваше да се промъкне вкъщи без шум, да се измие набързо, да смени яката на ризата и да отиде на работа в мокрия костюм, тъй като нямаше друг, но майка му го чакаше будна с вряла вода за чай от мате[4] и препечен стар хляб както всяка сутрин.

— Къде беше, синко? — попита тя с такава печал, че не можа да я излъже.

— Открих любовта, мамо — отвърна той и я прегърна с грейнало лице.

Хоакин Андиета бе изтерзан от политически романтизъм, ненамерил почва сред тукашните практични и благоразумни люде. Бе фанатично предан на теориите на Ламене[5], четени в посредствени мъгляви преводи от френски, също както трудовете на Енциклопедистите. Верен на учителя си, Хоакин бе привърженик на католическия либерализъм в политиката и на отделянето на църквата от държавата. Провъзгласи се за последовател на първите християни, по подобие на апостолите и мъчениците, и за враг на свещениците, изменили на Исус Христос и на неговото истинско учение, както се изразяваше, сравнявайки църковните дейци с пиявици, подхранвани от доверчивостта на миряните. Все пак се въздържаше да се впуска в подобни изказвания пред майка си, защото би я наскърбил до смърт. Смяташе се освен това за враг на олигархията, заради нейното тунеядство и разложение, и на правителството, тъй като то не представляваше интересите на народа, а на богатите, както с безброй примери можеха да докажат събеседниците му от книжарница „Сантос Торнеро“ и както сам той търпеливо обясняваше на Елайза, макар тя почти да не го слушаше, впечатлена повече от миризмата му, отколкото от неговите речи. Младежът бе готов да даде живота си и да блесне с безполезна слава в моментен изблик на героизъм, но изпитваше безпределен ужас да погледне Елайза в очите и да сподели чувствата си към нея. Започнаха редовно да правят любов поне веднъж седмично в стаята с шкафовете, превърнала се в тяхно гнездо. Разполагаха с толкова оскъдни ценни мигове, за да бъдат заедно, че на Елайза й се струваше нелепо да ги пропиляват във философстване — ако трябваше да говорят, предпочиташе да слуша за неговите предпочитания, за миналото му, за майка му или за плановете му да се ожени някой ден за нея. Би дала всичко, за да чуе с ушите си великолепните неща, които четеше в писмата. Да й каже той например, че би било по-лесно да се измерят помислите на вятъра или упорството на морските вълни край брега, нежели силата на неговата любов; че никога не ще настъпи зимна нощ, която да охлади неугасимия плам на неговата страст; че прекарва дните в блянове, а нощите в безсъници, измъчван безспир от безумието на спомените и отброявайки до изнемога часовете, които го делят от новата им прегръдка… Ти си моят ангел и моята гибел. Когато си до мен, изпадам в божествена самозабрава, няма ли те, пропадам в ада. Каква е тази твоя власт над мен, Елайза? Не споменавай за утре, нито за вчера, защото аз живея единствено в днешния миг, когато отново чезна в безкрайната нощ на твоите тъмни очи…

Откърмена с романите на мис Роуз и с поетите романтици, чиито стихове помнеше наизуст, Елайза се топеше от томителна радост при мисълта, че е превъзнасяна като богиня, и не забелязваше разминаването между разпалените излияния и действителната личност на Хоакин Андиета. В писмата той се преобразяваше в съвършения любовник, способен да опише въжделенията си с такова неземно вдъхновение, че вината и страхът изчезваха, отстъпвайки пред пълното тържество на сетивата. Никой не е обичал преди по този начин, те двамата са избрани измежду всички смъртни, за да изживеят неповторимата страст, твърдеше Хоакин на хартия и тя му вярваше. Въпреки това той се любеше набързо, като прегладнял, без да се радва на сладостта, като човек, поддал се на порока и измъчван от угризения. Не отделяше нужното време, за да опознае нейното тяло, нито да й отдаде своето, сякаш бе непрестанно пришпорван от физическото желание и от нуждата да се крие. Струваше му се, че времето все не им стига, макар Елайза да го уверяваше, че никой не влиза в дрешника нощем, че Съмърсови спят упоени, че мама Фресия също спи в колибата си отзад, в двора, а стаите на останалата прислуга са чак на тавана. Инстинктът разпалваше дързостта на девойката и я подтикваше да открива многобройните възможности за наслада, но и тя скоро се научи да се сдържа. Пред нейната предприемчивост в любовната игра Хоакин се затваряше в себе си, долавяйки някакъв упрек, обида или заплаха за своята мъжественост. Връхлитаха го най-страшни подозрения, понеже не си представяше подобна естествена чувственост у шестнайсетгодишно момиче, невидяло нищо извън четирите стени на дома си. Страхът от забременяване влошаваше положението, защото никой от двамата не знаеше как да се предпазят. Хоакин смътно се догаждаше за механизма на оплождането и предполагаше, че ако се отстрани навреме, ще избегнат опасността, но невинаги успяваше. Усещаше разочарованието на Елайза, но не знаеше как да я успокои и вместо да се опита да я утеши, веднага търсеше убежище в ролята си на мисловен наставник, от която черпеше сигурност. Докато тя копнееше да бъде приласкана или поне да отдъхне на рамото на любовника си, той й обръщаше гръб, обличаше се как да е и прахосваше останалото скъпоценно време, за да развива с нови доводи едни и същи политически идеи, повтаряни по сто пъти. След такива ласки Елайза се чувстваше още по-изтощена, но не смееше да го признае дори в най-скритите дълбини на съзнанието си, защото това би означавало да постави под въпрос смисъла на своята любов. Така попадаше в клопката на съчувствието и извиненията към своя любовник, като си внушаваше, че ако разполагаха с повече време и сигурно място, биха се любили добре. Много по-хубави от съвместното търкаляне бяха часовете, когато измисляше това, което не се бе случило, и нощите, когато сънуваше онова, което навярно щеше да се случи следващия път в стаята с шкафовете.

С всеотдайността, присъща на всички нейни действия, Елайза се посвети на задачата да идеализира любимия си, докато го превърна в натрапчива идея. Единственото й желание бе да му служи безусловно до края на дните си, да се жертва и да страда, за да докаже своето себеотрицание, и ако се наложи, да умре за него. Изпаднала в помрачение от магията на тази първа страст, тя не забелязваше, че не й отвръщат със същата взаимност. Избраникът й никога не присъстваше до нея напълно. Дори по време на най-разгорещените прегръдки върху купчината завеси, духът му витаеше някъде другаде, готов да отпътува или вече заминал надалеч. Разкриваше се само наполовина, мимолетно, като в отчайваща игра на сенки, но на сбогуване, когато тя бе на път да се разплаче от глад за любов, й връчваше някое от своите вълшебни писма. Тогава за Елайза цялата вселена се превръщаше в кристал, чието единствено предназначение бе да отрази нейните чувства. Подчинена на тежката задача на безграничното влюбване, тя не се съмняваше в своето пълно себеотдаване и затова не осъзнаваше раздвоението на Хоакин. Бе си измислила съвършен любовник и лелееше призрачната мечта с непреодолимо упорство. Въображението й допълваше непълнотата на прегръдките на любовника й, които я запращаха да се лута в мрачното небитие на незадоволеното желание.

Втора част

1848–1849

Новината

На 21 септември, първия ден на пролетта по календара на мис Роуз, проветриха стаите, изнесоха на чист въздух дюшеците и завивките, лъснаха дървените повърхности на мебелите и смениха завесите в салона. Мама Фресия изпра кретонените пердета, като прие, че са препикани от мишки, и не каза нищо за засъхналите петна. Приготви на двора големи делви с гореща вода и разтворена кора от сапунено дърво, накисна пердетата за цял ден, колоса ги с оризова вода и ги простря да изсъхнат на слънце, сетне две жени ги изгладиха и когато станаха като нови, ги окачиха, за да посрещнат началото на сезона. В това време Елайза и Хоакин, безразлични към пролетната треска на мис Роуз, лудуваха върху зелените кадифени завеси, по-меки от кретонените. Студът отмина и нощите светлееха. Връзката им траеше вече три месеца и писмата на Хоакин Андиета, преливащи от поетични изрази и огнени уверения, доста се разредиха. Елайза долавяше, че любимият й сякаш отсъства и че тя нерядко прегръща неговия призрак. Въпреки мъчителното усещане за незадоволено желание и изтощителното бреме на толкова тайни, девойката си бе възвърнала привидното спокойствие. Прекарваше дните в предишните си занимания, отдадена на книгите и упражненията по пиано или заета с работа в кухнята и салончето за шев, без да показва никакво намерение да излиза от къщи, ала ако мис Роуз й предложеше, тръгваше с нея на драго сърце, сякаш нямаше да върши нищо по-важно. Лягаше и ставаше рано както винаги, хранеше се с апетит и изглеждаше здрава, но тези прояви на напълно редовен живот будеха сериозни подозрения у мис Роуз и мама Фресия. И двете не сваляха очи от нея. Не вярваха любовното заслепление да се е изпарило отведнъж, но тъй като изтекоха няколко седмици, а не забелязаха никакви необичайни признаци, постепенно отслабиха надзора. Може пък свещите и молитвите към свети Антоний да са подействали, надяваше се индианката. Може всъщност да не е било любов, помисли мис Роуз, макар и не особено убедено.

Новината за златото, открито в Калифорния, достигна до Чили през август. Най-напред плъзна като налудничав слух, пуснат от пияни моряци във вертепите на квартал „Алмендрал“, но няколко дни по-късно капитанът на шхуната „Аделаида“ разтръби, че половината от екипажа му е избягал от кораба в Сан Франсиско.

— Там злато има навсякъде, гребат го с лопати, хората са виждали късове колкото портокали! С малко сръчност всеки може да стане милионер! — разказваше той със задавен от въодушевление глас.

През януари същата година край мелницата на някакъв фермер швейцарец, на брега на Американската река, човек по презиме Маршал намерил във водата златна люспица. Лъскавото парченце, отприщило последвалото безумие, било открито девет дни след края на войната между Мексико и Съединените щати и подписването на мирния договор в градчето Гуадалупе Идалго. Когато новината се разнесла, Калифорния вече не принадлежала на Мексико. Преди да се разчуе, че крият в недрата си несметни съкровища, онези земи не интересували никого. За американците това били индиански пущинаци, а пионерите предпочитали да сложат ръка на Орегон, където смятали, че земеделието върви по-добре. Мексиканците пък решили, че калифорнийските чукари са свърталище на разбойници, и не си дали труда да заделят войска за отбраната им по време на войната. Не след дълго Сам Бранън, вестникар и мормонски проповедник, изпратен да разпространява своята вяра, вървял по улиците на Сан Франсиско и огласявал благата вест. Едва ли някой щял да му обърне внимание, защото името му било доста опетнено — носела се мълва, че е злоупотребил с божии пари, а когато мормонската църква поискала от него да ги върне, той отговорил, че ще го направи… срещу разписка с божия подпис, — ала думите му били подкрепени от шишенце, пълно със златен прах, което обикаляло от ръка на ръка и възпламенявало стари и млади. При възгласа „Злато! Злато!“ трима от всеки четирима мъже зарязвали всичко и хуквали към находищата. Затворили единственото училище, защото у дома не останали дори децата. В Чили новината отекна с не по-малка сила. Средната надница в страната възлизаше на двадесет сентаво на ден, а вестниците пишеха, че най-сетне са открили Елдорадо, бленувания град на конкистадорите, и че в него улиците са настлани с безценния метал: „Богатството на мините е като от приказките за Синдбад и за лампата на Аладин. Без преувеличение се смята, че дневната печалба е една унция чисто злато“, твърдяха публикациите и добавяха, че злато има достатъчно, за да забогатеят хиляди хора за десетилетия напред. Огънят на алчността лумна мигновено сред чилийците, миньори по душа, и още на следващия месец човешкият поток се понесе към Калифорния. Освен всичко друго, разстоянието бе наполовина по-кратко, отколкото пътят на несретниците, пристигнали през Атлантика. Пътуването от Европа до Валпараисо траеше три месеца, а до Калифорния оставаха още два. Разстоянието между Валпараисо и Сан Франсиско бе по-малко от седем хиляди мили, докато измерено от източния бряг на Северна Америка през нос Хорн достигаше почти двадесет хиляди. Това, както разсъждаваше Хоакин Андиета, даваше съществена преднина на чилийците, защото първите добиваха право на най-хубавите жили.

Фелисиано Родригес де Санта Крус направи същата сметка и реши незабавно да замине с петима от своите най-добри и най-верни миньори, като им обеща допълнително възнаграждение, за да се разделят със семействата си и да го последват в рискованото начинание. В рамките на три седмици стегна багажа си за неколкомесечен престой в северните земи на континента, според него пусти и диви. Имал голямо преимущество пред непредвидливите, поели на път с празни ръце мъже, поблазнени от мисълта за лесно забогатяване, без никаква представа за рисковете и трудностите; не възнамерявал да се претрепе като черноработник, затова отивал добре екипиран и водел със себе си надеждни хора — обясни той на жена си, която очакваше второто им дете, но настояваше да тръгне с него. Паулина смяташе да пътува с две от бавачките, готвача, жива крава и кокошки, за да осигурят мляко и яйца за децата по време на пътуването. Като никога обаче мъжът й отказа твърдо и не отстъпи. Мисълта да предприеме подобно пътешествие с цялото домочадие със сигурност можеше да се определи като лудост. Жена му си бе изгубила ума.

— Как се казваше онзи капитан, приятелят на мистър Тод? — прекъсна го насред дума Паулина, като крепеше чаша шоколад върху огромния си корем и дъвчеше пастичка с млечен крем по рецепта на монахините на света Клара.

— Джон Съмърс ли?

— Онзи, който говореше за параходите, защото му омръзнало да плава с платна.

— Същият.

Паулина се замисли, докато лапаше пастичка след пастичка, без да обръща никакво внимание на списъка от опасности, изреждани от мъжа й. Бе надебеляла и от крехката девойка, избягала някога от манастира с остригана глава, не бе останало почти нищо.

— Колко има в лондонската ми сметка? — попита тя най-накрая.

— Петдесет хиляди лири. Ти си много богата жена.

— Не са достатъчни. Ще ми дадеш ли назаем още два пъти по толкова с десетпроцентова лихва за срок от три години?

— Какви ги приказваш, за бога? За какъв дявол са ти толкова пари?

— За параход. Голямата печалба не е златото, Фелисиано, то си е обикновена жълта фъшкия. Голямата печалба са миньорите. В Калифорния ще им трябва всичко и ще плащат в брой. Нали казват, че параходите се движат напряко, не зависят от прищевките на вятъра и са по-големи и по-бързи? Платноходите са вече минало.

Фелисиано не се отказа от своите намерения, но опитът му го бе научил да не пренебрегва финансовите пророчества на жена си. Няколко нощи не можа да заспи. Разхождаше се в безсъницата из огромните салони на богаташката си къща, сред чували с храни, сандъци със сечива, бурета с барут и купчини оръжие за пътуването, като мереше и претегляше думите на Паулина. Колкото повече мислеше, толкова по-уместна му се струваше идеята да вложи капитал в превоза, но преди да вземе решение, се допита до брат си, негов съдружник във всичките му сделки. Той го изслуша със зяпнала уста и когато Фелисиано приключи с обясненията, се плесна по челото:

— По дяволите, братко! Как не ни е хрумнало досега!

През това време Хоакин Андиета, както и хиляди други чилийци на неговата възраст с най-различно положение в обществото, мечтаеше за торби със златен прах и разпилени по земята златни отломъци. Неколцина негови познати вече бяха заминали, включително и един от сподвижниците му от книжарница „Сантос Торнеро“ — млад либерал, който ругаеше богатите и изобличаваше най-гръмко от всички покварата на парите, но не устоя на изкушението и потегли, без да се сбогува с никого. За Хоакин Калифорния представляваше единствената възможност да изплува от мизерията, да изведе майка си от бедняшкото жилище и да потърси лек за болните й дробове, да се изправи пред Джереми Съмърс с вдигната глава и пълни джобове и да поиска ръката на Елайза. Злато, злато, което можеше да е негово! Мержелееха му се чувалите със златен прах, кошовете с огромните късове, банкнотите в джобовете, дворецът, който щеше да си построи, по-внушителен и с повече мрамори от клуб „Унион“, та да запуши устата на роднините, унижавали майка му. Виждаше се освен това на излизане от Старата базилика под ръка с Елайза Съмърс — най-честитите младоженци на земята. Трябваше само да събере смелост. Какво бъдеще му предлагаше Чили? В най-добрия случай щеше да брои стоките, преминаващи през кантората на Британската компания за внос-износ, докато остарее. Нямаше какво да губи, тъй като без друго не притежаваше нищо. Златата треска го побърка — не му се ядеше, не беше в състояние да спи, седеше като на тръни през цялото време, със занесен поглед, вперен в морето. Приятелят книжар му зае карти и книги за Калифорния и някаква брошурка за промиването на златото. Изчете я жадно, докато отчаяно пресмяташе как да изплати пътуването си. Съобщенията във вестниците бяха възможно най-примамливите: „В част от рудниците, наречени dry diggings, не е нужно друго сечиво, освен обикновен нож, за да се откърти рудата от скалата. Другаде рудата се отделя сама и се преработва с много проста машина, състояща се от обикновено дъсчено ведро с кръгло дъно, дълбоко около десет фута и широко около два фута в горната част. Тъй като не се изисква капитал, конкуренцията е голяма, но хора, които доскоро едва успявали да си набавят най-необходимото за месеца, вече притежават хиляди песо от безценния метал.“

Когато Андиета спомена за възможността да се отправи на север, майка му посрещна думите му зле, както и Елайза. Без някога да са се срещали, двете жени изрекоха едни и същи думи: ако ти заминеш, Хоакин, аз ще умра. И двете се постараха да изтъкнат безбройните заплахи в това начинание и му се заклеха, че предпочитат хиляди пъти най-крайната бедност заедно с него пред въображаемото богатство, заради което ще го изгубят завинаги. Майка му го увери, че няма да напусне старата къщурка дори да стане милионерка, защото там са приятелките й и на този свят няма къде другаде да отиде. Колкото до дробовете й, нищо не можело да се направи, рече тя, освен да чака да се прокъсат окончателно. Елайза на свой ред му предложи да избяга при него, ако не им позволят да се оженят. Ала той не ги слушаше, изпаднал в плен на умопомрачението си, уверен, че друга възможност няма да му се яви и че да я пропусне, ще бъде непростимо малодушие. Отдаде се на новата си болезнена страст със същото увлечение, с каквото по-рано бе пропагандирал либералните идеи, но му трябваха средства, за да осъществи плановете си. Не можеше да изпълни намерението си без известна сума за билета и за най-необходимото снаряжение. Отиде в банката да помоли за малък заем, но тъй като нямаше с какво да го обезпечи, а и външността му бе доста жалка, го отпратиха студено. За пръв път му хрумна да прибегне до роднините на майка си, с които дотогава не бе разменил и дума, но гордостта го възпря. Представата за бляскаво бъдеще не му даваше покой, с усилие смогваше да си върши работата и дългите часове в кантората се превърнаха в наказание. Застиваше с перото във въздуха, гледаше в белия лист, без да го вижда, и си повтаряше наизуст имената на корабите, плаващи на север. Нощите му се нижеха в неспокойни видения и тревожни безсъници, сутрин ставаше изтощен, а мислите му кипяха и допускаше грешки като новак. Около него възбудата добиваше размаха на истерия. Всички искаха да заминат, а онези, които не можеха да тръгнат лично, основаваха дружества, влагаха в набързо създадени компании или пращаха доверени пълномощници на свое място, с уговорката да делят печалбите. Първи поеха неженените, а не след дълго и семейните взеха да изоставят децата си и да се качват на корабите, без да погледнат назад, независимо от мрачните разкази за непознати болести, ужасни злополуки и кървави престъпления. Най-миролюбивите мъже поемаха риска да ги застрелят или наръгат с нож, най-здравомислещите забравяха за сигурността, постигната след дългогодишни усилия, и се впускаха в премеждията с цялото си безразсъдство. Някои даваха всичките си спестявания за пътен билет, други си плащаха пътя, като ставаха моряци или залагаха бъдещата си работа, и кандидатите бяха толкова много, че Хоакин Андиета не намери място на нито един кораб, въпреки че ден след ден разпиташе по кея.

През декември не издържа. Докато разнасяше по графи съдържанието на доставения в пристанището товар, както надлежно правеше всеки ден, промени числата в сметководната книга, а после унищожи истинските документи на пратката. Благодарение на счетоводния фокус изчезнаха няколко сандъка с револвери и патрони, пристигнали от Ню Йорк. През три последователни нощи момъкът съумя да надхитри охраната, да насили ключалките и да се промъкне в склада на Британската компания за внос-износ, за да опразни сандъците. Наложи се да се връща по няколко пъти, защото плячката тежеше. Първо изнесе оръжията, напъхани в джобовете и привързани за ръцете и краката му под дрехите, а после в торби измъкна патроните. Неведнъж нощните пазачи без малко да го видят, но късметът му проработи и успя своевременно да се изплъзне. Известно му бе, че разполага с няколко седмици, докато някой провери доставката и кражбата излезе наяве, а освен това съзнаваше, че много лесно ще проследят нишката между липсващите документи и подправените данни и ще установят кой е виновникът, но дотогава се надяваше да е в открито море. Натрупаше ли веднъж собствено богатство, щеше да изплати всичко с лихвите, защото единствената причина да стигне до подобно деяние, повтаряше си той непрестанно, бе отчаянието. Въпросът бе на живот и смърт — животът, както той го разбираше, бе в Калифорния, а да остане впримчен в Чили, бе равнозначно на бавна смърт. Част от придобивката продаде за нищожна сума в мизерните квартали край пристанището, а останалото — на приятелите си от книжарница „Сантос Торнеро“, като ги накара да обещаят тържествено, че ще опазят тайната. Тези разпалени идеалисти не бяха хващали оръжие през живота си, макар на думи да се готвеха от години за някакъв утопичен бунт срещу реакционното управление. Биха изменили на собствените си идеали, ако не купеха на черно револверите, особено при изгодната им цена. Хоакин Андиета задържа два револвера за себе си, решен да ги употреби, за да си пробие път, но не спомена пред другарите си за своите планове да отпътува. Същата вечер в задната стаичка на книжарницата и той положи дясната си ръка на сърцето и се закле в името на отечеството да пожертва живота си за правда и демокрация. На сутринта си купи третокласен билет за първия кораб, който вдигаше котва в близките дни, както и няколко чувала препечено брашно, фасул, ориз, захар, сушено конско месо и парчета сланина — ако разпределеше скъпернически всичко това, щеше криво-ляво да издържи пътуването. Малкото останали пари прикрепи на кръста си под стегнат пояс.

На 22 декември вечерта се сбогува с Елайза и с майка си и на другия ден тръгна към Калифорния.

Мама Фресия попадна на любовните писма случайно, докато скубеше лук в малката зеленчукова градина на двора и мотичката удари в тенекето. Не знаеше да чете, но един поглед й бе достатъчен, за да разбере какво е открила. Понечи да предаде писмата на мис Роуз, защото стигаше само да ги подържи в ръка, за да усети опасността, и бе готова да се закълне, че привързаният с панделка пакет тупти като живо сърце, ала обичта й към Елайза надделя над разума и вместо да иде при господарката, прибра писмата обратно в бисквитената кутия, скри я под широката си черна пола и въздишайки, се запъти към стаята на девойката. Завари Елайза да седи с изправен гръб и ръце в скута, сякаш бе на църква, загледана през прозореца към морето с толкова съкрушено изражение, че дори въздухът край нея тегнеше, изпълнен с прокоби. Мама Фресия положи кутията върху коленете й и напразно зачака обяснение.

— Този мъж е дявол. Ще ти донесе само беди — й рече най-сетне.

— Бедите вече започнаха. Преди шест седмици замина за Калифорния, а на мен ми спря мензисът.

Мама Фресия приседна на пода с подвити нозе, както винаги когато останеше без дъх, и взе да се олюлява напред-назад с тихи стенания.

— Мълчи, мамичко, мис Роуз ще те чуе — помоли Елайза.

— Дете от канавката! Копеле! Какво ще правим, момичето ми? Какво ще правим сега? — не спря да се вайка жената.

— Ще се оженя за него.

— Как, щом не е тук?

— Трябва да ида при него.

— Ох, Исусе Христе! Ти луда ли си? Ще ти намеря лек и след няколко дни ще си като нова.

Тя приготви отвара от пореч и кокоши курешки, накиснати и тъмна бира, даде на Елайза да пие от настойката по три пъти на ден, освен това я накара да прави седящи бани със сяра и й наложи корема с компреси от горчица. Вследствие на това Елайза прежълтя и плувна в непрестанна лепкава пот, вмирисана на гнили гардении, но след цяла седмица още нямаше никакви признаци на помятане. Мама Фресия заяви, че бебето е момче и очевидно е прокълнато, затуй се е вкопчило тъй за червото на майка си. Неволята надвишаваше силите й, тя бе сатанинско дело и само магьосницата, нейната учителка, можеше да надвие такава голяма злочестина. Още същия следобед помоли господарите да я пуснат да излезе и отново извървя пеш пътя до клисурата, за да застане със сведена глава пред престарялата сляпа знахарка. Носеше й в дар две купи сладко от дюли и патица, задушена с естрагон.

Врачката изслуша последните събития, кимайки отегчено, сякаш знаеше предварително какво се е случило.

— Казвах ви аз, вироглавството е много тежка болест — захваща се в мозъка и къса сърцето. Има разни вироглавства, любовното е най-лошото.

— Можеш ли да сториш нещо за девойчето, та да изхвърли копелето?

— За можене, мога. Но пак няма да оздравее. Ще трябва да върви подир човека си.

— Отишъл е много надалеч да търси злато.

— След любовното, най-тежкото вироглавство е заради златото — изрече прорицателката.

На мама Фресия й стана ясно, че няма начин да измъкне Елайза, да я отведе до дола при знахарката, там да й се направи аборт и да се приберат заедно, без мис Роуз да ги усети. Врачката бе на сто години и през последните петдесет не бе напускала схлупената си хижа, тъй че и тя не можеше да отиде до къщата на Съмърсови, за да се погрижи за момичето. Не оставаше друго решение, освен самата тя да свърши всичко. Старицата й връчи жилава пръчка от бамбук колиуе и някакъв тъмен зловонен мехлем, после й обясни подробно как да нанесе мазилото на пръчката и да я вдене в Елайза. Научи я и на думите на клетвата, предназначена да изтръгне дяволското изчадие и в същото време да опази живота на майката. Всичко трябвало да стане в петък, единствения подходящ ден от седмицата, подчерта тя. Мама Фресия се прибра много късно, без сили, с пръчката и помадата под наметката.

— Моли се, момиче, след две вечери ще те излекувам — съобщи тя на Елайза, когато й занесе чашата шоколад за закуска в леглото.

Капитан Джон Съмърс пристигна във Валпараисо тъкмо в деня, указан от знахарката. Бе вторият петък на февруари и лятото бе в разгара си. Заливът кипеше от усилен труд около петдесетината кораби, хвърлили котва в пристанището, а още съдове чакаха ред в открито море, за да се долепят до кея. Както винаги Джереми, Роуз и Елайза посрещнаха чаровния вуйчо, отрупан с новини и подаръци. Богаташите, надошли, за да разгледат корабите и да си купят контрабандни стоки, се провираха сред моряци, пътници, докери и митнически служители, а проститутките, застанали на пост на известно разстояние, предвкусваха скорошните печалби. През последните месеци, откак вестта за златото раздухваше користта на мъжете по всички брегове на света, корабите пристигаха и заминаваха с лудешка бързина и публичните домове едва смогваха да обслужат клиентите. Но най-безстрашните жени не се задоволяваха с благоприятния момент за работа във Валпараисо, а пресмятаха по колко ще изкарват в Калифорния, където, както се говореше, на всяка жена се падали по двеста мъже. Хората се препъваха в каруци, добитък и товари, звучеше реч на няколко езика, ехтяха корабните сирени и свирките на пазачите. Мис Роуз, с ухаеща на ванилия кърпичка пред носа, оглеждаше пътниците в лодките и търсеше любимия си брат, докато Елайза душеше въздуха и се мъчеше да разграничи и определи миризмите. Вонята на рибата, наслагана в големи кошове на слънце, се смесваше с тежкия дъх от изпражненията на товарните животни и човешката пот. Тя първа видя капитан Съмърс и усети толкова силно облекчение, че малко остана да се разплаче. Чакаше го от няколко месеца, вярвайки, че само той е способен да разбере нейните терзания, причинени от любовната мъка. Не бе споменала нито дума за Хоакин Андиета пред мис Роуз и още по-малко пред Джереми Съмърс, но бе сигурна, че другият й вуйчо, пътешественикът, когото нищо не можеше да изненада, нито да стресне, ще й помогне.

Щом капитанът стъпи на твърда земя, Елайза и мис Роуз се спуснаха радостно към него, той прегърна и двете през кръста с яките си ръце на корсар, вдигна ги едновременно и се завъртя като пумпал сред веселите писъци на мис Роуз и недоволните възгласи на Елайза, защото на нея й се доповръща. Джереми Съмърс му стисна ръката, питайки се как е възможно брат му изобщо да не се промени през последните двадесет години и да си е все така откачен.

— Какво има, малка моя? Видът ти не ми харесва — рече капитанът, вперил поглед в Елайза.

— Ядох зелени плодове, вуйчо — обясни му тя, като се опря на него, за да не падне от световъртежа.

— Знам, че не сте дошли на пристанището заради мен. Искате да си купите парфюми, нали? Ще ви кажа къде предлагат най-хубавите марки, направо от Париж.

В този момент някакъв непознат мина край него и неволно го бутна с куфара, който бе понесъл на рамо. Джон Съмърс се обърна ядосано, но когато го позна, нададе по обичая си шеговита ругатня и го дръпна за ръкава.

— Ела да те запозная със семейство си, китаецо — обърна се той сърдечно към него.

Елайза нескрито се загледа в чужденеца. Не бе виждала азиатец отблизо, а най-сетне пред очите й стоеше човек, роден в Китай, приказната страна, често споменавана в разказите на вуйчо й. Пред нея стоеше мъж на неопределена възраст, доста висок в сравнение с чилийците, макар редом с едрия английски капитан да приличаше на дете. Движенията му бяха неловки, лицето — гладко, тялото — слабо и момчешко, а в изтеглените му очи проблясваше стародавен поглед. Улегналата му сдържаност не се съчетаваше с детинския смях, бликнал у него от сърце, когато Съмърс го заговори. Беше облечен в панталон до над глезените и свободна блуза от груб плат, а на кръста си имаше пояс със затъкнат голям нож, беше обут в малки леки обувки, носеше овехтяла сламена шапка, а на гърба му висеше дълга плитка. Сведе няколко пъти глава за поздрав, без да свали куфара и без да погледне някого в очите. Мис Роуз и Джереми Съмърс, смутени от непосредственото държане на брат им с човек от несъмнено по-долна класа, не знаеха как да постъпят и отвърнаха с кратко сухо кимане. За ужас на мис Роуз, Елайза му протегна ръка, но непознатият се престори, че не я забелязва.

— Дао Циен е най-лошият готвач, когото съм имал, но умее да лекува почти всички болести, затова още не съм го изхвърлил през борда — засмя се капитанът.

Дао Циен направи нова поредица поклони, пак се усмихна без видима причина и веднага се отдалечи заднишком. Елайза се усъмни дали разбира английски. Зад гърба на жените Джон Съмърс прошепна на брат си, че китаецът може да му продаде опиум от най-добро качество, а също и прах от носорог против полово безсилие, ако реши да скъса с лошия навик на ергенския живот. Скрила лице зад ветрилото, Елайза се озадачи от чутите думи.

Същия ден следобед у дома по време на чая капитанът им раздаде подаръците: английски крем за бръснене, ножици от Толедо и хавански пури за брат му, гребени от костенурка и бродиран копринен шал за Роуз и както винаги накит за чеиза на Елайза. Този път й носеше перлена огърлица. Девойката му благодари развълнувано и я прибра в ковчежето си при другите украшения. В резултат на упорството на мис Роуз и на щедростта на вуйчо й Джон, булчинският сандък се пълнеше с ценности.

— Да събираш чеиз, ми се струва глупаво, особено ако нямаш годеник подръка — подкачи я капитанът. — Или вече се е явил някой на хоризонта?

Девойката размени ужасен поглед с мама Фресия, току-що влязла с чаения поднос. Капитанът замълча, но му се видя странно, че сестра му Роуз не си дава сметка за промените у Елайза. Явно от женската проницателност нямаше особена полза.

Остатъкът от следобеда премина в чудните разкази на капитана за Калифорния, макар той да не бе ходил по онези места след невероятното откритие и да твърдеше, че Сан Франсиско е доста невзрачна махала, разположена на брега на най-красивия залив на земята. В Европа и Съединените щати не се говорело за нищо друго, освен за златото, и шумотевицата вече достигнала чак до далечните брегове на Азия. И неговият кораб бил претъпкан с пътници за Калифорния, но повечето нищо не разбирали от минно дело, а мнозина не били виждали злато през живота си дори по зъбите. Нямало удобен, нито бърз начин да се стигне до Сан Франсиско и плаването траело месеци, и то с големи несгоди, обясни капитанът, ала по суша, през американския континент, при огромните разстояния и нападенията на индианците, пътуването било още по-дълго, а вероятността за оцеляване — по-малка. Някои се решавали да отидат с кораб до Панама, прекосявали провлака със салове по реките, пълни с опасни животни, и с мулета през тропическите гори, а след като стигнели тихоокеанския бряг, вземали друг кораб в северна посока. Понасяли дяволската жега, ухапванията на отровни паразити, рояците комари, холерата и жълтата треска, а освен това и ненадминатата човешка злина. Пътниците, успели да оцелеят след преходите през стръмните урви, където много от конете се подхлъзвали, и през тресавищата с дебнещите в тях опасности, попадали на другия бряг в лапите на разбойници, които ограбвали имуществото им, или на търгаши, които им вземали цяло състояние, за да ги откарат до Сан Франсиско, наблъскани като добитък в разнебитени кораби.

— Много ли е голяма Калифорния? — запита Елайза, като се стараеше гласът й да не издаде сърдечните й тревоги.

— Донеси картата, ще ти я покажа. Много по-голяма е от Чили.

— А как се стига до златото?

— Казват, че било навсякъде.

— А ако, да речем, човек реши например да намери някого в Калифорния…

— Ще е доста трудна задача — отвърна капитанът и се втренчи с любопитство в лицето на Елайза.

— Ще ходите ли там при следващото пътуване, вуйчо?

— Получих добро предложение и съм склонен да приема. Чилийски предприемачи замислят да установят редовна линия за превоз на товари и пътници до Калифорния. Трябва им капитан за техния параход.

— Значи ще те виждаме по-често, Джон! — възкликна Роуз.

— Но ти нямаш опит на параход — подхвърли Джереми.

— Нямам, но познавам морето по-добре от всеки друг.

Вечерта на уречения петък Елайза изчака къщата да утихне, за да се добере до колибата в най-отдалечения двор, където я чакаше мама Фресия. Измъкна се от леглото и заслиза боса, само в батистената си нощница. Не знаеше какъв лек й готвят, но със сигурност щеше да се измъчи — опитът й подсказваше, че всички лекарства са неприятни, но индианските бяха направо противни. „Не се бой, момиче, ще ти дам толкова ракия, че като изтрезнееш и дойдеш на себе си, няма да си спомняш за болката. Ще ни трябва обаче много платно, за да спрем кръвта“, бе рекла бавачката. Когато посрещаше любовника си, Елайза неведнъж бе прекосявала цялата къща по същия път в тъмнината и нямаше нужда от особена подготовка, но тази нощ се движеше бавно, спираше се и й се искаше да я изненада някое от добре познатите в Чили силни земетресения, да срине всичко, та да има сериозна причина да не се яви при мама Фресия. Усети нозете си ледени и по гърба й пробягаха тръпки. Не разбра дали е студ, страх от предстоящото изпитание, или пък е последното предупреждение на собствената й съвест. Още при първото подозрение за бременността бе доловила онзи глас, гласа на детето дълбоко вътре в утробата й — бе сигурна, че то зове за правото си на живот. Стараеше се да го заглуши и да не се замисля, защото бе в безизходица и когато състоянието й започнеше да личи, за нея нямаше да има надежда, нито прошка. Никой нямаше да прояви разбиране спрямо греха й и нямаше начин да възстанови изгубената си чест. Нито молитвите, нито свещите на мама Фресия щяха да предотвратят бедствието — любовникът й не можеше току-тъй да се върне от сред път и да се ожени за нея, преди бременността да е станала очевидна. Вече бе късно затова. Плашеше я мисълта, че ще свърши като майката на Хоакин, белязана от позорно клеймо, отхвърлена от семейството си, затънала в нищета и самота с извънбрачната си рожба. Не би понесла да я прогонят и предпочиташе направо да умре. А да умре можеше още тази нощ, в ръцете на добрата жена, която я бе отгледала и я обичаше повече от всеки друг на света.

Всички се прибраха по стаите си рано, само капитанът и мис Роуз се заседяха в салончето за шев и си шепнаха с часове. При всяко гостуване Джон Съмърс донасяше книги за сестра си, а на тръгване отнасяше някакви загадъчни пакети — Елайза предполагаше, че съдържат писанията на мис Роуз. Беше я виждала грижливо да увива тетрадките, след като ги бе изпълвала със сбития си почерк в следобедите на безделие. От уважение или от своеобразно неудобство никой не споменаваше за тях, също както не се говореше за бледите й акварели. Писането и рисуването се възприемаха като несъществени отклонения — без да са недостойни, те не заслужаваха и похвала. Съмърсови посрещаха с подобно безразличие и готварските умения на Елайза — опитваха ястията й мълчаливо, но променяха темата, ако някой от гостите заговореше за тях. В замяна на това Елайза получаваше незаслужени ръкопляскания за измъчените си изпълнения на пиано, макар те да служеха единствено за неумел акомпанимент на чуждото пеене. През целия си живот Елайза бе гледала наставницата си да пише, но никога не бе я питала какво пише, нито пък бе чула да се интересуват от това Джереми или Джон. Любопитно й бе да узнае защо вуйчо й отнася скришом тетрадките на мис Роуз, но без никой да й го каже, разбираше, че се докосва до една от основните тайни, крепящи семейното равновесие, и нарушаването й би срутило с един замах крехката постройка, обитавана от всички тях. Джереми и Роуз отдавна вече спяха в стаите си и Елайза предположи, че вуйчо й Джон е излязъл на кон след вечеря. Познаваше навиците на капитана и заключи, че е на гуляй при леконравните си приятелки, същите, които го поздравяваха по улицата, ако мис Роуз не беше с него. Знаеше, че при тях се танцува и се пие, но тъй като бе слушала да се намеква за проститутки само шепнешком, с недомлъвки, не й идваше на ум нищо по-непристойно. Мисълта, че някой върши за пари или за забава онова, което тя бе правила с Хоакин Андиета от любов, не се побираше в мозъка й. Според нейните предвиждания, Джон нямаше да се прибере до късно сутринта на следващия ден, затова изпита невъобразим ужас, когато на долния етаж някой я сграбчи в мрака. Усети топлината на едро тяло до своето, дъх на спирт и тютюн я лъхна в лицето и веднага позна вуйчо си. Опита да се отскубне, като трескаво запрехвърля в ума си обяснения задето е по нощница на това място по това време, но капитанът я поведе право към библиотеката, едва осветена през прозореца от слабите лунни лъчи. Накара я да седне в креслото от английска кожа на Джереми и затърси кибрит, за да запали лампата.

— Е, Елайза, казвай сега какво, по дяволите, става с теб — нареди той с тон, с какъвто никога не се бе обръщал към нея.

В миг на светкавично прозрение, Елайза осъзна, че капитанът няма да бъде неин съюзник, както се бе надявала. Обичайната широта на възгледите му в случая нямаше значение — ставаше ли дума за доброто име на семейството, той щеше да бъде верен на брат си и сестра си. Онемяла, девойката предизвикателно издържа на погледа му.

— Роуз казва, че си завързала любов с някакъв нехранимайко с пробити обуща. Вярно ли е?

— Виждала съм го два пъти, вуйчо Джон. Преди месеци. Дори не знам как се казва.

— Но не си го забравила, нали? Първата любов е като едра шарка — оставя следи завинаги. Срещахте ли се насаме?

— Не.

— Не ти вярвам. За глупак ли ме вземаш? Веднага се вижда колко си променена, Елайза.

— Не ми е добре, вуйчо. Ядох недозрели плодове и имам разстройство. Тъкмо отивах до клозета.

— Гледаш като разгонена кучка!

— Не ме обиждайте, вуйчо!

— Прости ми, дете. Знаеш колко те обичам — тревожа се за теб. Няма да позволя да съсипеш живота си. С Роуз съставихме чудесен план. Ходи ли те се в Англия? Ще уредя двете да заминете след месец, така ще успеете да си купите каквото е нужно за път.

— В Англия?

— Ще ви настаня в първа класа, като кралици, а в Лондон ще отседнете в чудесен пансион, на няколко пресечки от Бъкингамския дворец.

Елайза разбра, че двамата вече са решили съдбата й. Последното, което би си позволила, бе да тръгне в посока, обратна на Хоакин, и помежду им да се прострат два океана.

— Благодаря ви, вуйчо. Ще бъде прекрасно да видя Англия — рече с най-сладкия глас, който можа да натъкми.

Капитанът си наливаше бренди чаша след чаша, запали лулата и през следващите два часа й изреди преимуществата на живота в Лондон, където госпожица като нея ще има възможност да се събира с най-отбрано общество, да ходи по балове, на театър и на концерти, да си купува красиви рокли и да сключи подходящ брак. Вече беше на възраст да помисли за това. А не й ли се ходи до Париж или до Италия? Човек не бива да умре, без да е видял Венеция и Флоренция. Той ще се погрижи да задоволи мечтите й — нима не го е правил винаги? Светът е пълен с привлекателни, интересни мъже с добро положение и тя сама ще се увери в това, щом се измъкне от дупката на изгубеното пристанище, където е попаднала. Валпараисо не е място за хубаво и добре възпитано момиче като нея. Тя не е виновна, че се е влюбила в първия срещнат, защото води затворен живот. Колкото до онзи момък — как му беше името, чиновник при Джереми, нали? — скоро ще го забрави. Любовта, увери я вуйчото, неизбежно прегаря от само себе си или се изтръгва от корен, когато човек замине надалеч. Кой може да я посъветва за това по-добре от него? Както и да се погледне, той е опитен в заминаванията и в изпепелените страсти.

— Не знам за какво говорите, вуйчо. Мис Роуз е скалъпила цял любовен роман от чаша портокалов сок. Човекът дойде да докара някакви стоки, почерних го със сок, той го изпи и после си тръгна. Това е всичко. Нищо не се е случило и не съм го виждала повече.

— Ако е както казваш, имаш късмет. Няма да се наложи да си избиеш от главата тази приумица.

Джон Съмърс не спря да пие и да говори през цялата нощ, а Елайза, свита на коженото кресло, потъна в дрямка с мисълта, че в края на краищата небето се е вслушало в молитвите й. От страшния лек на мама Фресия я отърва не желаното земетресение, а нейният вуйчо. В колибата на двора индианката я чака през цялата нощ.

Сбогуването

В събота следобед Джон Съмърс заведе сестра си Роуз да разгледа парахода на Родригес де Санта Крус. Ако в близките дни преговорите се развиеха успешно, щеше да стане негов капитан и желанието му да изостави платноходите щеше най-сетне да се изпълни. По-късно гостуваха на Паулина в салона на Английския хотел, където бе отседнала. Бе пристигнала от север, за да осъществи намеренията си, докато мъжът й вече от няколко месеца се намираше в Калифорния. Благодарение на постоянното движение на кораби в двете посоки съпрузите непрекъснато си пишеха писма и в тях уверенията във взаимна обич бяха изтъкани от търговски съображения. С вродения си усет Паулина реши да привлече Джон Съмърс в своето начинание. Смътно си спомняше, че е брат на Джереми и Роуз Съмърс, чужденците, посещавали няколко пъти имението на баща й, ала капитана бе виждала веднъж и бе разменила с него не повече от една-две учтиви думи. Изборът й се опираше единствено на общото им приятелство с Джейкъб Тод, но през последните седмици тя направи проучвания и остана много доволна от събраните отзиви. Капитанът се ползваше с изключително добро име сред хората от своя занаят и в търговските кантори. Опитът и думата му заслужаваха повече доверие от обичайното през тези дни на повсеместна неразбория, когато всеки можеше да наеме каква да е черупка, да основе компания с шепа луди глави и да вдигне котва. По този начин действаха всякакви мошеници с полуразнебитени гемии, но това нямаше особено значение, тъй като в Калифорния дружествата бързо се разтуряха, всички зарязваха корабите и хукваха към златните находища. Паулина обаче залагаше на дългосрочни цели. Първо на първо, не бе принудена да се съобразява с чужди изисквания, защото нейни съдружници бяха само мъжът й и деверът й, а освен това по-голямата част от капитала принадлежеше лично на нея, тъй че разполагаше с пълна свобода да взема решения. Немного големият параход, кръстен от нея „Фортуна“, бе порил доста дълго морските вълни, но беше в безупречно състояние. Паулина нямаше нищо против да плаща добре на моряците, за да не избягат подир сбирщината от златотърсачи, но съзнаваше, че без твърдата ръка на умел капитан високите надници не бяха достатъчни, за да поддържат реда на борда. Мъжът й и деверът й възнамеряваха да изнасят миньорски сечива, дървен материал за жилища, работни дрехи, домашни потреби, сушено месо, зърнени храни, фасул и други трайни продукти, но щом стъпи във Валпараисо, тя разбра, че мнозина са си наумили същото и конкуренцията ще е жестока. Огледа се наоколо и видя очебийното изобилие на зеленчуци и плодове на щедрото лято. Предлагаше се повече, отколкото бе възможно да се продаде. Зеленчуците растяха по дворовете, а дръвчетата се огъваха под тежестта на плода и малцина бяха готови да плащат за нещо, получавано дотогава даром. Спомни си за бащиния имот, където реколтата гниеше по земята, понеже никой не си даваше труд да я прибере. Ако успееше да прекара такъв товар до Калифорния, щеше да е по-ценен от самото злато, заключи тя. Свежи продукти, чилийско вино, лекарства, яйца, скъпи дрехи, музикални инструменти и — защо не? — театрални представления, оперети, сарсуели[6]. Сан Франсиско посрещаше всекидневно стотици новодошли. Засега това бяха несретници и бандити, но несъмнено щяха да пристигнат и заселници от другия край на Съединените щати, честни земеделци, адвокати, лекари, учители и всякакви почтени люде, готови да се установят там със семействата си. Има ли жени, ще има и цивилизация, а щом цивилизацията навлезе в Сан Франсиско, моят параход ще бъде на място с всичко необходимо, реши Паулина.

Тя прие капитан Джон Съмърс и сестра му Роуз на чай, когато обедният пек бе понамалял и откъм морето се надигаше прохладен ветрец. Бе облечена прекалено скъпо за скромното пристанищно общество, от глава до пети в муселин и кремави дантели, с венец от къдрици над ушите и повече накити от допустимото за този час на деня. Бавачка в униформа държеше палавото й двегодишно момченце, докато тя поднасяше парченца торта към муцунката на космато кученце, свито в нозете й. Първият половин час премина в опознаване, пиене на чай и спомени за Джейкъб Тод.

— Какво стана с нашия добър приятел? — запита Паулина, защото никога не забравяше помощта на особняка англичанин в любовната й история с Фелисиано.

— От доста време не съм чувал за него — отговори капитанът. — Преди няколко години замина с мен за Англия. Беше доста потиснат, но морският въздух му се отрази благотворно и когато пристигнахме, си бе възвърнал доброто настроение. Според последните ми сведения, се готвел да създаде утопична колония.

— Да създаде какво? — възкликнаха в един глас Паулина и мис Роуз.

— Група, отделена от обществото, със собствени закони и управление, ръководена от принципите на равенството, свободната любов и съвместния труд, доколкото разбрах. Поне така ми обясняваше през цялото време, докато пътувахме.

— Той е по-смахнат, отколкото го смятахме — заяви мис Роуз с известно съчувствие към предания си кандидат.

— Винаги обявяваме за смахнати хората със собствен начин на мислене — отбеляза Паулина. — Самата аз имам идея и бих желала да я обсъдим с вас, капитан Съмърс. Вече огледахте „Фортуна“. За колко време би стигнала с пълна пара от Валпараисо до залива Пенас?

— До залива Пенас? Това е на юг от юга!

— Така е. По-надолу от Пуерто Айсен.

— Но какво ще търся там? Нататък има само острови, гори и дъжд, госпожо.

— Познавате ли онези места?

— Да, но мислех, че ще пътувам до Сан Франсиско.

— Опитайте от тези пастички, превъзходни са — прикани ги тя, като галеше кученцето.

Докато Джон и Роуз Съмърс разговаряха с Паулина в салона на Английския хотел, Елайза крачеше до мама Фресия в квартал „Алмендрал“. По това време започваха да пристигат учениците и гостите за сбирката в танцовата школа и по изключение мис Роуз й бе разрешила да отиде за няколко часа, придружавана от бавачката. Обикновено не я пускаше да ходи в школата без нея, но учителят по танци предлагаше спиртни напитки едва след залез-слънце и в ранните следобедни часове буйните младежи стояха надалеч. Елайза, решена да се възползва от единствената възможност да излезе на улицата без мис Роуз, замоли индианката да й помогне да изпълни плана си.

— Благослови ме, мамичко. Трябва да стигна до Калифорния и да потърся Хоакин — увещаваше я тя.

— Къде ще ходиш сама, и то бременна? — ахна ужасена бавачката.

— И да не ми помогнеш, пак ще замина!

— Ще обадя всичко на мис Роуз!

— Ако й кажеш, ще се убия. А после ще ти се явявам всяка нощ и ще те мъча, докато си жива, кълна ти се — отвърна девойката ожесточено и твърдо.

Предния ден бе видяла на пристанището как група жени се пазаряха да ги качат на един кораб. Изглеждаха съвсем различно от обичайните минувачки в града, лете и зиме увити в черни наметки, затова предположи, че са от развратниците, с каквито се веселеше вуйчо й Джон. „Това са развалени жени, лягат с мъже за пари и ще отидат право в пъкъла“, й бе обяснила някога мама Фресия. Бе доловила и откъслечни думи, когато веднъж капитанът разказваше на Джереми Съмърс за чилийките и перуанките, които заминавали за Калифорния с намерението да измъкнат златото от миньорите, но нямаше представа как става това. Ала щом онези жени можеха да пътуват сами и да оцелеят без чужда помощ, тя също щеше да се справи, заключи Елайза. Пристъпваше бързо, с разтуптяно сърце, полускрита зад ветрилото, изпотена от декемврийската горещина. В малка кадифена торбичка носеше накитите от чеиза си. Новите й ботинки се оказаха истинско мъчение, корсетът я стягаше в талията, а от вонята, лъхаща от откритите канавки, по които се стичаха нечистотиите на града, й се гадеше още повече, ала вървеше изправена, както бе възпитана през годините, когато пазеше равновесие с книга върху главата и свиреше на пиано с привързана към гърба метална пръчка. Мама Фресия пъшкаше и негодуваше на своя език и едва смогваше да я настигне с разширените вени и тлъстините си. Къде отиваме, момиче, за бога? Но Елайза не бе в състояние да й отговори, понеже не знаеше. Едно бе ясно — нямаше как да заложи скъпоценностите и да си купи билет за Калифорния, защото вуйчо й Джон непременно щеше да научи. Въпреки че всеки ден тук хвърляха котва десетки кораби, Валпараисо бе малък град и на пристанището всички познаваха капитан Джон Съмърс. Девойката не разполагаше и с лична карта, още по-малко с паспорт, а и не бе възможно да получи документи, тъй като тъкмо тогава легацията на Съединените щати в Чили бе затворена поради нещастната любов на американския дипломат към някаква чилийска дама. Елайза реши, че единственият начин да последва Хоакин Андиета в Калифорния бе да се промъкне тайно на някой кораб. Вуйчо й Джон разказваше, че понякога, с помощта на човек от екипажа, на борда се качвали нередовни пътници. Навярно някои успявали да се укрият по време на пътуването, други умирали и труповете им били изхвърляни незабелязано в морето, но ако ги видел, той наказвал по равно и пътника, и неговите съучастници. В такива случаи, споделяше вуйчо й, налагал с най-голяма строгост неоспоримата си власт като капитан — в открито море не съществували други закони и правосъдие, освен неговите.

Повечето от нелегалните сделки на пристанището според вуйчо й се сключвали в кръчмите. Елайза никога не бе стъпвала по такива места, но видя женска фигура да се отправя към близкото заведение и разпозна една от жените, които предния ден на кея искаха да се качат на кораба. Беше млада и закръглена, с две черни плитки, спуснати на гърба, облечена бе в памучна пола и бродирана блуза, с кърпа на раменете. Елайза я последва, без да се колебае, а мама Фресия остана на улицата да нарежда: „Там влизат само уличници, момичето ми, това е смъртен грях!“ Елайза бутна вратата и й трябваха няколко минути, за да се нагоди към полумрака и застоялия въздух, наситен с мирис на тютюн и вкисната бира. Пивницата бе препълнена с моряци и всички погледи се насочиха към тях двете. За миг настъпи напрегнато мълчание, а после избухна хор от освирквания и просташки закачки. Другата жена си проправи войнствено път, раздавайки удари наляво и надясно, когато някой правеше опит да я докосне, но Елайза се заизмъква назад слепешката, ужасена, без да разбира какво става и защо мъжете крещят. Стигна до вратата, но се сблъска с нов клиент, който тъкмо влизаше. Човекът възкликна нещо на непознат език и я задържа, когато тя се подхлъзна по пода. Като я видя, човекът се стъписа — Елайза, с целомъдрената си рокля и ветрилото нямаше никакво място там. На свой ред и тя го погледна и веднага позна готвача китаец, когото вуйчо й им бе представил предния ден.

— Дао Циен? — заговори го тя, признателна на добрата си памет.

Човекът я поздрави с долепени пред лицето длани и няколко поклона, докато в салона дюдюканията продължаваха. Двама моряци се надигнаха и олюлявайки се, приближиха към тях. Дао Циен посочи на Елайза изхода и излязоха.

— Мис Съмърс? — попита той навън.

Елайза кимна, но не успя да каже нищо, защото ги прекъснаха двамата моряци, надвесени на вратата, видимо пияни, готови за свада.

— Как смееш да досаждаш на прекрасната госпожица, мръсен китаецо? — викнаха заплашително.

Дао Циен сведе глава, обърна се и понечи да се отдалечи, но един от мъжете го настигна сграбчи го за плитката и я дръпна, докато другият фъфлеше ласкателства с тежък дъх на вино в лицето на Елайза. Бърз като котка, китаецът се извъртя и застана срещу нападателя си. Държеше огромния нож в ръка и на лятното слънце острието святкаше като огледало. Мама Фресия нададе вой и тутакси ритна като кон по-близкия моряк, сграбчи Елайза за лакътя и въпреки дебелината си хукна с неподозирана пъргавина надолу по улицата. Тичаха няколко пресечки, надалеч от квартала на разврата, и спряха чак на площадчето „Сан Агустин“, където мама Фресия се стовари разтреперана на най-близката пейка.

— Ох, момичето ми! Научат ли господарите, ще ме убият. Да се прибираме тозчас!

— Не съм свършила работата, за която дойдох, мамичко. Трябва да се върна в кръчмата.

Мама Фресия застана пред нея със скръстени ръце и решително отказа да помръдне, а Елайза заснова с широки крачки напред-назад, като се мъчеше да състави някакъв план сред цялата бъркотия. Не разполагаше с много време. Разпорежданията на мис Роуз бяха съвсем ясни — точно в шест колата щеше да ги чака пред танцовата школа, за да ги закара обратно вкъщи. Трябваше да действа незабавно, реши Елайза, защото друга възможност нямаше да има. Точно тогава видяха китаеца кротко да идва към тях с гъвкавата си походка и с невъзмутима усмивка. Повтори обичайните поклони за поздрав, а сетне се обърна към нея на правилен английски и я запита дали почитаемата дъщеря на капитан Джон Съмърс се нуждае от помощ. Тя поясни, че не е дъщеря, а племенница, и в прилив на внезапно доверие или отчаяние му призна, че наистина й е нужна помощта му, ала въпросът е много личен.

— Нещо, което капитанът не бива да узнае?

— Никой не бива да узнае!

Дао Циен се извини. Капитанът е добър човек, рече, макар че го отвлякъл грубо, за да го качи на кораба си, но после се държал прилично с него и той не възнамерявал да го мами. Съкрушена, Елайза се отпусна на пейката и захлупи лице с дланите си, под погледа на мама Фресия, която наблюдаваше двамата, без да знае думичка английски, но се досещаше за плановете й. Накрая индианката застана до Елайза и побутна кадифената торбичка с накитите от чеиза.

— Да не смяташ, че на този свят някой прави нещо даром, дъще? — рече тя.

Елайза схвана начаса. Изтри сълзите си и покани китаеца да седне, посочвайки му мястото до себе си на пейката. Бръкна в торбичката, извади перлената огърлица, подарена от вуйчо й Джон предишния ден, и я постави на коленете на Дао Циен.

— Можете ли да ме скриете на някой кораб? Трябва да стигна до Калифорния — обясни му тя.

— Защо? Това не е място за жени, а само за разбойници.

— Търся нещо.

— Злато ли?

— По-ценно от златото.

Китаецът зяпна от изненада, защото дотогава не бе срещал жена, способна да стигне до такава крайност в истинския живот, извън класическите романи, чиито героини на финала неизменно загиваха.

— С тази огърлица можете да си купите билет. Не е нужно да пътувате скришом — поясни й Дао Циен, тъй като не мислеше да си усложнява живота с нарушения на закона.

— Никой капитан няма да ме вземе, без да съобщи на близките ми.

След първоначалната изненада, Дао Циен направо се втрещи — тя откровено се готвеше да опозори семейството си и се надяваше той да й помогне? Несъмнено в тялото й се бе вселил демон. Елайза посегна още веднъж към торбичката, извади златна брошка с тюркоази и я постави на коляното му редом с огърлицата.

— Обичали ли сте някога някого повече от собствения си живот, господине? — рече тя.

За пръв път, откакто се познаваха, Дао Циен я погледна в очите и навярно съзря нещо в тях, защото взе огърлицата и я пъхна под ризата си, а после й върна брошката. Стана, намести памучните си панталони и касапския нож на пояса и отново се поклони тържествено.

— Вече не работя за капитан Съмърс. Утре бригантината „Емилия“ вдига котва на път за Калифорния. Елате довечера в десет и ще ви кача на борда.

— Как?

— Не зная. Ще видим.

Дао Циен отново закима вежливо на раздяла и се отдалечи тихо и бързо, сякаш се бе изпарил. Елайза и мама Фресия се върнаха в танцовата школа тъкмо навреме, за да заварят кочияша, който от половин час ги чакаше и току надигаше манерката.

Някога напета и бърза, френска по произход, бригантината „Емилия“ вече бе прекосила много морета и отдавна бе забравила дръзката си младост. Тялото й бе изпъстрено с белези от дългите плавания, застарелите й хълбоци бяха натежали от полепнали миди, грохналите й стави скърцаха под напора на вълните, а зацапаните платна бяха кърпени безброй пъти като останки от одрипавяла фуста. Когато в слънчевото утро на 18 февруари 1849 г. бригантината вдигна котва от Валпараисо, на борда й имаше осемдесет и седем пътници от мъжки пол, пет жени, шест крави, осем свине, три котки, осемнайсет моряци, капитан холандец, щурман чилиец и готвач китаец. На „Емилия“ пътуваше и Елайза, но за присъствието й знаеше единствено Дао Циен.

Пътниците от първа класа бяха наблъскани на надстройката на носа, всички накуп, но все пак доста по-удобно от останалите, натикани в малки кутийки за по четири души или налягали направо на палубите, след като бяха хвърляли жребий къде да сместят вързопите си. Кабина под водолинията бе определена за петте чилийки, тръгнали да си опитат късмета в Калифорния. На пристанище Каляо щяха да се качат още две перуанки и без много глезотии щяха да се сместят при тях по две на койка. Капитан Винсент Кац разпореди на моряците и пътниците да нямат никакво вземане-даване с дамите, защото не допускал непристойни връзки на кораба си, а очевидно от негова гледна точка въпросните особи не бяха от най-добродетелните, но, естествено, по време на плаването заповедта му бе многократно пренебрегвана. На мъжете липсваше дамско общество, а жените, клети блудници, впуснали се в премеждията, нямаха пукната пара в джоба. Кравите и свинете, здраво привързани в тесни ясли на задната палуба, щяха да осигуряват прясно мляко и месо за всички, защото основната храна се състоеше от фасул, твърд черен сухар, сушено осолено месо и каквато риба успееха да уловят. За да разнообразят оскъдицата, пасажерите с повече възможности си носеха собствени провизии, преди всичко вино и тютюн, но мнозинството гладуваха. Две от котките се разхождаха свободно, за да държат на разстояние плъховете, понеже инак гризачите се плодяха до безчет през двата месеца плаване. Третата котка бе затворена при Елайза.

В търбуха на „Емилия“ бе събран всевъзможен багаж на пътниците, както и товарът, предназначен за търговия в Калифорния, натрупан така, че ограниченото пространство да се използва в най-голяма степен. Нищо не биваше да се пипа до крайната точка на пътуването, затова там можеше да влиза само готвачът, единственият, имащ право на достъп до строго разпределените дажби от продуктите. Дао Циен носеше ключовете окачени на кръста си и отговаряше лично пред капитана за съдържанието на трюмовете. Там, в най-дълбокото и тъмно място на кораба, бе скрита Елайза. Стените и покривът на хралупата й, с размери два на два метра, бяха образувани от бали и сандъци със стока, за легло й служеше един чувал, а за осветление имаше само останка от свещ. Разполагаше с паничка за храна, кана за вода и нощно гърне. Можеше да направи няколко крачки и да се протегне между денковете, можеше освен туй да плаче и да крещи колкото й глас държи, защото грохотът на вълните, разбиващи се в кораба, заглушаваше виковете й. Единствената й връзка с външния свят бе Дао Циен, който слизаше по всякакви поводи и при всяка възможност, за да я нахрани и да изпразни гърнето. За дружина си имаше само котката, затворена в трюма, за да се бори с плъховете, но през безкрайните кошмарни седмици на плаването клетото животно се побърка и в края на краищата Дао Циен му тегли ножа от състрадание.

Бяха вкарали Елайза на кораба в чувал, носен на рамо от един от многото докери, които качиха товарите и багажа във Валпараисо. Тя тъй и не разбра как Дао Циен е съумял да си осигури съучастничеството му и да надхитри капитана и щурмана, докато отбелязваха в книгата всички стоки. Няколко часа по-рано бе избягала чрез сложна измама, започнала с подправена писмена покана от семейство Дел Валие да посети имението им за няколко дни. Хрумването не бе лишено от смисъл. Неведнъж преди това дъщерите на Агустин дел Валие я бяха канили в чифлика и мис Роуз й бе разрешавала да отиде, естествено, придружена от мама Фресия. Елайза се сбогува с Джереми, мис Роуз и вуйчо си Джон с престорена лекота, макар в гърдите си да усещаше тежест, сякаш бе затисната от скала. Когато ги видя, седнали край масата за закуска, с английските вестници в ръце, в пълно неведение относно нейните планове, мъчителното раздвоение без малко щеше да я накара да се откаже. Те бяха единственото й семейство и означаваха за нея сигурност и благоденствие, ала тя бе прекрачила границата на приличието и връщане назад нямаше. Съмърсови я бяха възпитали в строги правила на порядъчно поведение и тежко провинение като нейното петнеше достойнството на всички. Бягството й накърняваше семейната чест, но поне им оставяше неизвестността — нищо не пречеше да обявят, че е умряла. Каквото и обяснение да измислеха за пред хората, Елайза нямаше да е там и нямаше да види как се терзаят от позора. Да замине да търси любовника си, й се струваше единственият възможен изход, но в мига на мълчаливата раздяла я облада такава горест, че бе на път да се разплаче и да признае истината. В този миг образът на Хоакин Андиета от нощта на заминаването му й се яви с безпощадна яснота, за да й напомни любовния дълг. Тя приглади няколко кичура, изплъзнали се от сресаните коси, наложи италианската сламена шапчица и излезе помахвайки с ръка за сбогом.

В куфара приготвен от мис Роуз, бяха най-хубавите й летни рокли; носеше и малко пари, откраднати от стаята на Джереми Съмърс и накитите от своя чеиз. Изкушаваше се да добави към тях и скъпоценностите на мис Роуз, но в последния миг надделя уважението към жената, превърнала се в нейна майка. В стаята си, в опразненото ковчеже, мушна кратка записка с благодарност за всичко, което й бяха дали, и с нови уверения, че ги обича силно. В добавка призна какво отнася със себе си, за да спести излишните подозрения към прислугата. Мама Фресия бе сложила в багажа най-здравите й боти, както и бележниците й и пакетчето с любовните писма от Хоакин Андиета. Освен това Елайза носеше дебело одеяло от кастилска вълна, подарък от вуйчо й Джон. Излязоха, без никой да се усъмни в нещо. Кочияшът ги остави на улицата на семейство Дел Валие и без да изчака да им отворят портата се изгуби от поглед. Тогава мама Фресия и Елайза се отправиха към пристанището, за да се срещнат с Дао Циен на уреченото място и час.

Той ги очакваше. Пое куфара от ръцете на мама Фресия и даде знак на Елайза да го последва. Девойката и бавачката дълго се прегръщаха. Със сигурност знаеха, че няма да се видят повече, но никоя от тях не се разплака.

— Какво ще кажеш на мис Роуз, мамичко?

— Нищо. Заминавам направо при своите на юг, там никой няма да ме открие.

— Благодаря ти, мамичко. Никога няма да те забравя…

— А аз ще се моля всичко да е наред, момичето ми — бяха последните думи, които Елайза чу от устата на мама Фресия, преди да влезе в близката рибарска колиба след китайския готвач.

В сумрачното дъсчено помещение без прозорци, където въздухът проникваше само през вратата и миришеше на мокри мрежи, Дао Циен връчи на Елайза торбести панталони и стара износена блуза и с жест я накара да ги облече. С нищо не показа, че ще излезе или ще се извърне от вежливост. Елайза се поколеба, понеже никога не бе сваляла дрехите си в присъствието на мъж, освен пред Хоакин Андиета, но Дао Циен не долови смущението й, тъй като не притежаваше усет за лично пространство и приемаше за нещо естествено тялото и неговите дейности, а свенливостта според него бе по-скоро недостатък, нежели добродетел. Тя осъзна, че не е моментът да придиря, защото корабът тръгваше още същата сутрин и последните лодки отнасяха изостаналия багаж. Свали от главата си сламената шапчица, разкопча сахтиановите боти и роклята, смъкна фустите и примряла от срам, направи знак на китаеца да й помогне да развърже корсета. Докато облеклото й на английска госпожица се свличаше на купчини на пода, тя губеше една по една допирните си точки с познатата действителност и навлизаше безвъзвратно в чудноватото видение, в каквото щеше се превърне животът й през следващите години. Ясно изпита усещането, че започва нова история и че тя е едновременно нейна главна героиня и нейна разказвачка.

Четвъртият син

Първоначално Дао Циен не се наричал така. Всъщност до единадесетата си година той нямал име, понеже родителите му били твърде бедни, за да се занимават с такива подробности и го зовели просто Четвъртия син. Роден бил девет години преди Елайза, на село в провинция Гуандун, на ден и половина път пеша от град Кантон. Произхождал от семейство на знахари. В продължение на безброй поколения мъжете от неговия род си предавали от баща на син знания за лековитите растения, умения за отстраняване на вредните секрети, заклинания за пропъждане на демоните и майсторство в правилното насочване на жизнената сила — ци. В годината, когато се родил Четвъртия син, семейството изпаднало в крайна нищета, след като постепенно изгубило земята си, заграбена от лихвари и комарджии. Имперските чиновници събирали данъци, заделяли парите за себе си, а после въвеждали нови налози, за да прикрият кражбите, а освен това искали непозволени комисиони и подкупи. Като повечето селяни мъжете от семейството на Четвъртия син не можели да плащат. Когато успявали да потулят от мандарините някоя и друга пара от нищожните си доходи, веднага я прахосвали на комар, едно от малкото развлечения, достъпни за бедняците. Хората като тях залагали на състезания на жаби и скакалци, или на бой на хлебарки, или на разни народни игри, например на фан тан.

Като малък Четвъртия син бил жизнерадостен, смеел се на всичко, но притежавал огромна способност да се съсредоточава и изпитвал силна жажда за знания. На седем години осъзнал, че добрият лечител умее да поддържа в равновесие ин и ян, а на девет познавал свойствата на местните билки и помагал на баща си и по-големите си братя в приготовлението на разните лапи, мехлеми, отвари за засилване, балсами, сиропи, прахове и хапчета от селската фармакопея. Бащата и Първия син обикаляли пеш от село на село и предлагали лечение и лекарства, а Втория и Третия син обработвали мизерното парче земя — единственият семеен капитал. Задачата на Четвъртия син била да бере билки и той я изпълнявал с удоволствие, защото му позволявала да скита свободно из околността, да си измисля игри и да подражава на гласовете на птиците. Понякога, ако й оставали сили след безкрайните домашни задължения, го придружавала и майка му — като жена тя не можела да работи на полето, без да си навлече подигравките на съседите. Преживявали с мъка и все повече затъвали в дългове до пагубното лято на 1834 г., когато върху семейството налетели най-злите демони. Най-напред котел с вряла вода се обърнал върху най-малката дъщеря, едва двегодишна, и я попарил от глава до пети. Наложили изгарянията с яйчен белтък и церили момиченцето с подбрани за такива случаи треви, но за по-малко от три дни то се уморило да страда и издъхнало. Майката не могла да го понесе. Била изгубила и други деца в крехка възраст и кончината на всяко от тях оставяла рана в душата й, ала злополуката с дъщеричката била като последното оризово зрънце, което преобръща купичката. Жената видимо залиняла, слабеела от ден на ден, кожата й добила зеленикав оттенък, костите й станали трошливи, а отварите на мъжа й не успели да спрат загадъчната неумолима болест. Една сутрин я намерили вкочанена, с усмивка на облекчение и успокоен поглед, защото най-сетне отишла при мъртвите си рожби. Ставало дума за жена и погребалните обичаи били много прости. Синовете не били в състояние да платят на монах, а и не разполагали с ориз, за да почерпят роднините и съседите по време на обреда, но поне направили нужното духът й да не се свре на тавана, в кладенеца или в мишите дупки, та сетне да излиза оттам и да ги мъчи. Без майката, съумяла с безгранични усилия и търпение да задържи семейството сплотено, се оказало невъзможно да спрат бедствията. Настъпила година на тайфуни, слаба реколта и глад и обширните земи на Китай се задръстили от просяци и разбойници. Братята продали седемгодишната си сестричка на някакъв търговец и повече не чули за нея. Първия син, предопределен да замести бащата в занаята на пътуващ лекар, бил ухапан от болно куче и не след дълго умрял в гърчове и с пяна на уста. Втория и Третия син вече били на възраст да работят и върху тях легнала отговорността да се грижат за баща си до края на живота му, да изпълнят погребалните обреди след смъртта му и да почитат неговата памет и тази на другите прадеди мъже до пет поколения назад. Четвъртия син не бил от особена полза, пък и нямало как да го изхранят, затова баща им го продал в робство за десет години на някакви търговци, чийто керван минал край селото. По онова време момчето било единайсетгодишно.

Благодарение на една от случайностите, които често щели да променят насоката на живота му, за Четвъртия син периодът на робството всъщност съвсем не бил ад, а се оказал много по-добър от годините, прекарани под бащиния покрив. Две мулета теглели каруцата с най-тежките товари на кервана. Досадно скрибуцане се разнасяло при всяко завъртане на колелата несмазвани нарочно, та да пропъждат злите духове. За да не избяга, завързали с въже за едно от животните Четвъртия син, разплакан безутешно след раздялата с баща си и братята. Бос, жаден, преметнал на гръб торбичката с малкото си вещи, той видял как се изгубили от погледа му покривите на селото и родните места. Не познавал друг живот освен този в бащината колиба — все пак не поминувал зле, родителите му се отнасяли към него с обич, майка му му разказвала разни приказки, смеели се и празнували по всякакъв повод, дори в най-големия недоимък. А сега подтичвал подир мулето, уверен, че с всяка крачка навлиза все по-дълбоко в селенията на демоните и се боял, че скриптенето на колелата и звънът на камбанките, окачени по каруцата не са достатъчни, за да го предпазят. Едва-едва разбирал наречието на пътниците, но малкото думи, доловени случайно, го изпълвали с ужас до мозъка на костите. Говорели за многобройните озлобени гении — погубени души на покойници, неуспели да получат подходящо погребение и тръгнали да скитат по тамошните земи. Поради глада, тифуса и холерата областта била осеяна с трупове и живите не стигали, за да окажат почит на толкова мъртъвци. За щастие, призраците и демоните се славели със слабоумието си — не умеели да завиват по ъглите и вниманието им лесно се отвличало, когато им поднасяли храна или подаръци от хартия. Ала въпреки това, понякога нямало сила, способна да ги отдалечи, и духовете се явявали с твърдото намерение да получат свободата си, убивали пришелците или се вмъквали в телата им, за да ги принудят да вършат немислими злодеяния. Така изтекли няколко часа в път. Летният зной и жаждата били кошмарни, момчето се препъвало на всеки две крачки, та от нетърпение новите му господари незлобливо го подканяли да бърза, пляскайки го с пръчка през нозете. По залез-слънце решили да спрат на стан. Разтоварили животните, стъкнали огън, запарили чай и се разделили на малки групи да играят фан тан и ма джон. Най-накрая някой се сетил за Четвъртия син и му подал паничка с ориз и чашка чай и той им се нахвърлил ненаситно след насъбрания от дълги месеци глад. Тъкмо тогава изневиделица ги връхлетяла страхотна шумотевица и изведнъж всички се озовали обвити от облак прах. Крясъците на нападателите се смесили с врявата на пътниците, а малчуганът, примрял от уплаха, пропълзял под каруцата, доколкото позволявало въжето, привързано за крака му. Както бързо се разбрало, не били застигнати от дяволско войнство, а от банда разбойници — една от многото, които в онези години на отчаяние се възползвали от бездействието на имперските войници и безчинствали по пътищата. Щом се окопитили от първия сблъсък, търговците грабнали оръжията и се опълчили срещу злодеите с оглушителни викове, заплахи и стрелба. Олелията траяла едва няколко минути. Когато прахта се слегнала, един от злосторниците бил избягал, а другите двама лежали тежко ранени в пръстта. Смъкнали маските от лицата им и видели, че са юноши, облечени в дрипи и въоръжени с тояги и първобитни копия. Побързали да им прережат вратовете, налагайки им така унижението да напуснат този свят на парчета, а не цели, както пристигнали на него, и за назидание набучили главите от двете страни на пътя. Едва неразборията се поразминала, забелязали, че един от спътниците им от кервана се превива на земята с дълбока рана от копие на бедрото. Четвъртия син, дотогава скован от паника под каруцата, изпълзял от скривалището си и почтително помолил уважаемите търговци да му разрешат да се погрижи за ранения. Нямали друг изход и го оставили да опита. Момъкът поискал чай, за да промие раната, сетне бръкнал в торбата и извадил бурканче бай яо. Нанесъл белия мехлем върху раната, превързал стегнато крака и съобщил без никакво колебание, че до три дни разкъсаното място ще се затвори. Така и станало. Това премеждие го спасило от робска участ и кучешки живот през следващите десет години, тъй като заради добрата му подготовка търговците го продали в Кантон на прославен народен лекар и учител по иглотерапия — джун и — комуто бил нужен помощник. Край този мъдрец Четвъртия син натрупал знания, каквито никога не би получил при баща си на село.

Престарелият учител бил кротък човек, с гладко и кръгло като луната лице, провлачен говор и костеливи, чувствителни длани — най-ценното му пособие. Най-напред се погрижил да именува прислужника си. Запрелиствал книгите по астрология и сборниците с гадания и най-сетне намерил хубаво име за момчето — Дао. Думата имала няколко значения, като път, посока, смисъл и хармония, ала се отнасяла преди всичко за житейския път. Освен това учителят му дал своето презиме.

— Ще се наричаш Дао Циен. Това име ще те изведе на пътя на медицината. Съдбата ти ще бъде да облекчаваш чуждата болка и да постигнеш мъдростта. Ще станеш като мен — джун и.

Дао Циен… Младият ученик приел името с благодарност. Целунал ръцете на господаря си и за пръв път, откак напуснал бащиния дом, се засмял. Радостният порив, подтиквал го преди да танцува от удоволствие без причина, отново затрепкал в гърдите му и усмивката му не помръкнала цели седмици наред. Припкал из къщи и с наслада вкусвал името си като бонбон в устата, повтарял го на глас, сънувал го, докато напълно се отъждествил с него. Учителят, последовател на Конфуций в практическите неща и на Буда в идеологическо отношение, го насочил със здрава, но крайно любяща ръка към правилата, които щели да изградят от младия човек добър лекар.

— Ако успея да те науча на всичко, което възнамерявам, някой ден ще станеш просветен човек — му рекъл той.

Учителят говорел, че обредите и установените обичаи са не по-малко нужни от изискванията на доброто възпитание и степените в обществената стълбица. Твърдял, че знанието без мъдрост е безполезно, че мъдростта не съществува, ако е лишена от духовност, а истинската духовност предполага неизменно да служиш на другите. Както много пъти му обяснявал, същината на добрия лекар се състояла в способността му за съпричастие и в чувството му за нравственост — без тях свещеното изкуство на изцелението се свеждало до обикновена шарлатания. Допадала му и склонността на ученика да се усмихва.

— Изминал си значителна част от пътя към мъдростта, Дао. Мъдрият човек е винаги радостен — казвал той.

През цялата година Дао Циен ставал в зори, като всеки ученик, за да се отдаде за един час на самовглъбен размисъл, песнопения и молитви. Разполагал само с един ден почивка за посрещането на Новата година, а трудът и ученето били единствените му занимания. Преди всичко трябвало да овладее до съвършенство китайската писменост, официалното средство за общуване в безкрайните земи, обитавани от стотици племена, всяко със свой език. Наставникът му бил непреклонен относно красотата и изяществото на калиграфията, отличаваща изтънчения човек от мошеника. Също така държал да развие у Дао Циен възприемчивост към изкуството, присъща според него на висшите създания. Като всеки просветен китаец той изпитвал нескрито презрение към войната и в замяна предпочитал изкуствата — музиката, живописта и литературата. Край него Дао Циен се научил да цени нежната дантела на паяжината, блеснала в зори под перлените капки на росата и да излива възхищението си в проникновени стихотворения, изрисувани с изискан краснопис. По мнение на учителя, ако строфите били неумели, по-добре било човек изобщо да не пише лирика. В дома му юношата често присъствал на сбирки, чиито участници съчинявали стихове, родени в моментно вдъхновение, и се любували на градината, докато той им поднасял чай и удивено ги слушал. Човек може да постигне безсмъртие, ако напише дори само една книга, особено с поезия, казвал учителят, който вече бил автор на няколко тома. Към селските практически умения, които Дао Циен овладял, гледайки как работи баща му, се добавила огромната по обем теория на древната китайска медицина. Младежът узнал, че човешкото тяло се състои от пет елемента — дърво, огън, земя, желязо и вода, — съответстващи на пет планети, пет атмосферни състояния, пет цвята и пет музикални тона. Чрез навременната употреба на лечебни растения, иглотерапия и вендузи добрият лекар можел да предотврати или да изцери различни болести, а също да насочва мъжката, активна и лека енергия и женската пасивна и тъмна сила — ин и ян. Ала целта на лекарското изкуство била не толкова да се пребори със заболяванията, колкото да поддържа хармонията. „Трябва да подбираш храните, да поставиш леглото си в правилно положение и да провеждаш размишленията си според годишните времена и посоката на вятъра. Така винаги ще си в съзвучие с мирозданието“, съветвал го учителят.

Джун и бил доволен от съдбата си, макар че липсата на потомство тегнела като сянка над ведрия му дух. Нямал деца въпреки чудодейните треви, приемани редовно през целия му живот за прочистване на кръвта и укрепване на члена, и въпреки лековете и заклинанията над двете му съпруги, починали на млади години, и над многобройните последвали ги наложници. Налагало се смирено да приеме, че не били виновни всеотдайните му жени, а вялото отделяне на сока на неговата мъжественост. Всички лекарства за плодовитост, послужили му, за да помага на хората, се оказали безполезни за него самия и той най-сетне се примирил с неоспоримия факт, че бъбреците му са сухи. Престанал да мъчи жените си с безсмислени изисквания и взел да им се наслаждава пълноценно, според указанията на прекрасните книги за под възглавката[7] от личната му сбирка. Ала старият човек охладнял към тези удоволствия отдавна, когато започнало да надделява желанието му да добие нови знания и да извърви тясната пътека на мъдростта, и се освободил една подир друга от наложниците, чието присъствие го откъсвало от умствените занимания. Спомените му стигали и не му било нужно девойката да е пред очите му, за да я възпее във възвишени рими. Отказал се и от собствени деца, но трябвало да се погрижи за бъдещето. Кой щял да му помага в последния етап и в часа на смъртта? Кой щял да поддържа гроба му и да почита паметта му? И преди бил подготвял ученици, като тайно хранел надеждата да осинови всеки от тях, но никой не се оказал достоен за подобна чест. Дао Циен не бил по-умен, нито по-надарен от останалите, но носел у себе си жажда за знания и учителят я разпознал незабавно, защото приличала на неговата. Освен това момчето било мило и забавно и човек бързо го обиквал. През годините на съжителството им учителят започнал толкова да го цени, че често се питал как е възможно да не е негов роден син. Все пак високото мнение за ученика му не го заслепявало, защото от опит знаел, че обикновено промените в юношеството са много дълбоки и все още било рано да се отгатне що за човек ще стане Дао. Както се казва в китайска поговорка, дори и да блестиш на младини, не е ясно колко ще струваш на старини. Джун и се боял да не сгреши отново, както му се случвало преди, и предпочел търпеливо да изчака да се разкрие истинската природа на момчето. Междувременно щял да го изправя като фиданките в градината, за да му помогне да израсне както трябва. Той поне учи бързо, мислел престарелият лекар, пресмятайки с колко години живот разполага. Според поличбите на звездите и внимателното наблюдение над собственото му тяло, не му оставало време да подготви още един ученик.

Не след дълго Дао Циен вече умеел да подбира какво да купи от пазара и от билкарските магазини, умеел и да се пазари, както му е редът, знаел и как да приготвя лекарствата без ничия помощ. Докато наблюдавал работата на учителя си, опознал заплетеното устройство на човешкия организъм и начините да охлажда трескавите и болните с огнен темперамент, да сгрява страдащите от преждевременния студ на смъртта, да накара да закипят соковете у безплодните и да подсуши изтощените от слузести течения. Излизал на продължителни обиколки по полето, за да търси най-добрите растения в точно подбрания момент на най-голямата им действена сила, и сетне ги пренасял увити във влажно платно, за да ги запази свежи по пътя до града. Когато навършил четиринайсет години, учителят му сметнал, че момъкът е узрял да практикува и започнал редовно да го праща да се грижи за проститутките с изричната заповед да се въздържа от сношения с тях, защото, както сам можел да се увери, докато ги преглеждал, в телата им вече се била вселила смъртта.

— Болестите в публичните домове отнасят повече жертви, отколкото опиумът и тифусът. Но ако изпълняваш задълженията си и напредваш бързо, когато дойде моментът, ще ти купя девствено момиче — обещал учителят.

Като малък Дао Циен познал глада, но тялото му се източило и станал по-висок от всички други в рода си. На четиринайсет години не изпитвал към продажните момичета влечение, а само научно любопитство. Били толкова различни от него, обитавали толкова далечен и потаен свят, че не бил в състояние да ги приеме за истински човешки същества. По-късно, когато, опиянен от внезапния изблик на своята мъжка природа, започнал да блуждае като в несвяст, препъвайки се дори в сянката си, възпитателят му съжалил, че се е отказал от наложниците. Нищо не отвличало добрия ученик от неговите отговорности както избуялата мъжественост. Женската близост би го укротила и покрай другото би му дала и практически познания, но тъй като мисълта да купи жена не му била по сърце — чувствал се удобно в чисто мъжкия си свят, — наставникът карал Дао да пие отвари, за да се уталожи жарта му. Джун и вече не помнел бурите на плътските страсти и с най-добри намерения давал на ученика си да чете книгите за под възглавката от своята библиотека като част от обучението, без да съобрази какво въздействие имат върху клетото момче. Изисквал от Дао да запомни наизуст всичките двеста двадесет и две любовни пози с техните поетични имена и да ги разпознава без колебание на прекрасните илюстрации в томовете, а това видимо допринасяло за неспокойството на юношата.

Дао Циен опознал Кантон така добре, както по-рано познавал малкото си селце. Харесвал му старинният, ограден с крепостни стени град — безреден, с криви улички и канали, с дворци и колиби, стихийно изникнали редом, с лодки по реката, където хората живеели и умирали, без никога през живота си да стъпят на брега. Младежът привикнал към климата, влажен и топъл през дългото лято, когато вилнеели тайфуните, но приятен през зимата, от октомври до март. В Кантон достъпът за пришелци бил забранен, но най-ненадейно нахлували пирати с чуждоземни флагове по мачтите. Наистина, имало определени места за търговия, където странниците можели да обменят стоки, но само от ноември до май, а и данъците, ограниченията и спънките били толкова много, че чуждите търговци предпочитали да се заселят в Макао. Рано сутрин, когато Дао Циен тръгвал за пазара, се натъквал на новородени момиченца, захвърлени на улицата или удавени в каналите, нерядко обезобразени от зъбите на кучета и плъхове. Никой не ги искал, били за боклука. За какво да храниш ненужна дъщери, чиято съдба в края на краищата е да слугува на семейството на мъжа си? „Един уродлив син е за предпочитане пред дузина дъщери, мъдри като Буда“, гласяла народната поговорка. Тъй или иначе, деца имало твърде много, а не преставали да се раждат като мишки все нови и нови. Навсякъде изобилствали публичните домове и пушалните за опиум. Кантон бил гъсто населен град, богат и весел, пълен с храмове, ресторанти и игрални домове и жителите му чествали шумно всички празненства от календара. Дори наказанията и екзекуциите се превръщали в повод за забава. Внушителни множества се събирали, за да приветстват палачите с окървавени престилки и наточени ножове, майстори в рязането на глави с един-единствен сръчен замах. Правосъдието се раздавало бързо и просто, без обжалване, но и без ненужна жестокост, освен в случаите на измяна към императора, най-тежкото възможно престъпление, изкупвано с бавна смърт и изгнание за всички роднини, обречени на робство. При по-дребните провинения се полагало бичуване или поставяне за няколко дни на дървена дъска на шията на виновника, тъй че да не може да отдъхне, нито да докосне с ръце главата си, да се нахрани или почеше. По площадите и пазарищата се изявявали разказвачите на приказки, които също като просещите монаси скитали из страната, съхранявайки хилядолетната устна традиция. Фокусници, акробати, укротители на змии, мъже, преоблечени като жени, пътуващи музиканти, магове и жонгльори се тълпели по улиците, а край тях процъфтявала търговията с коприна, чай, яспис, подправки, злато, костенуркови коруби, порцелан, слонова кост и скъпоценни камъни. Зеленчуци, плодове и месо се предлагали в пищно безредие — зелки и крехки бамбукови филизи редом с клетките за котки, кучета и еноти, които, по избор на клиента, месарят убивал и одирал с едно-единствено движение. Имало цели улици само за продажба на птички, защото в никой дом не бивало да липсват пернати твари в кафези — от най-простите до изваяните от скъпо дърво със сребърни и седефени инкрустации. В други улички на пазара пък се предлагали само причудливи рибки, защото носели щастие. Дао Циен, със свойственото му любопитство, се зазяпвал, намирал си приятели, а после хуквал натам, където се продавали нужните за неговия занаят стоки, за да изпълни дадената му поръчка. Можел със затворени очи да намери билкарите воден от наситения мирис на подправки, лековити растения и дървесни кори. Навити на кълбо изсушени змии били струпани като потънала в прах прежда, жаби, саламандри и незнайни морски зверове, нанизани на върви, висели като огърлица, скакалци и едри бръмбари с твърди фосфоресцентни обвивки линеели в кутии, всевъзможни маймуни чакали реда си да умрат, а мечи и орангутанови лапи, рога от антилопи и носорози, тигрови очи, перки от акула и нокти от неизвестни нощни птици се купували на килограм.

За Дао Циен първите години в Кантон преминали в учене, работа и служба при престарелия му наставник, когото вече почитал като свой дядо. Били щастливи години. Споменът за роднините се изпарил и Дао дори забравил лицата на баща си и братята си, но не и на майка си, понеже тя често му се явявала. Науката скоро престанала да бъде задължение за него и се превърнала в копнеж. Щом попаднел на нещо ново, тичал развълнуван да го разкаже на учителя си. „Колкото повече учиш, по-скоро ще разбереш колко малко знаеш, смеел се старецът“. По собствено желание Дао Циен решил да усвои и мандарински, и кантонски, защото говорът от родното му село бил крайно ограничен по обхват. Попивал знанията с изумителна бързина и старият човек на шега го упреквал, че краде дори сънищата му, но страстта към преподаването го правела щедър. Споделил с момчето всичко, което то искало да знае, не само в полето на медицината, но и в други области на богатия му запас от знания и изтънчената му култура. Добродушен по природа, той все пак бил строг в порицанията и взискателен в труда, защото, както казвал, „не ми остава много време и не мога да отнеса на оня свят всичко, което знам — все някой трябва да черпи от него след смъртта ми“. Ала предупреждавал младежа, че ламтежът за знания грози човека също както лакомията и сладострастието. „Мъдрецът нищо не пожелава, не съди и не крои планове; разсъдъкът му винаги е свободен, а в сърцето му цари мир“, твърдял той. Укорявал ученика си за грешките му с такава горест, че Дао Циен предпочитал да бъде нашибан с пръчка, ала подобен подход не съответствал на нагласата на джун и, защото той никога не допускал гневът да ръководи действията му. Биел го обаче с бамбукова тояжка — тържествен, без раздразнение, но с твърди възпитателни намерения — единствено в случаите, когато установял без никакво съмнение, че ученикът му се е поддал на изкушението на комара или е платил, за да легне с жена. Дао Циен добил навика да замазва сметките при пазаруване, за да залага в игралните домове, на чиято притегателна сила му било невъзможно да се противопостави, или пък търсел бърза утеха, с отстъпка като за ученик, в обятията на някоя от пациентките си от публичните домове. Господарят му тутакси го разкривал, защото, ако губел в играта, не можел да обясни къде са парите, останали след покупките, а ако печелел, не умеел да прикрие повишеното си настроение. Жените пък старецът подушвал в кожата на младежа.

— Свали си ризата, синко, ще трябва хубавичко да те наложа, дано най-сетне проумееш. Колко пъти съм ти казвал, че най-големите беди на Китай са хазартът и публичните домове? На комар хората пропиляват плодовете на труда си, а във вертепите — здравето и живота си. С такива пороци никога няма да станеш добър лекар, нито добър поет.

Дао Циен бил шестнайсетгодишен, когато през 1839 г. избухнала Опиумната война между Китай и Великобритания. По онова време Китай вече бил завладян от просяците. Цели тълпи бедняци напускали земите си и пристигали с дрипите и циреите си в градовете, откъдето ги гонели насила, принуждавайки ги да бродят като глутници изгладнели кучета по пътищата на империята. Шайки разбойници и размирници устройвали засада след засада на правителствените войски в истинска безкрайна партизанска война. Настанали дни на разруха и грабеж. Отслабналата имперска армия, командвана от продажни офицери, които получавали от Пекин противоречиви заповеди, не била в състояние да даде отпор на могъщия и стегнат английски морски флот. Военачалниците не разчитали и на народната подкрепа, защото на селяните им омръзнало да гледат как войниците опустошават нивите им, опожаряват селата им и изнасилват дъщерите им. След почти четиригодишна съпротива Китай трябвало да приеме унизителното поражение, да заплати на победителите сума, равна на двадесет и един милиона долара, да им предаде Хонконг и да им разреши да създадат свои „концесии“ — жилищни квартали, снабдени с дипломатически имунитет. Обитавали ги чужденците, подсигурени със собствена полиция, обслужване, управление и закони, както и със собствени войски за отбрана — същински обособени държави на китайска територия, откъдето европейците ръководели търговията, на първо място с опиум. В Кантон неприятелите влезли едва пет години по-късно, но след като станал свидетел на срамното поражение на своя император, пред когото благоговеел, и на сриването на стопанските и нравствените устои на родината, учителят по иглотерапия решил, че повече няма смисъл да живее.

През войната сърцето на престарелия джун и се късало и той изгубил покоя, постигнат с толкова усърдие през целия му живот. Неговата безкористност и безразличието му към материалите въпроси се изострили дотам, че Дао Циен трябвало да му дава храна в устата, тъй като по цели дни не ядял нищо. Започнал да прави грешки в сметките и кредиторите захлопали по вратата, но той не им обърнал никакво внимание, защото всичко, свързано с парите му се струвало недостойно бреме, от което мъдреците били поначало освободени. В старческото си умопомрачение през последните години учителят забравил добрите си намерения да осинови своя ученик и да му намери съпруга и всъщност бил толкова отнесен, че често се вглеждал слисано в Дао Циен, без да може да си спомни името му и да го намести сред бъркотията от лица и събития, затлачили паметта му без ред и смисъл. Все пак събрал достатъчно разум, за да уточни подробностите на погребението си, защото най-важното събитие в живота на знатния китаец е собствената му смърт. Мисълта да сложи изискан край на покрусата се въртяла в главата му от доста време, но изчаквал развръзката на войната с тайната налудничава надежда да доживее победата на войските на Поднебесната империя. Наглостта на чужденците била непоносима и го изпълвала с огромно презрение към безогледните фан уей, бледи призраци, които не се миели, пиели мляко и алкохол, нямали понятие от основните правила на доброто възпитание и не били способни да почитат прадедите си както подобава. Според него търговските споразумения били израз на великодушието на императора към неблагодарните диваци, а те, вместо да му се кланят с възхвали и признателност, искали още и още. Подписването на Нанкинския договор било последният удар за джун и. Всички, от императора до най-обикновения китаец, били опозорени. Как щели да си възвърнат честта след такова падение?

Старият мъдрец се отровил, като погълнал злато. След излет на полето, където ходил да бере билки, ученикът му го намерил в градината, облегнат на копринени възглавници, облечен в бяло в знак на траур за самия себе си. Редом имало още неизстинал чай и влажна четчица за туш. На малката писмена маса, върху мекия пергамент се очертавали незавършен стих и изящно водно конче. Дао Циен целунал ръцете на човека, който му дал толкова много, а сетне поспрял за миг, за да се наслади на прелестта на прозрачните крилца на насекомото в настъпващия здрач, както би очаквал от него учителят му.

На погребението на мъдреца се събрало огромно множество, защото през дългия си живот той бил помогнал на хиляди хора приживе да се радват на добро здраве, а смъртта да посрещнат без болка. Правителствените сановници и чиновници преминали край него с най-голяма тържественост, литераторите произнесли най-хубавите си оди, а куртизанките надошли в копринени премени. Гадател определил най-благоприятния ден за полагането му в земята, а художник на погребални предмети посетил дома на починалия, за да прерисува вещите му. Обходил бавно имението, без да взема мерки и да си води бележки, но означавал нещо с нокът върху восъчната плочка, скрита в огромните му ръкави, после направил от хартия умалени изображения на къщата със стаите и мебелите, а също и на любимите притежания на покойника, за да бъдат изпепелени заедно с цели пачки книжни пари. В отвъдното смъртникът не бивало да се лишава от това, от което се ползвал на този свят. Огромният ковчег, украсен като императорска колесница, бил пренесен по градските булеварди между два реда стражи в парадни униформи, предшестван от нагиздени в ярки дрехи ездачи и музиканти с цимбали, барабанчета, флейти, камбанки, триъгълници и разни струнни инструменти. Екотът бил нетърпим, както било редно според заслугите на мъртвеца. На гроба натрупали цветя, дрехи и храна, запалили свещи и тамян и най-накрая изгорили парите и красивите хартиени фигурки. Родословната плочка от позлатено дърво с гравираното на нея име на учителя, закрепили върху гроба, за да приеме духа, докато тялото се връщало в земята. Следвало най-големият син да поеме плочката и да я постави в дома си на почетно място редом с тези на останалите предци от мъжки пол, но лекарят си нямал никого, за да изпълни това задължение. Дао Циен бил само прислужник и щял да извърши тежко нарушение на обичая, ако предложел да го стори. Той бил искрено опечален и сред множеството единствено неговите сълзи и стонове изразявали истинска мъка, но родословната плочка отишла в ръцете на далечен племенник — той носел и моралното задължение да й принася дарове и да й посвещава молитви на всеки петнадесет дни и на всички годишни чествания.

Едва приключили сложните погребални обреди, кредиторите се нахвърлили като чакали върху имуществото на учителя. Посегнали на свещените текстове и на лабораторията, разхвърляли билките, съсипали медицинските препарати, разкъсали превъзходните поеми, отмъкнали мебелите и произведенията на изкуството, изпотъпкали прекрасната градина и продали на търг старинната постройка. Малко преди това Дао Циен успял добре да скрие златните игли за акупунктура заедно с кутия медицински инструменти и някои основни лекарства, както и оскъдните пари, заделяни постепенно през последните три години, когато господарят му се залутал в безизходицата на старческото слабоумие. Намерението на ученика не било да краде от уважавания джун и, когото почитал като свой роден дядо, а да си послужи с парите за изхранването си, защото виждал как дълговете растат и се боял от бъдещето. Със самоубийството всичко рухнало, но Дао Циен неочаквано се оказал собственик на тази сума. Присвояването на средствата можело да му струва главата, тъй като щяло да се изтълкува като престъпление спрямо висшестоящ, но Дао бил уверен, че никой няма да узна, освен духа на покойника, а той несъмнено щял да одобри действията му. Нима не би предпочел да възнагради верния си помощник и ученик, вместо да изплати на безмилостните кредитори едва един от многото дългове? С това скромно богатство и кат чисти дрехи Дао Циен избягал от града. За миг го споходила мисълта да се върне на село, но начаса я отхвърлил. За роднините си той винаги щял да бъде Четвъртия син, длъжен да се покорява и подчинява на по-големите си братя. Трябвало да работи за тях, да приеме избраната от тях съпруга и да се примири с немотията. Нищо не го теглело в онази посока, нито дори синовният дълг към баща му и прадедите, защото той се падал на неговите братя. Налагало се да замине надалеч, за да не го достигне дългата ръка на китайското правосъдие. Бил двайсетгодишен, оставала една година, за да изтече десетилетието на робството му и през това време всеки кредитор можел да предяви права и да поиска от него да му служи като роб.

Дао Циен

Дао Циен се качил на малко корабче сампан и се отправил за Хонконг с намерението да започне нов живот. Сам той бил вече джун и, подготвен от най-добрия учител в Кантон да упражнява китайската народна медицина. Дължал вечна благодарност на духовете на достопочтените си предци, насочили неговата карма по този забележителен път. Ала преди всичко, решил той, трябвало да си потърси жена, защото вече прехвърлял възрастта за задомяване и безбрачието му тежало твърде много, а и липсата на съпруга била явен признак на бедност. Лелеел надежда да си намери крехка девойка с красиви нозе. Златните лотоси на избраницата не бивало да надминават три-четири инча на дължина и очаквал да са пълнички и пухкави на пипане като на неколкомесечно бебе. Възхищавал се от походката на девойките с мъничките им крачета, от ситните им, неуверени крачки с изопнати бедра, сякаш всеки миг ще паднат, от олюляването им, напомнящо за тръстиката на брега на езерцето в градината на неговия учител. Не понасял големите, мускулести и студени крака на селянките. В родния си край бил виждал отдалеч момиченца с превързани стъпала, гордост за семействата им, защото несъмнено щели да ги омъжат добре, но едва когато се запознал с проститутките в Кантон, за пръв път можал да подържи в ръце такива златни лотоси и изпаднал във възторг от кукленските бродирани пантофки, които никога не се сваляли, тъй като в продължение на дълги години обезобразените кости отделяли слуз с неприятна миризма. След като се докоснал до тях, разбрал, че изяществото им е родено в постоянна болка, а това ги правело още по-примамливи. Тогава оценил по достойнство книгите от сбирката на учителя си, посветени на женските нозе — там се изброявали пет отделни вида и осемнадесет стилови разновидности на златни лотоси. Освен това Дао Циен искал жена му да е много млада, защото красотата била краткотрайна, очертавала се към дванайсетата година и повяхвала скоро след навършване на двайсетата, както бил чувал от своя учител. Неслучайно най-прославените героини в китайската литература умирали тъкмо в момента на най-голямото си очарование. Блажени били онези, които си отивали, преди да бъдат съсипани от възрастта, защото хората ги помнели в разцвета на тяхната свежест. Имало и практически причини да предпочита току-що напъпила девойка — тя щяла да го дари със синове, а той щял лесно да укроти характера й и да я направи наистина покорна. Нямало нищо по-отблъскващо от свадливата жена. Бил виждал съпруги, способни да оплюят и да удрят плесници на мъжете и синовете си дори на улицата, пред съседите. Подобно оскърбление от ръката на жена означавало за мъжа връх на позора. На борда на сампана, понесъл го бавно през деветдесетте мили от Кантон до Хонконг, докато се отдалечавал с всяка изминала минута от предишния си живот, Дао Циен мечтаел за такова момиче, за насладата и за синовете, които щял да има с нея. Отново и отново броял парите в кесията си, сякаш чрез пресмятане можел да ги умножи, но било ясно, че не стигали за невяста с желаните качества. Въпреки това, независимо от силния копнеж, нямал намерение да се примири с какво да е и да търпи до края на дните си жена с големи крака и лош нрав.

Пред погледа му внезапно се очертали планините и зеления пейзаж на остров Хонконг, изплувал като сирена от индиговосините води на Южнокитайско море. Още щом лекият кораб, на който пътувал, се долепил до кея, Дао Циен усетил присъствието на ненавистните чужденци. И преди бил виждал някои от тях от разстояние, но сега се озовал толкова близо, че при малко повече смелост можел да ги докосне, за да се увери, че едрите, лишени от всякаква изтънченост същества са действително човеци. С изненада открил, че мнозина от тези фан уей са с огнени или жълти коси, безцветни очи и червена кожа като на варен рак. Жените, по негово мнение извънредно грозни, носели шапки с пера и цветя, навярно за да прикрият чудовищните си коси. Обличали се по невъзможен начин в корави, прилепнали към тялото дрехи и Дао Циен предположил, че затова се движат като автомати и вместо да поздравяват с вежливи поклони, отминават вдървено, без да поглеждат към никого, понасяйки мълчаливо неудобните си одежди в лятната жега. В пристанището имало дузина европейски кораби, заобиколени от хиляди азиатски съдове с всякакви размери и цветове. По улиците видял конски коли, карани от униформени кочияши, изгубени сред човешката тяга — носилки, паланкини, рикши или просто носачи, понесли клиента си направо на гръб. Силен мирис на риба го облъхнал изведнъж и му напомнил колко е гладен. Налагало се да потърси заведение за хранене, обозначено с дълги ленти от жълто платно.

Дао Циен се заситил царски в претъпкан ресторант, където всички говорели и се смеели с пълен глас, недвусмислен знак за задоволство и добро храносмилане, и вкусил от най-изисканите блюда, отдавна забравени в дома на учители по иглотерапия. Старият джун и се славел като голям лакомник и се гордеел, че в дома му са работили най-добрите кантонски готвачи, ала в края на живота си приемал само зелен чай и ориз с няколко стръка зеленчук. По времето, когато избягал от робство, Дао Циен бил мършав като многобройните болни от туберкулоза в Хонконг. Сега получил първото прилично ядене от много време и изобилието от вкусове, аромати и усещания го довело до въодушевление. В края на пиршеството изпушил с огромна наслада една лула. Излязъл на улицата и сякаш се понесъл, без да стъпва по земята, смеейки се сам като безумец — никога през живота си не се бил чувствал така препълнен от възторг и чувство на благополучие. Вдъхнал дълбоко въздуха, толкова подобен на кантонския, и решил, че ще е лесно да завоюва и този град, тъй както девет години по-рано успял да завоюва предишния. Но първо трябвало да намери пазара и квартала на лечителите и билкарите, където да си осигури място за спане и да предложи професионалните си услуги. После щял да мисли по въпроса за жената с малки нозе.

Още същата вечер Дао Циен се настанил на таванския етаж на голяма къща, разделена на части, превърната в истински мравуняк, тъй като във всяко помещение живеело отделно семейство. В неговата стая — тъмен и задушен тунел без прозорец, дълъг три метра на метър ширина — заедно с отличителната воня на мръсотията се просмуквали изпаренията от гозбите и нощните гърнета на останалите наематели. След изтънчения дом на учителя Дао сякаш попаднал в леговище на плъхове, но тогава си дал сметка, че колибата на родителите му била още по-бедна. Като несемеен мъж, не се нуждаел от повече пространство, нито от удобства, рекъл си той, а само от тясно кътче, за да си постеле рогозката и да подреди оскъдните си вещи. След време, когато се оженел, щял да си намери подходящо жилище, за да приготовлява лекарства, да приема пациенти и да се радва на подобаващите грижи на жена си. Но засега, докато установял полезни запознанства, за да получи работа, квартирата му предлагала поне покрив и известно уединение. Оставил багажа и отишъл да се изкъпе хубаво, да му избръснат челото и да му оправят плитката. Щом добил приличен вид, тръгнал, без да се мае, да търси игрален дом с цел да удвои капитала си за най-кратко време и така да поеме по пътя към успеха.

Дао Циен започнал да залага на фан тан и след по-малко от два часа изгубил всичките си пари, а медицинските инструменти запазил само защото не се бил сетил да ги вземе със себе си. В игралната зала ехтели толкова силни крясъци, че залозите се правели със знаци през гъстия тютюнев дим. Включил се в много проста игра с шепа жетони, захлупени под чаша. Събирали облозите, броели жетоните по четири наведнъж и който отгатнел колко остават — един, два, три или нито един — печелел. Дао Циен едва смогвал да следи с поглед ръцете на мъжа, който хвърлял и броял жетоните. Сторило му се, че онзи не играе честно, но да го обвини пред всички щяло да е толкова голяма обида, че в случай на грешка би я заплатил с живота си. В Кантон край игралните домове всеки ден събирали труповете на несполучили дръзки играчи, а Хонконг едва ли се различавал много в това отношение. Прибрал се в таванската си бърлога, проснал се на рогозката и заплакал като дете, спомняйки си как го налагал с пръчката престарелият му възпитател. Отчаянието му траяло до следващия ден, когато проумял с потресаваща яснота своето нетърпение и гордост. Тогава се разсмял от сърце на урока, убеден, че немирният дух на неговия наставник е излязъл на пътя му, за да го научи на още нещо. Сред пълния мрак го била разбудила глъчката вкъщи и на улицата. Било късно сутринта, но в неговата дупка не прониквал нито лъч естествена светлина. Облякъл пипнешком единствената смяна чисти дрехи, все още смеейки се сам на себе си, грабнал лекарската чанта и тръгнал към пазара. В района, където били подредени сергиите на татуировчиците, с навесени от горе до долу по тях парчета плат или хартия, изпъстрени с рисунки, се предлагали хиляди модели, от сдържани цветчета в индиговосин туш до приказни дракони в пет цвята, с разперени криле и огнен дъх, достатъчно големи, за да украсят целия гръб на як мъж. Дао Циен прекарал половин час в пазарлъци и най-сетне се споразумял с някакъв художник да получи татуировка срещу отвара за прочистване на черния дроб. За по-малко от десет минути човекът изписал отгоре на дясната му ръка, с която залагал, думичката „не“ с красиви строги линии.

— Ако останете доволен от лекарството, препоръчайте услугите ми на приятелите си — помолил го Дао Циен.

— Ако останете доволен от татуировката, направете същото — отвърнал художникът.

Дао Циен винаги казвал, че татуировката му донесла късмет. Излязъл от магазинчето сред олелията на пазара, запробивал си път с блъскане и с лакти в навалицата по тесните улички. Не се мяркал нито един чужденец и тържището изглеждало съвсем като кантонското. Глъчката отеквала като грохот на водопад, продавачите хвалели качествата на стоката си, а клиентите се пазарели с цяло гърло сред оглушителната врява на птиците в клетките и ревовете на животните, чакащи ред да минат под ножа. Вонята на пот, живи и умрели животни, изпражнения и боклуци, подправки, опиум, гозби и всевъзможни продукти и твари от земята, въздуха и водата, била толкова наситена, че можела да се пипне с ръка. Видял някаква жена да продава раци. Измъквала ги живи от чувал, попарвала ги за няколко минути в котел с вода, гъста и лепкава като тиня, после ги изваждала с цедката, потапяла ги в соев сос и ги предлагала на минувачите върху къс хартия. Ръцете й били покрити с брадавици. Дао Циен се договорил с нея да му дава обед в продължение на един месец в замяна на лек за нейния недостатък.

— А, виждам, че много обичате раците — рекла тя.

— Не мога да ги понасям, но ще ги ям за наказание, за да не забравя никога един урок и да го запомня завинаги.

— А ако до месец не ме излекувате, кой ще ми върне изядените раци?

— Ако до месец сте още с брадавици, ще изгубя доброто си име. Кой ще купува тогава лекарствата ми? — засмял се Дао.

— Тъй да бъде.

Ето как Дао Циен започнал новия си живот като свободен човек в Хонконг. За два-три дни възпалението на ръката му преминало и линиите на татуировката заприличали на ясно очертани синкави вени. В продължение на месец, докато обикалял сергиите на пазара, за да предлага лечителските си умения, ядял само варени раци по веднъж на ден и толкова отслабнал, че можел да пъхне монета във вдлъбнатините между ребрата си. Всяко животинче, което поднасял към устата си, борейки се с отвращението, го карало да си спомня с усмивка за своя учител, комуто също не допадали раците. Брадавиците на жената изчезнали за двайсет и шест дни и тя от благодарност разнесла добрата новина из целия квартал. Предложила му раци за още един месец, ако я излекува от пердетата на очите, но Дао решил, че вече е наказан достатъчно и може да си позволи да не вкусва такива гадини до края на живота си. Вечер се прибирал в своята хралупа капнал от умора, броял монетите на светлината на свещта, прибирал ги скришом под една дъска на пода, а после сгрявал вода на мангала, за да прокара глада си с чай. От време на време, когато нозете или волята му отмалявали, си купувал паничка ориз, малко захар или лула опиум и дълго им се наслаждавал, благодарен, че на света има такива прекрасни дарове като утешението на ориза, сладостта на захарта и несравнимите блянове на опиума. Харчел само за наема, за уроци по английски, за бръснене на челото си и за пране на дрехите, защото не бивало да ходи като просяк. Учителят му се обличал като истински мандарин. „Безупречният външен вид е белег на добро възпитание — не е все едно дали си джун и или селски знахар. Колкото по-беден е болният, по-разкошни трябва да са твоите дрехи, от уважение към него“, наставлявал го той. Малко по малко Дао Циен взел да се прочува, най-напред между хората от пазара и техните роднини, а после из квартала край пристанището, където лекувал моряците от рани след побоища, скорбут, венерически язви и отравяния.

За шест месеца Дао Циен си спечелил постоянни клиенти и започнал да се замогва. Преместил се в стая с прозорец, обзавел я с голямо легло, необходимо за след женитбата, кресло и английска писалищна маса. Купил си също и някои дрехи, тъй като от години мечтаел да се облича добре. Поставил си за задача да научи английски, защото бързо схванал в чии ръце е властта. Шепа британци управлявали Хонконг, създавали и прилагали законите, ръководели търговията и политиката. Фан уей живеели в отделни квартали и поддържали връзки само с богатите китайци, за да въртят търговия, но само на английски. А огромното мнозинство от китайците пребивавали в същото пространство и време като тях, но сякаш не съществували. Най-изтънчените стоки заминавали през Хонконг направи за салоните в Европа, където хората се пристрастили към далечната хилядолетна култура. Китайските изделия били на мода. В облеклото коприната будела повсеместен възторг, изящни мостчета с фенери и печални върби изниквали къде ли не, по подражание на изумителните тайни градини в Пекин, над градинските беседки се извисявали покриви като на пагоди, а орнаментите с дракони и вишневи цветове се повтаряли до втръсване. В нито един заможен английски дом не липсвал източен салон с параван от Коромандел[8], фигурки от порцелан и слонова кост, ветрила, бродирани със забранения бод от детски ръце, и императорски канарчета в резбовани клетки. Корабите пренасяли тези съкровища към Европа, но не се връщали празни, а внасяли от Индия опиум за контрабандна продажба и всякакви дрънкулки, разорителни за дребното местно производство. За да търгуват в собствената си страна, китайците трябвало да се състезават с англичани, холандци, французи и американци. Ала голямата беда бил опиумът. В Китай го използвали от векове за отмора и за медицински цели, но когато англичаните наводнили пазара, опиумът се превърнал в стихийно бедствие. Проникнал във всички прослойки, изсмукал силите на обществото и го разложил като мухлясал хляб.

Първоначално китайците гледали на пришелците с презрение, погнуса и извънмерното превъзходство на хора, смятащи себе си за единствените просветени създания на света, но за няколко години се приучили да уважават чужденците и да се боят от тях. От своя страна европейците изпитвали същото чувство на расово превъзходство, убедени, че са вестоносци на цивилизацията в земите на мръсен, грозен, непълноценен, шумен, продажен и див народ, който ядял котки и змии и убивал собствените си новородени дъщери. На малцина било известно, че китайците имали своя писменост хиляда години преди тях. Докато търговците налагали културата на опиатите и насилието, мисионерите се заели с покръстването. Християнството трябвало да се разпростре на всяка цена, защото нямало друга истинска вяра, а това, че Конфуций живял петстотин години преди Христа нищо не означавало. Нашествениците не желаели да признаят китайците за хора, но се мъчели да спасят душите им и им се отплащали с ориз, когато приемали Евангелието. Новите християни изяждали дажбата си от божия подкуп и се отправяли към следващата църква да се покръстят отново, крайно развеселени от приумицата на фан уей да проповядват вярата си, сякаш била единствено възможната. За китайците с тяхната практичност и веротърпимост духовността била по-близо до философията, отколкото до религията — била въпрос на нравственост, в никакъв случай на догма.

Дао Циен вземал уроци при свой сънародник, който говорел английски гъгниво и не произнасял съгласните, но писмено владеел езика напълно правилно. За разлика от китайските знаци европейската азбука се оказала изключително проста и след пет седмици Дао Циен четял британски вестници, без да се затруднява от буквите, макар че през няколко думи трябвало да отваря речника. Вечер учел по цели часове. Усещал липсата на почитания си наставник, насадил завинаги у него жаждата за знание, също тъй упорита като жаждата за алкохол у пияницата или за власт у кариериста. Нямал вече достъп до библиотеката на стареца, нито до неизчерпаемия му опит, нямало как да го помоли за съвет, нито да се допита до него за признаците на едно или друго неразположение. Лишен от водач, Дао се чувствал като осиротял. От смъртта на наставника си не съчинявал и не четял стихове, не намирал време да се възхищава на прекрасните гледки, да се самовглъбява в размисъл и да изпълнява всекидневните обреди и правила, облагородявали по-рано съществуването му. Долавял шум вътре в себе си и тъгувал за покоя на мълчанието и уединението, които наставникът му внушавал да пази като най-ценна придобивка. Докато упражнявал занятието си, откривал нови страни от сложната природа на човешките същества, емоционалните различия между мъжете и жените, болестите, подлежащи на изцеление само с лекарства, и разстройствата, изискващи освен това магията на добре премереното слово. Нямало обаче с кого да сподели опита си. Мечтата да си купи съпруга и да създаде семейство не напускала съзнанието му, но била призрачна и безплътна, като красив пейзаж, изрисуван върху коприна, докато в същото време желанието да си достави книги, да учи и да си намери нови наставници, готови да му помогнат по пътя към знанието, се превръщало в натрапчива страст.

Така стояли нещата, когато Дао Циен се запознал с доктор Ебенизър Хобс, английски аристократ, у когото нямало и следа от високомерие и който, за разлика от другите европейци, бил запленен от своеобразието на града. Дао видял англичанина за пръв път на пазара, заровил нос в билките и отварите в магазинчето на някакви знахари. Знаел само десет думи на мандарински, но ги повтарял толкова гръмко и убедено, че край него се събрала група от хем подигравателно настроени, хем удивени хора. Хобс привличал вниманието отдалеч, тъй като стърчал с една глава над масата от китайци. Дао Циен никога не бил срещал чужденец на пазара, твърде отдалечен от обичайните за англичаните мести, и се приближил да го разгледа отблизо. Оказал се все още млад, сух и висок човек, с благородни черти на лицето и големи сини очи. Дао Циен с радост установил, че разбира десетте израза на въпросния фан уей, а и сам знаел поне още толкова думи на английски, тъй че вероятно можели да разговарят. Поздравил го със сърдечен поклон и англичанинът му отвърнал, повтаряйки неумело жестовете му. Двамата се усмихнали, после се разсмели, предизвиквайки любезния смях на околните. Сред растящото веселие на зяпачите повели задъхан разговор от всичко двайсет зле произнесени думи и смешни ръкомахания като в улична пантомима. Скоро насъбралата се многолюдна тълпа се превивала от смях, а уличното движение се задръстило. Незабавно пристигнал британски конен полицай и наредил на множеството да се разотиде. Така между двамата мъже възникнал здрав съюз.

Ебенизър Хобс съзнавал ограниченията в своя занаят не по-зле от Дао Циен в неговия. Хобс мечтаел да овладее тайните на източната медицина, смътно очертали се пред него по време на пътуванията му из Азия, особено начините за обезболяване чрез игли, поставени в нервните окончания, и подбора на растения и треви за лекуване на редица страдания, обявени в Европа за смъртоносни. Дао Циен пък бил привлечен от западната медицина с настъпателните й подходи, напълно различни от неговото собствено проникновено майсторство, целящо да постигне равновесие и хармония, търпеливо да пренасочи отклонената жизнена сила, да предотврати заболяването и да установи причините за различните му прояви. Дао Циен никога не се бил занимавал с хирургия, а подготовката му по анатомия, извънредно прецизна по отношение на пулса и точките за иглотерапия, се основавала само на гледане и опипване. Помнел наизуст анатомичните рисунки от библиотеката на бившия си учител, но не помислял да разреже някой труп. Тази практика била непозната в китайската медицина — мъдрият му учител, отдал целия си живот на изкуството на изцелението, почти не бил виждал вътрешните органи и не бил в състояние да постави диагноза, ако симптомите не съвпадали с известните му описания. От своя страна Ебенизър Хобс пък се усъвършенствал, като разрязвал трупове и изследвал причините на болестите. Дао Циен направил първата крачка по този път в мазето на английската болница през една разтърсвана от тайфуна нощ, като помощник на доктор Хобс, който пък същата сутрин за пръв път поставил игли за облекчаване на мигрена в кабинета, където работел Дао Циен. Някои от мисионерите в Хонконг се стремели да лекуват телата едновременно с покръстването на душите на енориашите си и доктор Хобс поддържал отлични отношения с тях. В сравнение с британските колониални лекари евангелистите били много по-близо до местното население и не криели колко са впечатлени от азиатската медицина. Тъкмо те отворили вратите на малките си болници за младия китайски лекар. Влечението на Дао Циен и Ебенизър Хобс към науката и научните опити ги довело по естествен път до взаимно приятелство. Срещали се едва ли не тайно, защото, ако за дружбата им се разчуело, рискували да се посрамят — нито европейските, нито китайските пациенти допускали, че другата раса е способна да ги научи на неща.

Веднага щом финансите на Дао Циен се пооправили, желанието да си купи съпруга отново завладяло мислите му. Когато навършил двадесет и две години, пресметнал още веднъж спестяванията си, както често правел, и с радост установил, че ще му стигнат за жена с малки нозе и мек нрав. Тъй като не можел да разчита на родителите си да му помогнат, както повелявал обичаят, трябвало да прибегне до посредник. Показали му портретите на няколко кандидатки, но всички му се сторили еднакви, защото не бил в състояние да си представи външността на момичето, а още по-малко същината му само по беглите рисунки с туш. Не било позволено да зърне годеницата със собствените си очи, нито да чуе гласа й, както му се искало, нямал и родственица, за да го направи вместо него. Можел да види само нозете на девойката изпод спусната завеса, но го предупредили, че и това не било сигурен знак, защото посредниците често мамели клиентите и им показвали златните лотоси на някоя друга жена. Оставало да се довери на съдбата. Бил на път да реши въпроса с помощта на заровете, но татуировката на дясната ръка му припомнила миналите комарджийски патила и предпочел да възложи задачата на духовете на майка си и на своя учител. Посетил пет храма, навсякъде оставил дарове, допитал се до пръчиците на И Дзин[9] и те потвърдили, че моментът е подходящ да си избере невяста. Методът се оказал добър. Приключили скромните обреди, защото Дао нямал пари за разточителна сватба, и когато повдигнал червената копринена кърпа от главата на младоженката, видял пред себе си очарователно лице, с упорито вперен в земята поглед. Три пъти повторил името на девойката, докато тя се осмелила да го погледне с плувнали в сълзи очи, разтреперана от ужас.

— Ще бъда добър с теб — й обещал той, не по-малко развълнуван от нея.

От мига, когато свалил червеното покривало, Дао вече обожавал избраницата си. Любовта го сполетяла изневиделица — не предполагал, че между мъж и жена могат да съществуват такива отношения. Никога не бил чувал някои да изповядва подобна любов, срещал бил смътни загатвания за това само в класическата литература, сред чиито задължителни теми на поетично вдъхновение били девойките, както природните картини и луната. Но в действителност смятал, че жените са същества, предназначени единствено за труд и за разплод, като селянките, сред които бил израснал, или пък скъпи предмети за украса. Лин не се вписвала в нито една от двете групи — била загадъчна и сложна личност, способна да го обезоръжи със смеха си и да го предизвика с въпросите си. Разсмивала го както никой друг, измисляла за него невероятни истории, увличала го в игри на думи. В присъствието на Лин всичко сякаш засилвало с неотразим блясък. Чудното откритие на интимната близост с друго човешко същество било за Дао Циен най-дълбокото изживяване до този момент. С проститутките се срещал като забързан петел и не отделял време, нито любов, за да опознае някоя от тях истински. Но да отвори очи сутрин и да види Лин, заспала до него, го карало да се смее от щастие, а в следващия миг да трепери от безпокойство. А ако някоя сутрин тя не се събудела? Сладкият аромат на потта й в любовните нощи, крехката линия на веждите й, вдигнати с постоянен израз на изумление, неописуемата гъвкавост на талията й — всичко у нея го карало да прелива от нежност. О, а как се смеели заедно! Ето кое било най-хубавото от всичко — необузданата радост от взаимната им любов. Книгите за под възглавката на стария учител, причинявали в годините на юношеството му толкова безплодни вълнения, се оказали много полезни в миговете на наслада. Както се полагало на млада, добре възпитана девица, Лин била скромна във всекидневното си държане, но щом изчезнал страхът от съпруга й, бликнала нейната непринудена и страстна женствена природа. За кратко жадната ученичка усвоила двеста двадесет и двата начина да се люби и неизменно готова да го следва в този лудешки бяг, карала мъжа си да измисля нови. За щастие на Дао Циен, подробните знания, получени на теория в библиотеката на наставника му, включвали безброй похвати да достави удоволствие на жената и той знаел, че настойчивостта е далеч по-важно от силата. Пръстите му били привикнали да долавят различните туптения на тялото и намирал със затворени очи най-чувствителните точки, затова топлите му, уверени ръце, които умело облекчавали болката на пациентите му, се превърнали за Лин в извор на безкрайна наслада. Освен това Дао установил неща, което достопочтеният джун и пропуснал да му предаде — най-възбудителното средство била любовта. В леглото двамата били толкова щастливи, че нощем всички житейски неприятности изчезвали. А неприятностите били многобройни, както станало ясно много скоро.

Духовете, призовани от Дао Циен на помощ при избора на съпругата му, изпълнили задачата си безпогрешно — Лин била с превързани нозе, а освен това тиха и кротка като катеричка. Но на Дао Циен не му дошло на ум да помоли духовете да бъде освен това силна и здрава. Неуморимата нощем жена се превръщала денем в недъгава нещастница. С обезобразените си нозе едва можела да извърви няколко пресечки. Наистина, крачела с лекото изящество на тръстика, подухвана от вятъра, както би я описал престарелият учител в някое свое стихотворение, но да отиде до близкия пазар, за да купи зелка за вечеря, било истинско изтезание за нейните златни лотоси. Тя никога не се оплаквала на глас, но стигало човек да я види как се облива в пот и хапе устни, за да отгатне колко усилия й струва всяко движение. Не били здрави и дробовете й. Дишала с остро подсвиркване като на щиглец, през сезона на дъждовете носът й течал, а през сухия сезон се задушавала, понеже горещият въздух засядал между зъбите й. Не помагали нито билките на мъжа й, нито сиропите на неговия приятел, английския лекар. Когато забременяла, страданията се умножили, защото крехкият й скелет едва издържал тежестта на плода. На четвъртия месец съвсем престанала да излиза и се заседявала морно пред прозореца да гледа как животът преминава по улицата. Дао Циен наел две прислужнички, за да поемат домашната работа и да я наглеждат, защото се боял Лин да не умре, докато той не е вкъщи. Удвоил работните си часове и за пръв път, колкото и да се срамувал, взел да настоява пред пациентите да му плащат. Долавял как учителят му припомня с неодобрителен поглед, че е длъжен да служи, без да очаква възнаграждение, защото „колкото повече знае човек, по-голям е дългът му към ближните“. Ала не можел да лекува безплатно или срещу взаимни услуги, както дотогава, защото всяка стотинка му била нужна, за да осигури удобства на Лин. По онова време разполагал с втория етаж на старинна къща, където настанил жена си в разкош, невиждан дотогава от никого от тях двамата, но не бил доволен. Решил да намери жилище с градина, за да предложи на Лин красота и чист въздух. Приятелят му Ебенизър Хобс му обяснил — след като сам той отказвал да види очевидното, — че туберкулозата й е много напреднала и никаква градина няма да я излекува.

— Вместо да работите от изгрев-слънце до среднощ, за да й купувате копринени дрехи и скъпи мебели, стойте при нея колкото може повече, доктор Циен. Радвайте й се, докато я имате — съветвал го Хобс.

Двамата лекари били съгласни, всеки от гледна точка на собствения си опит, че раждането ще бъде решителното изпитание за Лин. Никой от тях не бил запознат с тази специалност, тъй като и в Европа, и в Китай с нея се занимавали акушерките, но решили да се подготвят. Не можели да се доверят на уменията на някоя груба простачка, за каквито смятали всички жени от този занаят. Виждали били как бабите работят с мръсни ръце, как баят и изтръгват бебето по най-първобитен начин от утробата на майката, и решили да отърват Лин от подобно ужасно изживяване. Ала младата жена не била съгласна да ражда пред двама мъже, още повече че единият бил фан уей с безцветни очи, неспособен дори да говори човешки език. Помолила мъжа си да повика кварталната акушерка, понеже най-обикновеното приличие не й позволявало да разтвори бедра пред чуждестранния дявол, но Дао Циен, винаги готов да изпълнява волята й, този път останал непреклонен. Накрая се споразумели, че за нея ще се погрижи лично той, а Ебенизър Хобс ще чака в съседната стая и при нужда ще го подпомага със съвети.

Първият предвестник на раждането бил астматичен пристъп, който без малко щял да струва живота на Лин. Усилието да диша се сляло с усилието й да изтласка детето от утробата си и нито Дао Циен с цялата си любов и всички свои знания, нито Ебенизър Хобс с теоретичната си подготовка били в състояние да й помогнат. След десет часа, когато стоновете на майката преминали в продрано хриптене на удавник, а бебето с нищо не показвало, че ще се роди, Дао Циен хукнал да търси акушерката и въпреки отвращението си я довлякъл едва ли не насила. Както се опасявали Циен и Хобс, жената се оказала вмирисана старица и било невъзможно да обменят с нея никакви медицински възгледи, защото тя нямала възгледи, а дълъг опит и отколешен усет. Най-напред изблъскала с един замах двамата мъже и им забранила да надзъртат иззад завесата, отделяща двете спални. Дао Циен тъй и не разбрал какво става оттатък, но се успокоил, когато чул Лин да диша свободно и да вика силно. През следващите часове, докато Ебенизър Хобс спял уморен в креслото, а Дао Циен отчаяно се допитвал до духа на учителя си, Лин довела на бял свят безжизнено момиченце. Тъй като било от женски пол, нито бабата, нито бащата си дали труда да го съживят, а и двамата се хвърлили да спасяват живота на майката, чиито оскъдни сили се изчерпвали заедно с кръвта, която изтичала между бедрата й.

Лин почти не съжалила за смъртта на момиченцето, сякаш се досещала, че животът няма да й стигне, за да го отгледа. Съвзела се бавно от тежкото раждане и известно време се старала да бъде отново забавната другарка в нощните игри. Със същата самовзискателност, с която сдържала болките в нозете, тя се преструвала, че копнее за страстните прегръдки на съпруга си. „Плътската любов е пътуване, заветно пътуване“, казвала му тя често, но вече нямала сили да го придружава. Дао Циен толкова жадувал за нейната любов, че някак съумял да не забележи нито един от издайническите признаци и упорито си внушавал, че Лин е същата както преди. От години мечтаел за мъжки рожби, но сега единствената му мисъл била да предпази съпругата си от нова бременност. Обичта му към Лин прераснала в благоговение, което изповядвал само пред нея, защото смятал, че никой не би разбрал всеобхватната му любов към една жена — никой не познавал Лин като него, никой не предполагал как озарила тя живота му. Щастлив съм, щастлив съм, повтарял си той, за да прогони мрачните предчувствия, които го връхлитали при най-малкото отпускане. Но не бил щастлив. Вече не се смеел с предишната лекота и когато бил с Лин, едва успявал да й се нарадва, освен в някои откъслечни мигове на съвършено физическо удовлетворение, защото неотклонно я наблюдавал с тревога, мислел непрекъснато за здравето й, съзнавайки колко е крехка, и отмервал трептенията на дишането й. Намразил нейните златни лотоси, които в началото на брачната им връзка целувал, обсебен от порива на желанието. Ебенизър Хобс смятал, че Лин има нужда да се разхожда продължително време на чист въздух, за да укрепнат дробовете й и да добие апетит, но тя едва успявала да направи десет крачки и й прималявало. Дао не можел да стои през цялото време при жена си, както го съветвал Хобс, защото се налагало да издържа и нея, и себе си. Всяка минута далеч от къщи му се струвала пропиляна в нещастието, открадната от любовта. Поставил в служба на любимата си всички правила и знания, усвоени през дълголетната медицинска практика, ала година след раждането Лин била само сянка на предишната жизнерадостна девойка. Мъжът й се опитвал да я разведри, но никой от двамата вече не се смеел искрено.

Един ден Лин вече не могла да се вдигне от леглото. Задушавала се, силите й се изчерпвали, кашляла кръв и напразно се опитвала да си поеме въздух. Освен няколко лъжички постна супа, отказвала всичко друго, защото яденето я изтощавало. Спяла на пресекулки в кратките моменти, когато кашлицата й се успокоявала. Дао Циен си дал сметка, че от шест седмици дишането й звучало като хрипливо хъркане, сякаш лежала под вода. Душата му се свивала в ужас, когато я вдигал на ръце и усещал как линее. Виждал колко е измъчена и съзнавал, че смъртта навярно ще й донесе облекчение, ала в злокобната утрин, когато осъмнал със студеното тяло на Лин в обятията си, помислил, че и той ще умре. Ужасен протяжен вик, роден в самите недра на земята като рева на вулкан, разтърсил къщата и разбудил квартала. Надошли съседите, изкъртили вратата с ритници и го намерили да вие гол насред стаята, прегърнал жена си. Наложило се да го откъснат от трупа насила и едва го удържали, докато дошъл Ебенизър Хобс и го принудил да погълне огромно количество лауданум, достатъчно да приспи и лъв.

Дао Циен потънал във вдовството си, отчаян до краен предел. Издигнал олтар с портрета на Лин и някои нейни вещи и по цели часове безнадеждно ги съзерцавал. Престанал да се занимава с пациентите си и вече не споделял с Ебенизър Хобс часовете за научни изследвания, което било основата на тяхната дружба. Противни му били съветите на англичанина, че „клин клин избива“ и че най-добрият начин да преодолее траура е да отиде в някой публичен дом край пристанището, където щели да му предложат колкото жени искал с безформени крака, както Хобс наричал златните лотоси. Как можел да произнесе подобно кощунство? Нямало кой да замести Лин и никога нямало да обикне друга — в това Дао Циен бил уверен. По онова време приемал от Хобс само пълни бутилки с уиски. Прекарал цели седмици упоен от алкохола, докато свършил парите и започнал малко по малко да разпродава или да залага имуществото си, а когато не можел вече да си плаща наема, нямало как и се пренесъл в мизерен хотел. Тогава си спомнил, че е джун и и отново се захванал за работа, ала изпълнявал задълженията си пряко сили, ходел в мръсни дрехи, с несресана плитка и небръснато лице. Тъй като се ползвал с добро име, пациентите понасяли запуснатия му вид и пиянските му грешки с примирението на бедняци, но не след дълго престанали да прибягват до услугите му. Ебенизър Хобс също не го търсел, за да лекува тежките случаи, понеже не се доверявал на преценките му. Дотогава двамата се допълвали много добре — англичанинът за пръв път започнал да оперира смело, благодарение на силните лекарства и на златните игли, които успокоявали болката, намалявали кръвоизливите и ускорявали зарастването на раните, а китаецът усвоил работата със скалпела и други средства на европейската наука. Но с несигурни ръце и замъглени от алкохола и сълзите очи Дао Циен ставал опасен и от него нямало полза.

През пролетта на 1847 г. съдбата на Дао Циен отново се преобърнала внезапно, както се случвало вече няколко пъти в живота му. Той губел все повече редовни пациенти, а и мълвата за провала му като лекар се разнесла, затова се видял принуден да тръгне из най-долнопробните пристанищни квартали, където никой не искал от него препоръки. Сблъсквал се с обичайните случаи — пребити, наръгани с нож, ранени от куршум. Една вечер повикали спешно Дао Циен в някаква кръчма, за да зашие раните на моряк, пострадал при незапомнено сбиване. Посочили му задната стаичка на заведението, където мъжът лежал в безсъзнание с разцепена като пъпеш глава. Противникът му, норвежки великан, вдигнал тежка дървена маса и я размахал като боздуган, за да се отбранява от нападателите си — група китайци, решени да го смажат от бой. Те се нахвърлили вкупом срещу норвежеца и щели да го направят на кайма, ако не му се били притекли на помощ още неколцина северни матроси, запили се в същата кръчма, и така започналото пиянско спречкване прераснало в междурасово сражение. Когато Дао Циен пристигнал, годните да вървят отдавна били изчезнали. Норвежецът се качил невредим обратно на кораба си под охраната на двама английски полицаи, а на местопроизшествието се мяркали само кръчмарят, жертвата, простряна в последни издихания, и един щурман, успял някак да се отърве от служителите на реда. Ако бил европеец, раненият сигурно щял да бъде настанен в британската болница, ала тъй като бил азиатец, пристанищните власти не се трогнали особено.

От пръв поглед на Дао Циен му станало ясно, че нищо не може да направи за клетника с размазан череп и изтекъл мозък. Така и казал на щурмана, брадясал английски грубиян.

— Проклет китаец! Не можеш ли да попиеш кръвта и да му зашиеш главата? — викнал онзи.

— Черепът му е размазан, какво да шия? Оставете го да умре спокойно.

— Как така ще умре?! Корабът вдига котва на разсъмване и човекът ми трябва на борда! Той е готвачът ни!

— Съжалявам — отвърнал Дао Циен и почтително се поклонил, като се мъчел да прикрие отвращението си от недодялания фан уей.

Щурманът поръчал бутилка джин и поканил Дао Циен да пийне с него. „Щом за готвача нямало никаква надежда, нищо не пречело да вдигнат по чаша в негова памет, та после проклетият му призрак, мътните го взели, да не дойде да го дърпа за краката нощем“ — рекъл той. Настанили се да се напият спокойно на няколко крачки от смъртника. От време на време Дао Циен се навеждал, за да му измери пулса, пресмятайки, че му остават не повече от няколко минути живот, но мъжът излязъл по-издръжлив от очакваното. В това време джун и не забелязвал как англичанинът му налива чаша след чаша, а своята едва докосва. Скоро всичко се завъртяло пред очите му и забравил защо изобщо се намира в кръчмата. Час по-късно, след няколко последни гърча, пациентът му издъхнал, но Дао Циен тъй и не разбрал, защото се търкалял в несвяст на пода.

Събудил се по пладне, облян от ярката светлина на грейналото слънце, с огромно усилие отворил очи, надигнал се криво-ляво и се намерил заобиколен от небе и вода. Доста време му било нужно, за да осъзнае, че лежи по гръб върху голямо кълбо от въжета насред палубата на някакъв кораб. Плисъкът на вълните в стените на корпуса кънтял в главата му, сякаш биели огромни камбани. Сторило му се, че чува гласове и викове, но не бил сигурен, защото като нищо можело да се е продънил в ада. Успял да застане на колене и да пропълзи няколко метра, но му се доповръщало и се строполил по очи. Не след дълго върху главата му внезапно се изляла кофа ледена вода и непознат глас му заговорил на кантонски. Вдигнал очи и видял приятно безбрадо лице да го поздравява с широка усмивка на почти беззъбата си уста. Нова кофа с морска вода го извадила от вцепенението. Младият китаец, който така старателно го поливал, се навел над него и се закикотил с цяло гърло, пляскайки се по бедрата, сякаш плачевното му състояние било до немай-къде комично.

— Къде съм? — успял да изломоти Дао Циен.

— Добре дошъл на борда на „Либърти“! Плаваме в посока на запад, както изглежда.

— Но аз не желая да ходя никъде! Трябва веднага да сляза!

Нов смях посрещнал искането му. Когато най-сетне овладял кискането си, младежът му обяснил, че са го „наели“ по същия начин, както и самия него няколко месеца по-рано. Дао Циен помислил, че ще припадне. Похватът бил известен. Ако не достигали мъже за попълване на екипажа, въпросът бързо се решавал, като напивали или цапардосвали по главата по-лековерните, за да ги качат на кораба против волята им, докато са замаяни. В открито море животът бил суров и ниско платен, а злополуките, недохранването и болестите покосявали всички наред. При всеки курс умирали по неколцина, телата им свършвали на океанското дъно и никой не си спомнял повече за тях. Капитаните обикновено били пълновластни господари, не давали сметка пред никого и наказвали всяко провинение с побой. В Шанхай дори се стигнало до джентълменско споразумение между капитаните да не отвличат свободни мъже и да не си отнемат един другиму моряците. Преди договорката всеки, който слизал да пийне на пристанището, рискувал да осъмне на друг кораб. Така щурманът на „Либърти“ решил да замести мъртвия готвач с Дао Циен — за него всички „жълти“ били еднакви и нямало никаква разлика дали е един или друг. След като го напоил, накарал да го качат на борда. Преди Дао да се събуди, наложили палеца му под договора и го обвързали на служба за две години. Смисълът на случилото се бавно се очертал в притъпения мозък на Дао Циен. Дори не му минало през ум да окаже съпротива, защото това било равнозначно на самоубийство, но се зарекъл да избяга, щом спрат на сушата, в която и да е точка на земното кълбо.

Младежът му помогнал да се вдигне на крака и да се умие, после го отвел в трюма на кораба, където се намирали каютите и хамаците. Посочил му неговото място и сандъка, в който му се полагало да прибере вещите си. Дао Циен смятал, че е изгубил всичко, но видял чантата с медицинските инструменти върху определения му за спане нар. Щурманът съобразил да я прибере. Но портретът на Лин останал в нейния олтар. Дао с ужас осъзнал, че духът на жена му навярно няма да успее да го намери сред океана. Първите дни на плаването се оказали мъчителни, било му зле и на моменти се изкушавал да скочи през борда и веднъж завинаги да сложи край на страданията. Но щом успял да се задържи изправен на нозете си, го пратили в първобитния камбуз, където съдините висели на куки и при всяко поклащане се блъскали с оглушително дрънчене. Пресните продукти, купени от Хонконг, бързо свършили и скоро не останало нищо друго освен риба и осолено месо, фасул, захар, мас, червясало брашно и толкова стар сухар, че нерядко се налагало да го разбиват с чук. Гозбите неизменно се заливали със соев сос. За всеки моряк имало и по половин литър ракия на ден за промиване на мъката и за жабурене, защото възпалените венци били едно от изпитанията на морския живот. За капитанската трапеза пък Дао Циен разполагал с яйца и английски конфитюр, но го предупредили да ги брани с цената на живота си. Дажбите били пресметнати да стигнат за цялото пътуване, освен в случай на природно бедствие, като буря, която да ги отклони от пътя, или безветрие, което да ги принуди да спрат на място. Допълвали наличностите с прясна риба, уловена по пътя в мрежите. От Дао Циен не се очаквали готварски способности — задачата му била да надзирава храната, алкохола и прясната вода, разпределени на човек, да внимава да не се развалят продуктите и да не ги изгризат плъховете. Освен това трябвало да дава наряди по почистването и поддръжката на кораба като всеки друг моряк.

След седмица започнало да му харесва да е на чист въздух, да върши тежка работа и да общува с хора, събрани от четирите посоки на света, всеки със своята история, своите неволи и своите умения. По време на почивките някой засвирвал на някакъв инструмент или сядали на групи да си разказват приказки за морски призраци и за чудно красиви жени в далечни пристанища. Членовете на екипажа били родом от различни места, говорели на различни езици, имали различни обичаи, но ги свързвало нещо подобно на приятелство. Съзнанието, че са откъснати от света и се нуждаят един от друг, превръщало в другари мъже, които на сушата не биха се погледнали. Дао Циен отново започнал да се смее, както не се бил смял отпреди заболяването на Лин. Една сутрин щурманът го повикал, за да го представи лично на капитан Джон Съмърс, когото Дао бил виждал само отдалеч на командния мостик. Озовал се пред висок, обветрен в разни географски ширини мъж, с тъмна брада и стоманен поглед. Капитанът се обърнал към него чрез офицера, който говорел малко кантонски, но Дао му отговорил на своя книжовен английски, с подчертано аристократичното произношение, усвоено от Ебенизър Хобс.

— От мистър Огълсби чувам, че си нещо като лечител.

— Аз съм лекар — джун и.

— Лекар ли? Как така лекар?

— Китайската медицина е с доста векове по-стара от английската, капитане — леко се усмихнал Дао Циен, повтаряйки буквално думите на приятеля си Ебенизър Хобс.

Капитан Съмърс вдигнал вежди, разгневен от нахалството на дребния човечец пред него, но истината го обезоръжила. Разсмял се искрено.

— Хайде, мистър Огълсби, налейте по чаша бренди. Да се чукнем с доктора. Това е рядък случай — за пръв път имаме свой лекар!

Дао Циен не изпълнил заканата си да избяга на първото пристанище, в което „Либърти“ хвърлил котва, защото нямало къде да отиде. Да се върне към отчаяното си съществуване на вдовец в Хонконг, било също толкова безсмислено, колкото и да се носи по морето. Било все едно дали е там, или тук, а като моряк щял поне да пътува и да опознае методите за лечение по света. Измъчвала го само мисълта, че при това скиталчество сред вълните Лин едва ли ще го открие, макар да зовял името й в четирите посоки на света. На първото пристанище слязъл като другите матроси с разрешение да остане на сушата шест часа, но вместо да пилее времето по кръчмите, отишъл на пазара да търси подправки и билки по заръка на капитана. „Щом си имаме доктор, ще ни трябват и лекарства“, рекъл му той. Връчил му кесия с точно отброени монети и го предупредил, че ако му хрумне да избяга или да го измами, щял да го търси, докато го хване, и щял да му пререже гърлото със собствените си ръце, защото още не бил роден човекът, способен безнаказано да се подиграе с него.

— Ясно ли е, китаецо?

— Ясно е, англичанино.

— Ще се обръщаш към мен с „господине“!

— Да, господине — отвърнал Дао Циен, свеждайки очи, защото привиквал да не гледа белите в лицето.

Първата му изненада била откритието, че Китай не е единственият център на вселената. Имало и други култури, наистина не толкова развити, но много по-силни. Дотогава не си представял, че британците управляват значителна част от света, както и не подозирал, че други фан уей са господари на обширни колонии в далечни земи, разположени на четири континента, както се постарал да му обясни капитан Джон Съмърс в деня, когато Дао му извадил развален зъб край бреговете на Африка. Извършил операцията чисто, почти безболезнено, благодарение на комбинацията от златните игли, набодени в слепоочията, и втрит във венеца мехлем от карамфил и евкалиптово масло. Когато приключил и пациентът, доволен и признателен, седнал да си доизпие бутилката, Дао Циен се осмелил да запита накъде са тръгнали. Смущавало го, че се носи насам-натам слепешката и пред очите му е само мъглявата линия на хоризонта между безкрая на небето и морската шир.

— Пътуваме към Европа, но за нас това няма значение. Ние сме моряци, живеем на вода. Искаш ли да се прибереш вкъщи?

— Не, господине.

— Имаш ли някъде семейство?

— Не, господине.

— Значи ти е безразлично дали пътуваме на север или на юг, на изток или на запад, тъй ли?

— Да, но искам да зная къде съм.

— Защо?

— За в случай че падна зад борда или корабът потъне. Духът ми ще трябва да е наясно къде е, за да се прибере в Китай, инак ще се скита без посока. Небесните порти са в Китай.

— Какви ги измисляш? — разсмял се капитанът. — Значи, за да идеш в рая, трябва да умреш в Китай? Погледни картата, човече. Вярно, твоята страна е най-голямата, но има още много свят извън нея. Ето, тук е Англия, тя е малък остров, но ако прибавиш колониите ни, ще видиш, че в наши ръце е повече от половината земя.

— Как е възможно?

— Както в Хонконг — с войни и с подлости. Съчетаваме могъщество по море, алчност и чувство за ред. Не сме по-висши, а по-жестоки и по-решителни. Не се гордея много, че съм англичанин, но когато пропътуваш толкова, колкото аз, и ти няма да се гордееш, че си китаец.

През следващите две години Дао Циен стъпил на твърда земя три пъти, единият от тях в Англия. Смесил се с простолюдието на пристанището, вървял по улиците на Лондон и наблюдавал новостите с очи на удивено дете. Фан уей били пълни с изненади — от една страна им липсвала всякаква изтънченост и се държали като диваци, но от друга били способни на чудни изобретения. Дао установил, че и в родината си англичаните страдат от същата надменност и невъзпитание, проявявани и в Хонконг — отнасяли се към него без никакво уважение, а вежливостта и културното поведение им били напълно чужди. Допила му се бира, но го изблъскали от кръчмата — не пускаме тук жълти кучета, му викнали. Скоро се събрал с други азиатски моряци, отишли в заведението на някакъв стар китаец и там седнали да ядат, да пият и да пушат на спокойствие. Докато слушал разказите на останалите, Дао проумял колко много още му предстои да види, но стигнал до заключението, че първо трябва да се научи да използва юмруците си и ножа. Каква полза от знанията, ако човек не е в състояние да се защити! Мъдрият учител по иглотерапия бил пропуснал да му преподаде и това основно правило.

През февруари 1849 г. „Либърти“ хвърлил котва във Валпараисо. На следващия ден капитан Джон Съмърс го повикал в каютата си и му връчил писмо.

— Дадоха ми го на пристанището — за теб е, от Англия.

Дао Циен взел плика, лицето му порозовяло и грейнало в широка усмивка.

— Само не казвай, че е любовно послание! — пошегувал се капитанът.

— По-хубаво е — отвърнал Дао и го мушнал под ризата си. Писмото можело да е само от приятеля му Ебенизър Хобс — първото, което получавал през двете години, прекарани на кораба.

— Ти свърши добра работа, Циен.

— Мислех, че не ви харесва яденето ми, господине — усмихнал се Дао.

— Като готвач нищо не струваш, но разбираш от медицина. За две години при нас не е умрял нито един човек и няма нито един болен от скорбут. Знаеш ли какво означава това?

— Късмет.

— Договорът ти изтича днес. Сигурно можех да те напия и да те накарам да подпишеш нов. С друг навярно бих постъпил така, но на теб дължа някои услуги, а аз винаги уреждам дълговете си. Искаш ли да продължиш с мен? Ще ти увелича заплатата.

— Накъде?

— Към Калифорния. Напускам този кораб. Наскоро ми предложиха да поема параход, а аз от години очаквам такава възможност. Ще се радвам да дойдеш.

Дао Циен бил чувал за параходите и изпитвал паника от тях. Само крайно припрени люде можели да измислят огромните котли, пълни с вряла вода, за да произвеждат пара и да задвижват някакви адски машинарии. Нима не било по-хубаво да се пътува с бързината на вятъра и морските течения? Защо да се предизвиква природата? Носели се слухове как котлите избухвали в открито море и попарвали моряците живи. Парчета човешки тела, сварени като скариди, се разхвърчавали във всички посоки за храна на рибите, а душите на нещастниците, разкъсани сред грохота на взрива и вихрите пара, никога нямало да се приберат при дедите си. Дао Циен ясно си спомнял как изглеждала малката му сестричка, след като я залял котелът с вряща вода, спомнял си също как стенела от ужасните болки и как се виела в предсмъртни мъки. Не смятал да поема такъв риск. Не го блазнело особено златото в Калифорния, пръснато като скални късове по земята, както се приказвало. Нищо не дължал на Джон Съмърс. Капитанът бил малко по-търпелив от повечето фан уей и се отнасял към екипажа доста справедливо, но не бил негов приятел и никога нямало да бъде.

— Не, благодаря, господине.

— Не искаш ли да видиш Калифорния? Може да се замогнеш бързо и да се прибереш в Китай като богаташ.

— Да, но на кораб с платна.

— Защо? Параходите са по-надеждни и по-бързи.

Дао Циен не пожелал да обясни причините. Замълчал със сведени очи, с шапка в ръка, докато капитанът допил уискито си.

— Не мога да те задължа — рекъл най-сетне Съмърс. — Ще ти дам препоръчително писмо до приятеля ми Винсент Кац, капитан на бригантината „Емилия“ — той също вдига котва на път за Калифорния тези дни. Доста своенравен холандец, много религиозен и строг, но е добър човек и добър моряк. Ще пътуваш по-бавно, но не е изключено да се видим в Сан Франсиско и ако съжалиш за избора си, можеш да се върнеш да работиш при мен.

Капитан Джон Съмърс и Дао Циен си подали ръка за първи път.

Пътуването

Свита в дупката си на дъното на кораба, Елайза се приближаваше към смъртта. Към тъмнината и усещането, че е зазидана за цял живот, се прибавяше смрадта — неопределима смес от мириса на сандъците и балите, на бъчвите с осолена риба и налепите по корпуса на старото корито. Отличното й обоняние, което преди й бе толкова полезно, за да оцелява дори със затворени очи, сега се бе превърнало в уред за мъчение. Единствен другар й бе чудноватата трицветна котка, погребана като нея в трюма, за да я пази от плъховете. Дао Циен я увери, че ще свикне с вонята и затворническия живот — човешкото тяло се нагажда към всичко, когато е нужно. Пътуването ще трае дълго и няма да може да излиза на въздух, добави той, затова по-добре ще е да престане да мисли, за да не полудее. Вода и храна щеше да има, обеща й Дао Циен, сам щеше да й ги набави, щом му се удадеше да се промъкне до трюма, без да буди подозрение. Бригантината беше малка, но претъпкана с народ и нямаше да е трудно да се измъква по различни поводи.

— Благодаря. Когато стигнем в Калифорния, ще ви дам тюркоазената брошка.

— Задръжте си я, вече ми платихте. Ще ви потрябва. Защо отивате в Калифорния?

— За да се омъжа. Годеникът ми се казва Хоакин. Обзе го треската за злато и замина. Каза, че ще се върне, но не мога да го чакам.

Щом корабът напусна залива на Валпараисо и навлезе в открито море, Елайза започна да бълнува. Прекара цели часове просната в мрака, изгубила човешки облик, потънала в собствените си нечистотии. Чувстваше се толкова зле, че не помнеше къде се намира и защо. Най-сетне капакът на трюма се отвори и Дао Циен се появи с парче свещ в едната ръка и чиния с храна в другата. Щом я видя, разбра, че момичето не може да сложи и хапка в устата. Хвърли вечерята на котката и тръгна да търси ведро с вода, за да почисти болната. Най-напред я накара да изпие силна отвара от джинджифил и й постави дузина от златните си игли, докато стомахът й се успокои. Елайза почти не усети как той свали всичките й дрехи, изми я внимателно с морска вода, изплакна я с чаша сладка вода и я разтри от глава до пети с балсам, препоръчван при маларични пристъпи. Скоро тя се унесе, загърната в кастилското одеяло, с котката в нозете, а Дао Циен се качи на палубата и се зае да плакне дрехите в морето, като се стараеше да не привлича внимание, въпреки че по това време моряците спяха. Пътниците, качили се на кораба във Валпараисо, страдаха също като Елайза от морската болест пред равнодушните погледи на тръгналите три месеца по-рано от Европа, които първоначално бяха преминали през същото изпитание.

През следващите дни новодошлите на борда на „Емилия“ взеха да се приспособяват към люлеенето и към привичните за дългите пътешествия занимания, а в това време състоянието на Елайза долу в трюма все повече се влошаваше. Дао Циен използваше всяка възможност, за да отскача при нея — даваше й да пие, търсеше всякакви начини да спре повръщането, но с изненада виждаше, че вместо да се подобри, страданието й се задълбочаваше. Китаецът приложи всички познати при подобни случаи методи, опита отчаян и други средства, но Елайза така и не успяваше да задържи почти нищо в стомаха си и все повече се обезводняваше. Дао разтваряше във вода, сол и захар и с безкрайно търпение й даваше да пие лъжичка по лъжичка, но и през следващите две седмици не настъпи видимо подобрение, докато накрая кожата на младата жена изтъня като пергамент — Елайза не можеше дори да се надигне, за да прави движенията, за които Дао настояваше. „Не се ли движиш, тялото ти се схваща, а умът ти се замъглява“, повтаряше той. Бригантината се отби за кратко в пристанищата на Кокимбо, Калдера, Антофагаста, Икике и Арика и всеки път той се мъчеше да я убеди да слезе на брега и да се върне у дома, уплашен от все по-окаяния й вид.

Когато отплаваха от Каляо в състоянието на Елайза настъпи пагубен обрат. Дао Циен бе успял да купи от пазара връзка листа от кока — добре знаеше лечебните свойства на това растение, както и три живи кокошки, които възнамеряваше да заколи една по една, тъй като болната се нуждаеше от нещо по-силно от оскъдните корабни дажби. От първата кокошка направи бульон с много пресен джинджифил и слезе при Елайза, решен да й го налее в устата, дори и насила. Запали фенер с китова мас и се запровира между багажите към скривалището на девойката — тя лежеше със затворени очи и не даваше признаци на живот. Под тялото й се бе образувала голяма локва кръв. Джун и ахна смаян и се наведе над нея с мисълта, че клетото момиче е намерило начин да сложи край на живота си. Не можеше да я вини — при подобни обстоятелства сам би сторил същото, помисли той. Повдигна нощницата, но не видя рана, докосна Елайза и разбра, че е още жива. Започна да я разтърсва, докато най-накрая тя отвори очи.

— Бременна съм — призна едва чуто.

Дао Циен се хвана с две ръце за главата и се завайка на родния си диалект — не бе го използвал от петнайсет години: да би знаел, никога нямало да й помогне, как изобщо й е дошло на ум да тръгне за Калифорния в това състояние, луда ли е била, остава само да пометне, ами ако умре, с него е свършено, каква беля му бе докарала на главата и как не се беше сетил защо е бързала толкова да се махне от Чили. Прибави клетви и проклятия на английски, но тя отново бе изпаднала в несвяст и упреците му не достигнаха до нея. Прегърна я и я залюля като бебе, докато гневът му постепенно преля в безкрайно съжаление. За миг помисли да се яви при капитан Кац и да му признае цялата истина, но как ли щеше да реагира той. Холандецът лутеранин се отнасяше към жените на борда като към прокажени и вероятно щеше да побеснее, когато разбереше, че вози още една пътничка, и то скрита в трюма, на всичко отгоре на смъртно легло. Какво ли наказание щеше да наложи на него самия? Не, изключено беше да сподели с някого. Единственият изход бе да изчака Елайза да предаде богу дух, ако такава бе кармата й, а после да изхвърли тялото в морето заедно с торбите боклук от кухнята. Започнеше ли да страда прекалено, би й помогнал да умре достойно.

Вече се бе запътил към изхода, когато осезателно усети странно присъствие. Сепнат, вдигна фенера и в осветения от мъждукащия пламък кръг видя съвършено ясно своята любима Лин. Гледаше го отблизо, с присъщото й насмешливо изражение на прозрачнобялото лице, което беше най-големият й чар. Носеше зелената атлазена рокля със златна бродерия, която пазеше за официални случаи, косата й бе събрана в най-обикновен кок, закрепен с две пръчици от слонова кост, а зад ушите й пламтяха два свежи божура. Така я бе видял за последен път, когато съседките я подготвиха за погребалния обред. Присъствието на съпругата му в трюма бе толкова истинско, че го прониза страх: духовете, колкото и добри да са били приживе, обикновено се отнасяха жестоко към смъртните. Понечи да избяга към изхода, но тя препречи пътя му. Разтреперан, Дао Циен падна на колене, без да изпуска фенера, единствената му връзка с действителността. Реши да прогони с молитва демоните, в случай че бяха приели образа на Лин, за да го объркат, но не успя да си спомни нужните думи и от устните му се отрони само продължителен стон от любов към нея и печал по отминалите дни. Тогава с незабравимата си нежност Лин сведе глава над него толкова близо, че ако бе посмял, можеше да я целуне, а тя му прошепна, че не идва от толкова далеч, за да го плаши, а за да му припомни задълженията на достоен лекар. Тя самата едва не бе умряла от кръвоизлив след раждането на дъщеря им, но тогава той бе успял да я спаси. Защо сега не стори същото и за това момиче? Какво бе станало с нейния скъп Дао? Нима бе загубил доброто си сърце, нима се бе превърнал в буболечка? Кармата на Елайза е друга, не да умре преждевременно, увери го Лин. Щом една жена е готова да прекоси света, погребана в подобно скривалище, за да открие любимия човек, то е защото вътре в нея е скрита могъща сила ци.

— Твой дълг е да й помогнеш, Дао. Ако умре, без да види своя любим, никога няма да намери покой и призракът й ще те преследва вечно — предупреди го Лин и тутакси изчезна.

— Почакай! — изхлипа мъжът, протегнал ръце, за да я задържи, но дланите му останаха празни.

Дао Циен дълго лежа на пода, докато се съвзе и обезумялото му сърце престана да препуска, а лекият аромат на Лин постепенно се стопи в трюма. Не си отивай, не си отивай, повтаряше той, сразен от любовта. Най-сетне събра сили и се изправи, отвори вратата и излезе на чист въздух. Беше прохладна нощ. Тихият океан светлееше под сребристите лунни лъчи, а лекият бриз издуваше старите платна на „Емилия“. Някои от пътниците вече се бяха прибрали или играеха на карти в кабините, други бяха опънали хамаци за през нощта сред разхвърляните механизми, конски амуниции и багажи, задръстили палубите, трети стояха на кърмата и се любуваха на играта на делфините в разпенената диря зад кораба. Дао Циен с благодарност отправи очи към огромния небесен купол. За пръв път след смъртта си Лин го посещаваше без стеснение. Преди да стане моряк, той бе усещал присъствието й няколко пъти съвсем наблизо, особено когато потъваше в дълбока медитация, но в тези случаи лесно можеше да обърка безплътното присъствие на духа й със скръбта на вдовеца. Обикновено Лин минаваше покрай него, докосваше го леко с пръсти, но той така и не успяваше да разбере тя ли е в действителност, или всичко е по-скоро плод на изтерзаната му душа. В случая обаче нямаше никакво съмнение — там долу, в трюма, засмяното лице на Лин му се бе явило съвсем ясно, като отражението на луната върху морската шир. Изпълни го щастие, че отново не е сам, както в отколешните нощи, когато тя заспиваше сгушена в обятията му в любовна премала.

Дао Циен се запъти към каютата. Тясната му дървена койка бе далеч от чистия въздух, който се процеждаше единствено през вратата. Невъзможно бе да се спи в спареното, вмирисано мъжко помещение, но откак бяха напуснали Валпараисо не му се бе налагало да се прибира вътре, защото бе лято и той лягаше вън на палубата. Потърси сандъка си, закован за пода, за да не го лашкат вълните, извади ключовете от пазвата си, свали катинара и измъкна лекарската чанта и шишенце лауданум. После открадна двойна доза сладка вода и потърси в кухнята парцали, поради липса на нещо по-добро.

Тъкмо тръгваше обратно към трюма, когато някой го хвана за ръката. Обърна се стреснат и видя една от чилийките — въпреки изричната заповед на капитана да не си подават носа от кабината след залез-слънце, тя бе излязла на лов за клиенти. Веднага я позна. От всички жени на борда, Асусена Пласерес беше най-симпатична и най-дръзка. През първите дни тя единствена проявяваше готовност да помогне на пътниците, изтерзани от морска болест, постара се да облекчи и положението на младия моряк, който бе паднал от мачтата и си бе счупил ръката. Това й спечели уважението дори на строгия капитан Кац и оттук нататък той си затваряше очите пред нейните волности. Асусена раздаваше безплатно грижите си като милосърдна сестра, но дръзнеше ли някой да посегне към стегната й плът, трябваше да плаща в брой — доброто сърце не бива да се бърка с глупостта, казваше тя. „Нямам друг капитал, трябва да го пазя, иначе закъде съм“ — обясняваше тя, потупвайки се весело по задника. Асусена Пласерес се обърна към Дао Циен с четири разбираеми на всеки език думи: шоколад, кафе, тютюн, бренди. Както правеше винаги когато минаваше край него, тя му показа с безочливи жестове, че е готова да предостави прелестите си в замяна на някоя от споменатите луксозни стоки, но джун и я отблъсна и продължи пътя си.

Дао Циен прекара голяма част от нощта край Елайза, която гореше в треска. С нерешителна нежност той посвети на немощното тяло ограничените средства от чантата си и своя дългогодишен опит, докато най-сетне от утробата на болната се отдели кървав къс месо. Дао Циен го огледа на светлината на фенера и успя да установи със сигурност, че зародишът е на няколко седмици и е цял. За да изчисти напълно корема й, той постави игли по ръцете и краката на пациентката, предизвиквайки силни контракции. Когато се убеди в резултата, въздъхна облекчено — оставаше само да помоли Лин да се намеси, за да предотврати възпалението. До тази нощ Елайза бе за него търговска сделка и залогът — перлената огърлица, — лежеше на дъното на сандъка му. Тя бе просто непознато момиче, към което като че ли не изпитваше личен интерес, поредната фан уей с големи крака и борбен нрав. Трудно щеше да си намери съпруг, след като явно не проявяваше никаква склонност да се хареса или да се подчинява на мъжа. А сега, след помятането, нямаше да успее да се задоми никога. Дори любовникът й, ако изобщо го откриеше някой ден, не би я взел за жена, след като веднъж вече я бе зарязал. Дао признаваше, че за чужденка Елайза не е съвсем грозна, в издължените й очи имаше нещо азиатско, а и косата й беше дълга, черна и лъскава като опашка на напет императорски кон. Ако беше русолява или рижава като дявол — доста често бе виждал такива, след като напусна Китай, — може би нямаше дори да я погледне, ала приемливата външност и дръзкият нрав не щяха да й помогнат. С такъв лош късмет за нея нямаше надежда, щеше да свърши като проститутка в Калифорния. В Кантон и Хонконг познаваше много подобни на Елайза. Голяма част от лечителските си познания бе натрупал чрез продължителната практика върху телата на тези несретници, съсипани от побоища, болести и опиати. Неведнъж през дългата нощ Дао Циен си помисли дали не е по-благородно да я остави да умре, въпреки препоръките на Лин, и по този начин да я спаси от ужасната участ, но си каза, че след като му е платила предварително, е длъжен да изпълни своята част от уговорката. Не, това не е единствената причина, заключи той, понеже още от самото началото се питаше защо се съгласи да вкара момичето тайно на борда. Рискът бе огромен и той не бе убеден, че е извършил подобна лудост само заради скъпите перли. Нещо в смелия порив на Елайза го бе развълнувало, нещо в крехкото й тяло и бурните й чувства към любимия човек му напомняше за Лин.

Най-сетне, призори, Елайза спря да кърви. Чезнеше в треска и зъзнеше, въпреки непоносимата жега в трюма, но пулсът й се успокои и тя задиша по-спокойно в съня си. Опасността обаче още не бе отминала. На Дао Циен му се искаше да остане и да бди над нея, но си даде сметка, че скоро ще съмне и камбаната ще го призове да застъпи на смяна. Повлече се изтощен към палубата, строполи се върху голите дъски и спа като младенец, докато дружеското подритване на един от моряците не го върна към задълженията му. Натопи глава във ведро с морска вода, за да се разсъни, и все още замаян, тръгна към камбуза да вари овесената каша за закуската. Всички, дори строгият капитан Кац, я поглъщаха без възражения, освен чилийците, които негодуваха в хор, макар да разполагаха с най-много провизии, тъй като бяха дошли на борда последни. Останалите бяха изчерпали запасите си от тютюн, алкохол и лакомства през месеците, преди да стигнат до Валпараисо. Говореше се, че някои от чилийците са аристократи и затова не можели да си перат гащите, нито да си приготвят сами вода за чая. Част от пътниците от първа класа бяха довели със себе си слуги и смятаха да ги използват в златните мини, понеже и през ум не им минаваше, че могат лично да си цапат ръцете. Други предпочитаха да плащат на моряците, за да ги обслужват, тъй като жените дружно бяха отказали да им слугуват — щяха да печелят десеторно повече, ако ги приемаха по за десет минути в кабината, за какво тогава да им перат бельото. Екипажът и останалите пасажери се подиграваха на глезените господинчовци, но не си позволяваха да го правят очи в очи. Чилийците имаха добри обноски, изглеждаха скромни, държаха се любезно и кавалерски, но и най-слабата искра бе достатъчна, за да възпламени самолюбието им. Дао Циен гледаше да не се захваща с тях. Тези мъже не криеха презрението си към него и към двамата негри, качили се на бригантината в Бразилия, които, макар да бяха заплатили пълната цена на билета, единствени не разполагаха с кабина и нямаха право да сядат на една маса с всички останали. Китаецът предпочиташе петте простовати чилийки с техния здрав практически усет, постоянно добро настроение и майчински пориви, проявявани при извънредни обстоятелства.

През целия работен ден беше като сомнамбул и непрекъснато мислеше за Елайза, но до вечерта не остана нито свободен миг, за да отскочи да я види. Късно сутринта моряците уловиха огромна акула. Тя дълго се мята и пляска заплашително с опашка по палубата и никой не посмя да се приближи да й нанесе последния удар. Като готвач Дао Циен трябваше да наблюдава дейностите по одирането и разрязването й на парчета, да сготви част от месото и да осоли останалото, а в това време моряците търкаха с четки кръвта от дъските. Пътниците пък почетоха грозното зрелище с последните бутилки шампанско, предвкусвайки вечерния пир. Запази сърцето, за да свари супа на Елайза, а хрилете реши да изсуши, понеже струваха цяло състояние на пазара за възбудителни средства. Часовете се нижеха в работа около акулата, а Дао Циен си представяше как Елайза умира в търбуха на кораба. Изпита бурна радост, когато слезе и установи, че е жива и изглежда по-добре. Кръвоизливът беше спрял, каната с вода беше празна и по всичко личеше, че от време на време през дългия ден тя е идвала на себе си. Отправи няколко благодарствени думи към Лин за помощта. Елайза с мъка отвори очи, устните й бяха сухи, а лицето — зачервено от треската. Помогна й да се изправи и я накара да изпие силна отвара от тангуей срещу кръвоизливи. Когато се увери, че тя не повръща напитката, добави и няколко капки мляко, които Елайза жално изгълта. Посъживена, тя заяви, че е гладна и поиска още мляко. Кравите на борда, непривикнали на морски пътешествия, даваха малко мляко, бяха съвсем измършавели и се говореше, че щели да ги заколят. За Дао Циен пиенето на мляко беше отвратителен навик, но от приятеля си Ебенизър Хобс знаеше колко полезно е то при загуба на кръв. Щом Хобс го използваше в диетата на тежко ранени, защо да не даде същия резултат и в този случай, помисли той.

— Ще умра ли, Дао?

— Още не — усмихна се той, милвайки я по главата.

— Колко остава до Калифорния?

— Много. Не мисли за това. Сега трябва да отидеш по малка нужда.

— Не, моля те — запротестира тя.

— Как така не? Трябва!

— Пред теб?

— Аз съм джун и. Не бива да се срамуваш от мен. Вече видях всичко, което имаше за гледане по тялото ти.

— Не мога да мръдна, няма да издържа пътуването, Дао, предпочитам да умра… — изхълца Елайза и се подпря на него, за да седне на гърнето.

— Кураж, момиче! Лин каза, че притежаваш силно ци и още не си стигнала дотам, че да умреш насред пътя.

— Кой казва така?

— Няма значение.

Тази нощ Дао Циен разбра, че не може да се грижи за нея сам, нуждаеше се от помощ. На другия ден, веднага щом жените излязоха от кабината си и се настаниха, както обикновено, на кърмата, за да перат, да сплитат коси, да пришиват пера и мъниста по работните си одежди, той направи знак на Асусена Пласерес, че иска да говори с нея. По време на пътуването нито една от жените не се бе докарвала с премяната си на уличница — всички носеха тъмни плътни поли, блузи без украшения и чехли, а привечер се загръщаха с наметала, косите им бяха сплетени на две плитки на гърба и не използваха грим. Имаха вид на група селянки, заети с домашните си задължения. Чилийката смигна весело на посестримите си и го последва в кухнята. Дао Циен й връчи голямо парче шоколад, откраднат от запасите на капитана, и се помъчи да й обясни каква е работата, но бързо изгуби търпение, тъй като тя не знаеше дума английски. Асусена Пласерес помириса шоколада и на кръглото й индианско лице светна усмивка. Взе ръката на готвача и я сложи върху гърдите си и посочи празната в този час женска кабина; той обаче се дръпна, хвана я здраво и я поведе към трюма. Асусена, озадачена и заинтригувана, направи слаб опит да се освободи, но той не й даде възможност, отвори капака и я побутна по стълбичката с успокоителна усмивка. Останаха няколко секунди в мрака, докато той напипа окачения на една от гредите фенер и го запали. Асусена се закиска: най-накрая този опак китаец беше проумял за какво става дума. Никога не го бе правила с азиатец и беше много любопитна да разбере дали и неговият орган е като на другите мъже, но готвачът не понечи да се възползва от уединението им, ами я повлече за ръката през лабиринта от багажи. Тя се уплаши да не би да е полудял и взе да се тегли, но той не я пусна и я застави да продължи напред, докато фенерът освети скривалището на Елайза.

— Исусе Христе! — възкликна Асусена, като я видя и се закръсти ужасена.

— Кажи й да ни помогне — обърна се Дао Циен към Елайза на английски, след като я разтърси, за да дойде на себе си.

Четвърт час бе нужен на Елайза, за да преведе с усилие кратките разпореждания на Дао Циен, който бе извадил тюркоазената брошка от торбичката с накити и я размахваше пред очите на разтреперената Асусена. Сделката обясни й той, се състоеше в това да слиза два пъти дневно да мие Елайза и да я храни, без никой да разбере. Ако изпълнеше задачата, в Сан Франсиско щеше да получи брошката, но кажеше ли и дума на някого, с нея бе свършено. Китаецът бе свалил ножа от пояса си и го размахваше с едната ръка пред носа й, а с другата държеше високо брошката, та посланието да стане пределно ясно.

— Разбра ли?

— Кажи на тоя нещастен китаец, че разбирам. Да си прибере ножа, че току-виж, ме заклал, без да иска.

Елайза се бори безкрайно дълго с пристъпите на треската, подпомагана от Дао Циен нощем и от Асусена Пласерес денем. Перуанката използваше ранните утринни и следобедни часове, когато повечето пътници дремеха, за да се промъкне крадешком до кухнята и да вземе ключа от Дао. В началото слизаше в трюма примряла от ужас, но скоро природната й доброта, а и брошката надделяха над страха. Първо обтриваше Елайза с насапунисан парцал, за да отстрани потта от агонията, после я хранеше ту с кашичките от мляко и овес, ту с подсилена с тангуей кокоша супа с ориз, които Дао Циен вареше. За билките спазваше неговите указания, а по свое решение веднъж дневно й даваше чаша отвара от пореч. Сляпо вярваше в този лек за прочистване на корема от бременност. Пореч и иконка на Кармилската Света Богородица бяха първото, което тя и другарките й по приключение бяха сложили в багажа си — без въпросната закрила пътищата на Калифорния трудно щяха да бъдат пребродени. Болната остана в селенията на смъртта до сутринта, когато хвърлиха котва в пристанището на Гуаякил — невзрачна махала, почти погълната от пищната екваториална растителност. Малко кораби приставаха тук, и то главно, за да се снабдят с тропически плодове и кафе, но капитан Кац бе поел обещанието да предаде няколко писма на семейство холандски мисионери. Кореспонденцията плаваше с него повече от шест месеца, а той не бе от хората, способни да пренебрегнат задълженията си. Предишната нощ бе горещо като в пещ и треската изцеди от Елайза и последната капка пот. Накрая болната заспа и засънува, че се катери боса по нажежените склонове на изригващ вулкан. Събуди се подгизнала, но с прояснено съзнание и хладно чело. Всички пътници, включително жените и голяма част от екипажа, слязоха за няколко часа да се разтъпчат, да се окъпят в реката и да се наядат до насита с плодове, по Дао Циен остана на кораба, за да научи Елайза как да пали и да пуши лулата, която бе извадил от багажа си. Чудеше се по какъв начин да лекува момичето — в такива случаи би дал мило и драго за съветите на мъдрия си учител. Разбираше колко е важно да й осигури спокойствие, за да й помогне да издържи затворена в трюма, но от друга страна, тя се бе обезкървила, а наркотикът можеше да разреди още повече малкото останала в тялото й кръв. Взе решението с колебание и след като помоли Лин да бди отблизо над съня на Елайза.

— Опиум. Ще те унася, та времето да мине по-бързо.

— Опиум? От него човек губи разсъдъка си!

— Ти и без това си го изгубила, какво повече — усмихна се Дао.

— Искаш да ме убиеш ли?

— Точно така. Не успях, когато кръвта ти изтичаше и сега ще го постигна с опиум.

— Ох, Дао, страх ме е…

— Вреди многото опиум. По малко е добра утеха, а аз ще ти дам много малко.

Елайза не разбра колко е много и колко е малко. Дао Циен й даваше от своите отвари — кост от дракон и черупка от стрида, а опиума отмерваше така, че да й осигури няколко часа благодатен унес, но без да й позволява да се изгуби в рая, от който връщане назад нямаше. Тя прекара следващите седмици залутана из непознати галактики, далеч от мръсната бърлога, където лежеше тялото й, и се будеше само когато слизаха да я нахранят, да я измият и да я накарат да прави по няколко крачки из теснините на трюма. Не усещаше мъчителното съжителство с бълхите и въшките, нито отвратителната воня, която я тормозеше в началото, защото опиумът притъпяваше забележителното й обоняние. Влизаше и излизаше от сънищата си неусетно, после дори не ги помнеше, но Дао Циен се оказа прав — времето изтече неусетно. Асусена Пласерес не разбираше защо Елайза пътува при такива условия. Никоя от другите пътнички не бе платила за билет — бяха се разбрали с капитана да му се издължат при пристигането в Сан Франсиско.

— Ако слуховете са верни, там само за един ден можеш да спечелиш петстотин долара. Миньорите плащат в чисто злато. От месеци не са виждали жени и вече едва издържат. Говори с капитана, ще му платиш, като пристигнеш — настояваше Асусена в миговете, когато Елайза идваше на себе си.

— Аз не съм като вас — отвръщаше момичето, зареяно в сладостната мъгла на опиата.

Асусена Пласерес успя да накара Елайза да й разкаже, в моменти на просветление, част от историята си. Мисълта, че помага на момиче, избягало заради своя любим, начаса завладя въображението й и оттам насетне се грижеше за болната с още по-голямо старание. Вече не само изпълняваше задължението да я храни и мие, а оставаше край нея просто за да я погледа как спи. Когато Елайза беше будна, тя й описваше собствените си патила, учеше я как да се моли — по нейно мнение това бе най-добрият начин да прекарваш часовете, без да мислиш, и същевременно да спечелиш Всевишния с най-малко усилия. За жена с моята професия, увери я тя, по-добро средство няма. Перуанката спестяваше съвестно част от доходите си, за да купи индулгенции от църквата и да намали по този начин дните, предопределени й за чистилището в бъдещия живот, макар че според нейните сметки, никога нямаше да си набави достатъчно, за да изплати всички свои грехове. Седмиците минаваха, а Елайза не знаеше дали е ден, или нощ. От време на време смътно долавяше женско присъствие край себе си, но после заспиваше и се събуждаше объркана, неспособна да определи кого е видяла насън — Асусена Пласерес или младата жена с черни плитки, сплескан нос и изпъкнали скули, каквато вероятно е била мама Фресия в младини.

Когато Панама остана назад, времето се захлади. Заради страха си от жълтата треска капитанът бе забранил да се слиза на сушата и бе изпратил лодка само с неколцина моряци, за да попълнят запасите от сладка вода, тъй като тази, която им оставаше, беше съвсем малко и се бе превърнала в тиня. Отминаха Мексико и когато „Емилия“ навлизаше във водите на Северна Калифорния, настъпи зимата. Студът и влагата изместиха задухата от началните месеци на плаването и всички наизвадиха от куфарите кожени шапки, ботуши, ръкавици и вълнени фусти. Бригантината поздравяваше отдалеч корабите, с които се разминаваше от време на време, но не намаляваше ход. При всяка религиозна служба капитанът благодареше на Бога за попътните ветрове — чувал бе за кораби, отклонявали се чак до Хаваите, дори по-надалеч, докато търсели благоприятен тласък в платната. Освен игривите делфини, тържествено се появиха огромни китове и дълго плаваха край ветрохода. Привечер, когато отблясъците на залеза обагряха водата в червено, могъщите морски бозайници се любеха сред кипналата златиста пяна и се зовяха с тръбен подводен рев. Понякога в нощната тишина, те толкова се доближаваха до борда, че звукът от тежкото им и загадъчно присъствие се долавяше съвършено ясно. Пресните продукти бяха изчерпани, запасите от суха храна също привършваха, а единствените развлечения бяха игрите на карти и риболовът. Пътниците спореха по цели часове за най-дребни подробности във връзка с дружествата, създадени за златото. Някои от тях имаха железен военен устав и дори униформи, а други бяха по-свободни. Основната цел на всички обаче бе да се обединят, за да си осигурят средства за пътуването, снаряжението, разработването на рудниците и превозването на златото, а след това да си поделят печалбите по равно. Не знаеха нищо за терена, нито за разстоянията. Според правилата на едно от дружествата членовете му трябваше да се прибират всяка вечер на кораба — там възнамеряваха да живеят в продължение на месеци, и да оставят добитото през деня злато на съхранение в обща каса. Капитан Кац им обясняваше, че няма да могат да използват „Емилия“ като хотел, тъй като той самият възнамеряваше да тръгне обратно за Европа час по-скоро, а мините са на стотици мили от пристанището, но те изобщо не го слушаха. Плаваха от петдесет и два дни, еднообразието на безбрежната морска шир опъваше нервите и пререканията избухваха при най-малък повод. Когато някакъв чилиец едва не изпразни пушката си в американския моряк, около когото Асусена Пласерес прекалено явно се усукваше, капитан Винсент Кац иззе оръжията, включително и бръсначите, като обеща, че ще ги върне, щом Сан Франсиско се появи на хоризонта. Право да върти ножове имаше единствено готвачът, на него се падаше и неблагодарното задължение да коли едно по едно домашните животни. След като и последната крава се озова в казана, Дао Циен извърши сложен обред, за да измоли опрощение от пожертваните животни и да се прочисти от пролятата кръв, а после дезинфекцира ножа си, прекарвайки го многократно през пламъка на факла.

Когато корабът навлезе в калифорнийски води, Дао Циен постепенно спря успокоителните билки и опиума, засили храната и застави Елайза да прави упражнения, за да може сама да излезе от своя затвор. Асусена Пласерес я сапунисваше търпеливо и дори намери начин да й измие косата с малки чашки вода, докато разказваше случки от тъжния си живот на уличница и весели измислици как ще забогатее в Калифорния и как ще се върне в Чили като дама, с шест сандъка рокли на царица и златен зъб. Дао Циен си блъскаше главата как да изведе Елайза от кораба, но след като бе успял да я качи в чувал, можеше да прибегне до същото и сега. Веднъж слязла на сушата, девойката вече преставаше да бъде негова грижа. Мисълта да се отърве завинаги от нея пораждаше у него смесица от огромно облекчение и необяснимо безпокойство.

Няколко левги преди да стигне целта си, „Емилия“ заплава край северните брегове на Калифорния. Асусена Пласерес се удиви колко много приличали те на чилийските и заяви, че сигурно са обикаляли в кръг като лангусти и отново са пред Валпараисо. Хиляди морски лъвове и тюлени скачаха от скалите и падаха тежко във водата сред невъобразимия писък на чайки и пеликани. По високите брегове не се виждаше жив човек, нямаше следа от селища, нито сянка от индианците, обитавали според мълвата тези омагьосани земи от векове. Най-сетне наближиха високите скали — знак, че скоро ще се появи протокът Златни врата, прочут като „Голдън гейт“, входът към залива на Сан Франсиско. Гъста мъгла обгърна кораба като с плащ — на половин метър не се виждаше нищо и капитанът, от страх да не се разбият, нареди да спрат и да хвърлят котва. Бяха много близо и нетърпението на пътниците бе прераснало в безредие. Всички говореха едновременно, бързаха да стъпят на твърда земя и жадни за богатства, да хукнат към златните залежи. През последните дни повечето дружества за разработване на рудниците се бяха разпаднали, безделието по време на дългия морски преход бе превърнало предишните съдружници във врагове и всеки мислеше единствено за себе си, потънал в планове за приказни съкровища. Не липсваха и пътници, които взеха да се обясняват в любов на проститутките с твърдото намерение да поискат от капитана да ги венчае, преди да слязат на сушата — бяха чули, че по тези диви земи най-рядкото нещо били жените. Една от перуанките прие предложението на някакъв французин, който след продължителното плаване бе забравил дори името си, но капитан Винсент Кац отказа да извърши обреда, щом научи, че господинът имал жена и четири деца в Авиньон. Останалите пътнички отблъснаха решително кандидатите — те, както сами казваха, предприели мъчителното пътешествие, за да бъдат свободни и да забогатеят, а не за да слугуват безплатно на първия предложил им брак дрипльо.

Въодушевлението на мъжете постепенно започна да се изпарява с часовете, през които им се наложи да стоят неподвижно, потънали в млечното небитие на мъглата. Най-сетне на втория ден небето изведнъж се проясни, вдигнаха котва и се впуснаха с издути платна в последния етап на безконечното плаване. Пътници и екипаж излязоха на палубата и впериха очи с възхита в теснината на „Голдън гейт“ — шест мили, под тласъка на априлския вятър под безоблачното небе. От двете страни, прорязани като с нож от дълговечната дейност на вълните, се извисяваха увенчани с гори крайбрежни възвишения. Тихият океан оставаше зад тях, а пред очите им се ширеше вълшебен залив като езеро със сребристи води. Залп от възклицания оповести края на мъчителното пътешествие и началото на премеждието със златото на всички тези мъже и жени, както и на двайсетимата моряци, които в същия миг решиха да зарежат кораба на произвола на съдбата му и да хукнат и те към рудниците. Равнодушни останаха само холандският капитан Винсент Кац, изправен на поста си до руля, без никакъв признак на вълнение — златото не го интересуваше, единственото му желание бе да се върне навреме в Амстердам, за да прекара Коледа със семейството си, — и Елайза Съмърс на дъното на платнохода, която узна, че са пристигнали доста по-късно.

Първата изненада за Дао Циен, когато навлязоха в залива, бе гората от мачти отдясно. Невъзможно бе да ги преброи, но пресметна, че хаотично изоставените, като след битка съдове са над стотина. На сушата и най-простият ратай печелеше на ден повече, отколкото морякът за месец плаване, мъжете бягаха не само заради златото, а и заради изкушението да натрупат пари от товарене на чували, печене на хляб или подковаване на коне. Някои от обезлюдените кораби бяха превърнати в кръчми или временни хотели, други гниеха, затлачени от морски водорасли и гнезда на чайки. След това Дао Циен откри града, разположен като ветрило по склоновете на хълмовете — пръснати в безредие палатки, дъсчени и картонени колиби, както и няколко прости, но солидни постройки, първите във възникващото населено място. Хвърлиха котва и посрещнаха първата лодка. Тя обаче не бе на пристанищната управа, както предполагаха, а на някакъв чилиец, забързан да каже на сънародниците си добре дошли и да прибере пощата. Оказа се Фелисиано Родригес де Санта Крус, заменил звънкото си име с това на Феликс Крос, за да го произнасят по-лесно янките. Много от пътниците бяха негови лични приятели, но никой не го позна — от предишното конте в сюртук и лъскави от брилянтина мустаци, което помнеха от Валпараисо, нямаше и следа. Пред тях стоеше несресан пещерен човек, със смугло като на индианец лице, с дрехи на планинец, руски ботуши до над коленете и два револвера на кръста, а след него вървеше негър с не по-малко дивашки вид, въоръжен като разбойник. Той беше избягал роб, станал свободен човек със стъпването си в Калифорния, но понеже не издържал несгодите на миньорския живот, предпочел да си изкарва хляба като наемен убиец. Когато Фелисиано се представи, пътниците го поздравиха с възторжени викове, пренесоха го едва ли не на ръце до първа класа и го заразпитваха един през друг. Вълнуваше ги само дали рудата е наистина в такова изобилие, както се твърдеше, а той отвърна, че имало дори много повече и измъкна от кесията си жълтеникаво парче, подобно на смачкана фъшкия, като изяви готовност да замени тази половинкилограмова буца злато за всичкия алкохол на борда, ала до сделка не се стигна — бяха останали само три бутилки, другото бе пресушено по пътя. Златният къс бил намерен, по думите му, от храбрите миньори, които сам бил довел от Чили и сега работели за него по брега на Американската река. След като вдигнаха наздравица с последните глътки алкохол и Фелисиано получи писмата от жена си, чилиецът се зае да ги поучава как да оцелеят по новите места.

— Преди няколко месеца имахме кодекс на честта и дори най-големите пройдохи се държаха както трябва. Можеше да оставиш златото в палатката си без надзор и никой нямаше да го докосне, но нещата се промениха. Сега властва законът на прерията, алчността е единственият господар. Не се разделяйте с оръжието, движете се по двойки или на групи. Това тук е земя на престъпници — добави той.

Няколко лодки бяха наобиколили кораба и мъжете в тях приканваха гръмогласно към всевъзможни сделки — бяха готови да купят всичко, защото на брега щяха да го препродадат на петорна цена. Много скоро неподготвените пътници щяха да открият изкуството на спекулата. Следобед се появи началникът на пристанището заедно с митнически служител, следвани от две ладии с мексиканци и китайци, които предложиха услугите си при разтоварването на кораба. Вземаха скъпо и прескъпо, но нямаше избор. Местният управник не прояви никакво намерение да проверява паспорти или да установява самоличността на пътниците.

— Документи ли? Какво говорите! Намирате се в рая на свободата. Хартийките с печати не важат — обяви той.

Към жените обаче прояви жив интерес. Хвалеше се, че винаги пръв изпробвал поред абсолютно всички пристигнали в Сан Франсиско, макар да не били толкова много, колкото му се искало. Разказа, че първите представителки на нежния пол, появили се в града преди няколко месеца, били посрещнати от тълпа въодушевени мъже, които с часове чакали на опашка реда си и плащали с чисто злато — на прах, на късове, на монети и дори на кюлчета. Ставало дума за две смели американски момичета от Бостън, пристигнали на брега на Пасифика през Панамския провлак. Предлагали прелестите си на онзи, който плащал най-добре, и на ден изкарвали колкото за цяла година при нормални условия. Оттогава били пристигнали повече от петстотин жени, главно мексиканки, чилийки и перуанки, плюс няколко американки и французойки, но въпреки това броят им бил нищожен в сравнение с набъбващата лавина от млади самотни мъже.

Асусена Пласерес не успя да чуе новините на американеца, защото Дао Циен я помъкна към трюма, щом разбра за присъствието на митническия служител. Изключено бе да свали Елайза на рамото на никой докер, както я беше качил — сигурно щяха да проверяват чувалите. Като ги видя, Елайза се смая — двамата бяха неузнаваеми. Той бе облякъл дълга риза и току-що прани панталони, гъстата му плитка лъщеше като намазана с олио, а челото и лицето му бяха гладко обръснати, докато Асусена Пласерес бе заменила селските дрехи с бойна синя рокля с пера по деколтето, високо вдигнатата й коса бе увенчана с шапчица, а страните и устните й бяха ярко начервени.

— Пътуването свърши и още си жива, момиче — обяви весело тя.

Смяташе да заеме на Елайза някоя от леконравните си рокли и да я изведе от кораба, все едно е от тяхната група — твърде смислена идея, защото, както й обясни, най-вероятно точно това щеше да е занятието й на сушата.

— Дойдох да се омъжа за годеника си — отвърна Елайза за стотен път.

— Какъв годеник бе, момиче. Ако трябва да си продаваш задника, за да ядеш, ще го продаваш. На твоя хал няма какво да пробираш.

Дао Циен ги прекъсна. След като в продължение на два месеца на борда бяха пътували седем жени, нямаше как да слязат осем, разсъждаваше той. Беше разгледал внимателно рояка мексиканци и китайци, които се бяха качили на ветрохода, за да го разтоварят, и сега очакваха заповедите на началника и на митничаря. Каза на Асусена да прибере дългата коса на Елайза в плитка като неговата, а той отиде да й донесе кат от собствените си дрехи. Облякоха девойката в панталон и препасана с въже блуза, а на главата й нахлупиха сламена шапка. Елайза бе отслабнала много през двата месеца, докато се луташе из безизходицата на ада и сега изглеждаше тънка и прозрачна като оризова хартия. В прекалено широките за нея дрехи на Дао Циен тя приличаше на тъжно, недохранено китайче. Асусена Пласерес я стисна в яките си ръце на перачка и развълнувано я млясна по челото. Беше я обикнала и дълбоко в себе си се радваше, че Елайза има годеник, който я чака — не можеше да си я представи, подложена на житейските издевателства, които тя самата понасяше.

— Същинско гущерче — засмя се Асусена Пласерес.

— Ами ако ме открият?

— Какво лошо може да ти се случи? Кац да те накара да си платиш пътуването. Можеш да го платиш със скъпоценностите, нали са за това? — успокои я жената.

— Никой не бива да знае, че си тук. Така капитан Съмърс няма да те търси в Калифорния — добави Дао Циен.

— Ако ме намери, ще ме върне обратно в Чили.

— Защо? Нали вече си обезчестена. Богатите не търпят подобни работи. Семейството ти сигурно се радва, че си изчезнала, така няма да им се наложи да те изхвърлят на улицата.

— Само толкова? В Китай биха те убили за това, което си направила.

— Стига, китаецо, не сме в твоята страна. Не плаши малката. Излез си спокойно.

— Елайза, никой няма да те забележи. Няма да им е до теб, ще гледат мен — увери я Асусена Пласерес и се сбогува сред вихър от сини пера, с тюркоазената брошка, бодната на деколтето.

Така и стана. Петте чилийки и двете перуанки, в пищни завоевателни премени, бяха събитието на деня. Слязоха в лодките по въжена стълба, предхождани от седмината моряци късметлии, теглили жребий за честта да поддържат над главите си задниците на жените, сред хор от дюдюкания и ръкопляскания от страна на стотиците любопитни зяпачи, струпани на брега, за да ги посрещнат. Никой не обръщаше внимание на мексиканците и китайците, които като върволица мравки си предаваха багажите от ръка на ръка. Елайза слезе в една от последните лодки заедно с Дао Циен, който обяви на сънародниците си, че момчето е глухонямо и леко слабоумно, затова е излишно да се опитват да говорят с него.

Аргонавти

Дао Циен и Елайза Съмърс стъпиха за пръв път в Сан Франсиско един вторник, в два следобед, през април 1848 г. Дотогава хиляди луди глави вече бяха минали оттам на път за златните минни полета. Упорит вятър спъваше вървежа им, но денят беше ясен и двамата можаха да се насладят на прекрасната гледка към залива в цялото й великолепие. Дао Циен представляваше рядка картина с лекарската си чанта, с която никога не се разделяше, с вързопа на гръб, със сламената шапка и сарапето — шареното вълнено наметало, закупено от един от мексиканските носачи. В този град обаче външният вид бе най-маловажното от всичко. Краката на Елайза трепереха — цели два месеца не си бе служила с тях, — но и на сушата тя се усещаше не по-малко замаяна, отколкото в открито море, ала мъжките дрехи й даваха неподозирана свобода и никога не се бе усещала толкова невидима. След като преодоля чувството, че е гола, тя започна да се наслаждава на бриза, издул ръкавите на блузата и панталоните й. Свикнала да бъде пленница на корсета, сега Елайза дишаше с пълни гърди. Влачеше с мъка малкото куфарче с красиви рокли, които мис Роуз й бе приготвила с най-добри намерения, но когато я видя да се олюлява, Дао Циен го грабна и метна и него на гръб. Навитото под мишницата й кастилско одеяло тежеше не по-малко, но Елайза си даваше сметка, че не може да го захвърли, защото нощем то щеше да бъде най-ценното й притежание. С наведена глава, скрита под сламената шапка, девойката напредваше с препъване сред невъобразимата бъркотия на пристанището. Селцето Йерба Буена, основано от испанска експедиция през 1769 г., наброявало не повече от 500 жители, но щом се пръснала мълвата за златото, заприиждали търсачи на приключения. Само няколко месеца по-късно малкото селище вече се наричало с гръмкото име Сан Франсиско и славата му се носела до най-затънтените краища на света. То все още не се бе превърнало в истински град, по-скоро беше огромен лагер за мъжете, които преминаваха оттук.

Треската за злато не бе оставила равнодушен никого: ковачи, дърводелци, учители, лекари, войници, бегълци от закона, проповедници, хлебари, революционери и кротки безумци от всевъзможни раси зарязваха семейства и имущество и прекосяваха половината свят, подмамени от благородния метал. „Търсят злато, а по пътя загубват душите си“, бе повтарял неуморно капитан Кац по време на кратките религиозни служби, налагани всяка неделя на пътниците и екипажа на „Емилия“, но никой не му обръщаше внимание — всички бяха заслепени от мечтата за бързото забогатяване, което щеше да промени живота им. За пръв път в историята златото лежеше захвърлено по земята, без господар, безплатно и в изобилие, достъпно за всеки, готов да се наведе и да го вземе. Аргонавтите пристигаха от най-далечни брегове: европейци, побягнали от войни, болести и тирании, напористи и неустрашими янки, закопнели за свобода негри, орегонци и руснаци, облечени в кожи като индианците, мексиканци, чилийци и перуанци, австралийски злосторници, гладни китайски селяни, които рискуваха главите си, заради императорската забрана да напускат родината. Всички раси се смесваха по потъналите в кал пътища на Сан Франсиско.

Главните улици, очертани на широки полукръгове, чиито краища слизаха до брега, се пресичаха от други, прави, които тръгваха от върха на хълма и свършваха на кея; някои от тях бяха толкова стръмни и кални, че дори мулетата не успяваха да ги изкачат. Внезапните бурни пориви на вятъра вдигаха вихрушки от прах и пясък, но миг по-късно всичко се уталожваше и небето заискряваше безоблачно. Вече съществуваха няколко здрави постройки, десетки други в момента се строяха, като някои от тях даваха вид на бъдещи луксозни хотели, всички останали обаче бяха безредно струпани временни убежища, бараки, ламаринени, дървени или картонени колиби, магазинчета от брезент и навеси от слама. Дъждовете на отминалата наскоро зима бяха превърнали кея в блато, малкото превозни средства затъваха в калта, а за преминаване по затлачените от боклуци, счупени бутилки и други отпадъци канавки бяха нахвърляни дъски. Вади и отходни канали нямаше, кладенците бяха замърсени, холерата и дизентерията сееха смърт, освен сред китайците, които по традиция пиеха чай, и сред чилийците, израснали с нечистата вода в родината си и станали по този начин недосегаеми за обичайните бактерии. Отдадено на трескава дейност, разноликото множество гъмжеше наоколо, блъскаше се и се препъваше в строителни материали, бурета, сандъци, магарета и каруци. Носачите китайци уравновесяваха товара си в краищата на дълъг прът, без да ги е грижа дали ще цапардосат някого; снажните и кротки мексиканци изкачваха хълмовете тичешком, понесли на гръб денкове, равни на собственото им тегло; малайците и хавайците не пропускаха повод, за да се сбият; янките нахлуваха на кон в пригодените набързо магазини и мачкаха всеки, който се изпречеше на пътя им; родените по тези места калифорнийци се перчеха гордо с красивите си бродирани жакети, сребърни шпори и панталони с два реда златни капси от двете страни, от кръста до петите. Олелията от свади и произшествия се прибавяше към звънтежа на чукове, триони и кирки. Час по час проехтяваха изстрели, но никой не се стряскаше — един мъртвец повече или по-малко, нима имаше значение, кражбата на сандъче с пирони обаче привличаше на мига група възмутени граждани, готови да запретнат ръкави и лично да раздадат правосъдие. Имуществото тук бе далеч по-ценно от живота, присвояването на повече от сто долара се заплащаше с бесилка. На всяка крачка имаше комарджийници, барове и saloons, с нарисувани по стените голи жени поради липса на истински. В палатките се продаваше какво ли не, но предимно алкохол и оръжие, и при това на безбожни цени — никой нямаше време за пазарлъци. Клиентите плащаха почти винаги в злато, без да си правят труда да събират останалия по везните прах. Дао Циен отсъди, че прочутата Гум сан, Златната планина, за която толкова много бе слушал, е същински ад и изчисли, че при тези цени, спестяванията му щяха да се стопят доста скоро. Торбичката с накити на Елайза нямаше да им е от голяма полза — чистият метал бе единственото платежно средство по тези земи.

Елайза с усилие си проправяше път през тълпата, залепена за Дао Циен и благодарна на мъжките дрехи, защото никъде наоколо не се забелязваха жени. Седемте пътнички от „Емилия“ бяха съпроводени с най-големи почести до един от многобройните saloons, където по всяка вероятност вече заработваха двеста и седемдесетте долара за плаването, които дължаха на капитан Винсент Кац. Дао Циен бе научил от докерите, че градът е разделен на райони и че всяка националност живее на определено място. Предупредиха го да не се доближава до квартала на разбойниците австралийци — можели да ги нападнат просто така, за забавление, и му посочиха купчината палатки и колиби, където живеели китайците. Точно натам се запъти той.

— Как ще открия Хоакин в тази бъркотия? — проплака Елайза, с усещането, че е изгубена и безсилна.

— Щом има китайски квартал, трябва да има и чилийски. Потърси го.

— Не мисля да се отделям от теб, Дао.

— Довечера се връщам на кораба — предупреди я той.

— За какво? Златото не те ли привлича?

Дао Циен ускори ход и тя се насили да стори същото, за да не го изгуби от очи. Така стигнаха до Китайския квартал или Little Canton, както го наричаха — няколко мръсни улички, където той веднага се почувства у дома си, защото наоколо не се мяркаше нито един фан уей, въздухът бе напоен със сладостните миризми на родната кухня и звучеше позната реч, предимно на кантонски. Елайза от своя страна сякаш бе попаднала на друга планета — не разбираше нито дума, струваше й се, че всички са много ядосани, понеже крещяха и ръкомахаха. И тук не видя жени, но Дао й посочи няколко прозорчета с железни решетки, зад които надничаха отчаяни лица. От два месеца не бе ходил при жена и тези тук го привличаха, но той прекалено добре познаваше пораженията на венерическите болести, за да се излага на опасност с някоя от подобна долна проба. Това бяха селски момичета от най-затънтените китайски области, купени за шепа монети и доведени насила. В главата му изплува спомена за собствената му сестра — баща им също я беше продал, и внезапното желание да повърне го преви на две.

— Какво ти става, Дао?

— Лоши спомени… Тези момичета са робини.

— Нали казват, че в Калифорния нямало роби?

Влязоха в ресторант, обозначен с обичайните жълти ленти. Вътре беше претъпкано с мъже: насядали рамо до рамо покрай дълга маса, всички те се хранеха с шеметна бързина. Почукването на пръчките в паниците и разговорът с пълен глас бяха като музика за ухото на Дао Циен. Двамата изчакаха прави двойната опашка и накрая успяха да седнат. Избор нямаше — взимаш това, което ти дават. Искаше се майсторлък, за да хванеш чинията в полет, преди някой по-ловък да я е пресрещнал, но Дао Циен сполучи да осигури една за Елайза и втора за себе си. Тя се втренчи с недоверие в зелената течност, в която плуваха белезникави влакна и желирани пихтии. Гордееше се, че познава всяка подправка по миризмата, но това тук дори не й се струваше годно за ядене — приличаше на блатясала вода с попови лъжички, но поне нямаше да й се налага да използва пръчиците и можеше да го изсърба направо от купата. Гладът надви колебанията и Елайза реши да опита, докато опашката от нетърпеливи клиенти зад гърба й я пришпорваше с викове. Ястието се оказа превъзходно и тя с удоволствие щеше да хапне още, ако Дао Циен й бе дал възможност, но той я хвана за ръката и я повлече навън. Най-напред обиколиха близките магазини — Дао трябваше да попълни запасите в лекарската си чанта и да поговори с китайските билкари от града, — после хлътнаха в една от многобройните комарджийници в квартала — дървена постройка, с претенции за лукс, накичена с рисунки на полуголи сластни хетери. Златният пясък се претегляше и се заменяше за монети, по шестнадесет долара на унция, или цялата торбичка се поставяше на масата. По-голямата част от клиентите бяха американци, французи и мексиканци, но имаше и златотърсачи от Хаваи, Чили, Австралия и Русия. Най-разпространените игри бяха мексиканската „монте“ и френските „ланскене“ и „двадесет и едно“. Тъй като китайците предпочитаха фан тан и залагаха само по няколко цента, те не бяха добре дошли на масите за скъпи удоволствия. Сред играчите не се забелязваше нито един негър, макар че наоколо се въртяха неколцина чернокожи; те обаче се грижеха за музиката и за сервирането по масите. Дао и Елайза научиха, че ако влезели в бар или комарджийница, цветнокожите получавали по едно питие безплатно, след което трябвало да си излязат, за да не ги изхвърлят с ритници. В заведението имаше и три жени — две мексиканки с големи искрящи очи, облечени в бяло, които палеха цигара от цигара, както и една хубавичка и попреминала французойка, с пристегнат корсет и плътен грим. Всички те обикаляха масите и подканваха към игра и пиене, като доста често изчезваха под ръка с някои от клиентите зад тежка завеса от червен брокат. Дао Циен научи, че взимали по унция злато за час компания в бара и по неколкостотин долара, за да прекарат цялата нощ само с един мъж. Французойката обаче била по-скъпа и не се занимавала с китайци и негри.

Незабележима под прикритието си на китайче, Елайза се отпусна изтощена в един ъгъл, а Дао захвана разговор с околните, за да събере подробности относно златото и живота в Калифорния. Закрилян от спомена за Лин, той по-леко устояваше на женското изкушение, отколкото на хазарта. Почукването на плочките за фан тан и на заровете по масите го зовеше с глас на сирена. При вида на играчите с тестета карти в ръце, Дао почувства как се изпотява, но успя да се въздържи, защото бе твърдо убеден, че наруши ли дадения обет, късметът ще го напусне завинаги. Години по-късно, след много премеждия, Елайза го запита какъв късмет е имал предвид тогава и той отвърна, без да се замисли: късметът, че съм жив и че те бях срещнал. Същия ден Дао научи, че златни залежи имало край реките Сакраменто, Американска, Сан Хоакин и в стотиците им уширения, че на географските карти не можело много да се вярва и че разстоянията били огромни. Леснодостъпното злато на повърхността започвало да става рядкост. Вярно, имало и късметлии, които попадали на къс злато с размера на обувка, но повечето се задоволявали с шепа прах, добит с нечовешки усилия. Казаха му, че за златото се говори много, а почти никак за жертвите, които изисква. Трябвало да изкараш поне унция на ден, за да си на печалба, и то, при условие че си готов да живееш като куче, тъй като всичко тук било прекалено скъпо и златото изчезвало, докато се обърнеш. За сметка на това забогатявали търговците и лихварите или такива като някакъв негов земляк, който от пране на дрехи за няколко месеца успял да си построи огромна къща и сега възнамерявал да се завърне в Китай, да си купи две-три жени и да се захване да създава синове. Или като онзи другият, който давал пари на заем в една комарджийница с десет на сто лихва на час, тоест повече от осемдесет и седем хиляди на година. Разказваха се най-невероятни случки за огромни късове злато, за купища златен прах, примесен с пясък, за жили в кварцови скали, за мулета, които откъртвали канари с копито, а отдолу лъсвало съкровище, но за да натрупаш богатство, се искало непосилен труд и късмет. На янките им липсвало търпение, те не умеели да работят задружно, а безредието и алчността ги погубвали. Мексиканците и чилийците разбирали от рудодобив, но харчели прекомерно, орегонците и руснаците пилеели времето си в побоища и пиянство. Виж, китайците колкото и малко да притежавали, винаги извличали полза, защото били скромни, не се напивали и работели като мравки по осемнадесет часа на ден, без да почиват и да хленчат. Предупредиха го, че фан уей приемали на нож успеха на азиатците и човек трябвало да се преструва, да се прави на глупак и да не ги предизвиква, иначе щял много да пати, както мексиканците. Да, имало и чилийски лагер, добавиха, но бил малко далеч от центъра — горе на хълма, вдясно, — наричали го Малко Чили, но сега било твърде късно да тръгва натам самичък с малоумния си брат.

— Връщам се на кораба — обяви Дао Циен на Елайза, когато най-сетне излязоха от комарджийницата.

— Много съм замаяна, имам чувството, че ще падна.

— Ти беше много болна. Трябва да се храниш добре и да почиваш.

— Няма да се оправя сама, Дао. Моля те, не ме изоставяй още…

— Аз имам договор, капитанът ще прати да ме търсят.

— И кой ще изпълни заповедта? Всички кораби са изоставени. На борда няма жива душа. Колкото и да вика капитанът, никой от моряците му няма да се върне.

Какво ще правя с нея, запита се Дао Циен на висок глас, но на кантонски. Уговорката им приключваше в Сан Франсиско, но как да я зареже на подобно място. Беше попаднал в капан, поне докато тя не укрепнеше, не се свържеше с други чилийци или не откриеше своя любим, който все повече й се изплъзваше. Едва ли ще е много трудно, реши Дао. Въпреки безредието в Сан Франсиско, за китайците никъде нямаше тайни, можеше спокойно да изчака до следващия ден и да я придружи до Малко Чили. Падането на нощта бе придало призрачни отсенки на всичко наоколо. Повечето жилища бяха от платнища и със запалените вътре газеничета, те изглеждаха прозрачни и искряха като диаманти. Факлите и огньовете по улиците, както и музиката от заведенията за комар, допълваха впечатлението за недействително видение. Дао Циен взе да се озърта къде да прекарат нощта и погледът му се спря на голяма барака: двадесет и пет метра дълга и осем широка, скована от дъски и ламарини, отмъкнати от заседналите кораби, и увенчана с надпис „Хотел“. Вътре бяха подредени два ката високи нарове — прости дървени полици, където човек можеше да легне със свити нозе, а на дълга маса в дъното се продаваше алкохол. Прозорци нямаше, въздух влизаше само през процепите на дъсчените стени. Правото да преспиш тук със собствена постеля се придобиваше срещу един долар. Пристигналите първи заемаха наровете, а останалите се просваха на пода; Дао и Елайза обаче не получиха нар, макар да имаше все още свободни, защото били китайци. Те се изтегнаха на пода, с дрехите на вързоп вместо възглавница, а мексиканското сарапе и кастилското одеяло вместо завивка. Скоро помещението се изпълни с най-невероятни на вид мъже от различни раси, които лягаха близо един до друг в плътни редици, както си бяха облечени и с оръжие в ръка. Вонята на мръсотия, на тютюн и на човешки изпарения, заедно с хъркането и неестествените гласове на попадналите в плен на кошмарите си, пречеха на съня, но Елайза беше толкова изтощена, че не усети как часовете отлетяха. Призори тя се събуди премръзнала, долепена за гърба на Дао Циен, и тогава усети неговия дъх на море. На кораба тя се объркваше от безкрайната водна шир наоколо, но тази нощ разбра, че това е особеният телесен аромат на този мъж. Елайза затвори очи, притисна се още по-плътно до него и скоро отново заспа.

На следващия ден двамата тръгнаха да търсят Малко Чили. Тя веднага го позна по чилийското знаме, което се вееше безгрижно на върха на един прът, както и по особените островърхи шапки по главите на мнозина от мъжете. Всички в претъпканите с народ осем или десет махали, включително неколцината деца и жени, доплавали дотук със съпрузите си, бяха заети с някаква работа или търговия. Палатките, колибите и дървените къщички стърчаха сред безразборно пръснатите инструменти и боклуци; имаше и кръчми, набързо пригодени хотели и локали. Смяташе се, че в квартала пребивават няколко хиляди чилийци, но никой не ги беше броил, от друга страна, той бе само временно убежище за новопристигналите. Елайза се почувства щастлива, щом чу родния си език и видя съблазнителния надпис „пекенес и чунчулес“ върху магазинче от парцаливо платнище. Приближи се и като се стремеше да прикрие чилийското си произношение, поиска порция от второто. Дао Циен се загледа в необичайната храна, поднесена върху парче вестник поради липса на чиния, и се запита какво ли, по дяволите, е това. Тя му обясни — свински чревца, изпържени в мас.

— Вчера аз ядох от твоята китайската супа. Днес ти ще ядеш от моите чилийски „чунчулес“ — разпореди се тя.

— Как тъй говорите испански? — заинтересува се любезно продавачът.

— Моят приятел не говори, само аз, понеже съм бил в Перу — отвърна Елайза.

— А какво търсите тук?

— Един чилиец на име Хоакин Андиета.

— За какво ви е?

— Имаме да му казваме нещо. Познавате ли го?

— Много народ се изниза оттук през последните месеци. Всички остават само ден-два и хукват към златните залежи. Някои се връщат, други — не.

— А Хоакин Андиета?

— Не си го спомням, но ще запитам.

Елайза и Дао Циен седнаха да хапнат под сянката на близкия бор. След двадесетина минути продавачът се завърна заедно с късокрак и широкоплещест мъж, с черти на индианец от севера, който заяви, че Хоакин Андиета се бил отправил към рудниците край Сакраменто още преди няколко месеца, макар че никой тук не обръщаше внимание на календара, ни то водеше сметка за чуждите митарства.

— Тръгваме за Сакраменто, Дао — реши Елайза, щом се отдалечиха от Малко Чили.

— Все още не бива да пътуваш. Трябва да си починеш известно време.

— Ще почивам, когато го открия.

— Предпочитам да се върна при капитан Кац. Мястото ми не е в Калифорния.

— Какви ги говориш? Кръв ли тече във вените ти или вода? На кораба няма никого, освен капитана с неговата Библия. Цял свят търси злато, а ти държиш да си останеш готвач с жалка заплата.

— Не вярвам в лесното забогатяване. Искам да живея спокойно.

— Добре, ако не златото, все нещо друго ще те заинтересува…

— Искам да уча.

— Какво да учиш? Та ти толкова много знаеш.

— Напротив, все още нищо не знам!

— Тогава си попаднал на най-подходящото място. Тази страна ти е напълно непозната. Тук има нужда от лекари. Колко хора мислиш, че има в мините? Хиляди! И всичките се нуждаят от доктор. Това е земя на възможностите, Дао. Ела с мен в Сакраменто. Освен това, ако не дойдеш, едва ли ще стигна далеч.

Срещу шепа монети, заради окаяните условия на лодката, Дао Циен и Елайза отплаваха на север през огромния залив на Сан Франсиско. Гемията беше толкова претъпкана с пътници и сложните им миньорски принадлежности, че човек не можеше да се обърне в тясното пространство, задръстено от сандъци, инструменти, кошове и чували с провизии, барут и оръжие. Капитанът и помощникът му бяха янки и имаха вид на разбойници, обаче бяха добри моряци и не пестяха оскъдните хранителни запаси и дори бутилките си с алкохол. Дао Циен се спазари с тях за пътуването на Елайза, а него самия се съгласиха да превозят срещу работа на борда. През първия ден пасажерите, до един с револвери, ножове и ками на кръста, си разменяха предимно ругатни заради случаен ритник или лакът, неизбежни при подобна теснотия. Призори на втория ден, след дългата, студена и влажна нощ, прекарана на котва край брега, тъй като не бе възможно да плават в тъмнината, всички се чувстваха заобиколени от врагове. Наболата брала, мръсотията, отвратителната храна, комарите, липсата на попътен вятър и течение, възбуждаха още повече духовете. Единствено Дао Циен, който не кроеше планове и пътуваше без цел, бе във ведро настроение и когато не се бореше с платното, се любуваше на невероятната гледка на залива. В замяна на това Елайза беше напълно отчаяна от ролята си на глухонямо слабоумно китайче. Дао Циен я представи накратко като по-малкия си брат, успя да я настани на що-годе защитено от вятъра място и тя седеше там толкова мирно и тихо, че много скоро всички забравиха за съществуването й. Кастилското одеяло бе подгизнало от влагата, зъбите й тракаха от студ, краката й се бяха схванали и само мисълта, че се приближава с всяка минута до Хоакин, й вдъхваше сили. Поставяше ръка на гърдите си, където криеше любовните писма, и си ги повтаряше наум. На третия ден пътниците вече не бяха толкова войнствено настроени и лежаха унили в мокрите си дрехи, леко замаяни от алкохола и доста обезкуражени.

Заливът се оказа много по-обширен, отколкото предполагаха, а разстоянията, отбелязани на наивните им географски карти, нямаха нищо общо с истинските мили и тъкмо когато всички мислеха, че са достигнали целта си, се оказа, че им предстои да прекосят още един залив, Сан Пабло. По цялото протежение на брега се мержелееха биваци и лодки, претъпкани с хора и стоки, а зад тях — непрогледни лесове. Но и тук плаването не свърши: наложи се да преминат през развълнуван канал, после през трети залив, Суисун, през който напредваха още по-бавно и трудно, а след това да свърнат по широка и дълбока река, която ги отведе до Сакраменто. Най-сетне бяха наближили земята, където бе открит първият къс самородно злато. Дребната люспа, не по-голяма от женски нокът, бе предизвикала шеметно нашествие и бе променила облика на Калифорния и душата на американската нация, както няколко години по-късно щеше да напише новоизлюпеният журналист Джейкъб Тод. „Съединените щати са основани от пътешественици, първопроходци и скромни заселници, готови да се трудят здраво и да не отстъпват пред трудностите. Златото извади на показ най-лошото от американския нрав: алчността и насилието.“

Капитанът на гемията им обясни, че Сакраменто бил изникнал от нищото през последната година. Пристанището беше задръстено от всевъзможни плавателни съдове, градът разполагаше с добре очертани улици, дървени къщи и сгради, магазини, църква и голям брой локали, барове и вертепи, но въпреки това изглеждаше като след корабокрушение, осеян с чували, седла, сечива и всякакъв вид боклуци, захвърлени безразборно от забързаните към златните залежи мъже. Големи черни птици кръжаха над отпадъците, а мухите си устройваха сред тях истински пиршества. Елайза изчисли, че за няколко дни ще смогне да преброди селището къща по къща — едва ли щеше да е кой знае колко трудно да открие Хоакин Андиета. Пътниците в лодката, вече по-самоуверени и дружески настроени покрай близостта на пристанището, споделяха последните глътки алкохол, сбогуваха се с яки потупвания по гърба и пееха в хор нещо за някаква Сузана, за изумление на Дао Циен, който не разбираше внезапното им превъплъщение. Двамата с Елайза слязоха първи, тъй като почти нямаха багаж, и без колебание се отправиха към китайския стан, където получиха храна и подслон, под навес от промазано с восък платнище. Елайза не можеше да следва разговорите на кантонски, единственото й желание бе да започне да разпитва за своя любим, но Дао Циен й напомни, че трябва да мълчи и я помоли за малко търпение. Същата нощ на джун и му се наложи да намести изкълченото рамо на свой сънародник. Той успя да върне ставата на мястото й, с което начаса си спечели уважението на целия лагер.

На следващата сутрин Дао и Елайза тръгнаха да търсят Хоакин Андиета. Забелязаха, че спътниците им от лодката вече бяха готови да потеглят към златните залежи. Някои от тях бяха успели да се сдобият с мулета за багажа, но повечето щяха да вървят пеш и да изоставят голяма част от принадлежностите си. Двамата обиколиха цялото селище, без да открият и следа от този, когото диреха. Някакви чилийци все пак си спомниха за човек с подобно име, минал оттук преди месец-два. Посъветваха ги да продължат нагоре по реката, където може би щели да попаднат на него, макар че всичко било въпрос на късмет. Един месец беше цяла вечност. Никой не водеше сметка кой е бил тук предишния ден, чуждите имена или съдби не интересуваха никого. Всички мислеха единствено за златото.

— Какво ще правим, Дао? — Ще се хванем на работа. Без пари сме заникъде — отвърна той и я загърна с парче платнище, намерено сред изоставените отпадъци.

— Не мога да чакам! Трябва да намеря Хоакин! Имам малко пари.

— Чилийски реали? Едва ли ще са ни от полза.

— А останалите накити? Все нещо ще взема за тях…

— Запази си ги, тук струват малко. Налага се да работим, за да си купим муле. Баща ми бродеше от село на село като лечител. Както и дядо ми. И аз мога да върша същото, но тук разстоянията са огромни. Трябва ми муле.

— Муле? Вече си имаме едно — ти. Голям инат си!

— Не по-голям от теб.

Те събраха колове и дъски, поискаха назаем инструменти и си построиха жилище с брезентов покрив: паянтова колиба, готова да се срути при първата виелица, но която поне щеше да ги предпазва от нощната роса и пролетните дъждове. Мълвата за уменията на Дао Циен вече се бе разпространила и скоро заприиждаха пациенти — първо китайци, които се убедиха със собствените си очи в невероятната дарба на новия джун и, после мексиканци и чилийци и накрая неколцина американци и европейци. Когато научиха, че Дао Циен е не по-малко вещ от всеки един от тримата бели доктори, а взима по-евтино, мнозина от тях превъзмогнаха ненавистта си към „поднебесните“ и решиха да изпробват азиатската наука. През следващите дни Дао Циен беше толкова зает, че се наложи Елайза да му помага. Тя гледаше очарована как изящните му и сръчни пръсти измерват различния пулс на ръцете и краката, как опипват сърцето на болния, сякаш го галят, как вкарват игли в тайнствените, известни като че ли само нему точки. На колко ли години беше този човек? Запита го веднъж и той й отвърна, че ако брои всичките си превъплъщения, ще излязат горе-долу седем или осем хиляди. Според нея Дао беше на около трийсет, макар че на моменти, когато се засмееше, й се струваше по-млад и от самата нея. Но наведеше ли се съсредоточено над болния, той изглеждаше древен като костенурка и тогава й беше по-лесно да повярва, че на раменете му тежат много, много векове. Наблюдаваше го възхитена как разглежда чашата с урина на пациентите, способен да определи скритите болежки по миризмата и цвета й, или как изучава с лупа зениците, за да установи какво липсва или е в излишък в организма. Понякога китаецът просто слагаше ръце върху корема или главата на болния, притваряше очи и създаваше впечатлението, че потъва в дълбок сън.

— Какво правеше? — питаше го след това Елайза.

— Усещах болката и преливах енергия. Отрицателната енергия носи страдания и болести, а положителната може да лекува.

— Какво е това положителна енергия, Дао?

— Нещо подобно на любовта — топлина и светлина.

Ваденето на куршуми и лекуването на рани от нож бяха обичайни занимания и Елайза вече не изпитваше ужас от кръвта; тя се научи да зашива човешката плът със същото спокойствие, с което преди бе бродирала чаршафите за чеиза си. Хирургическата практика при англичанина Ебенизър Хобс се оказа безкрайно полезна за Дао Циен. Тези земи гъмжаха от отровни змии и ухапаните не бяха рядко явление — те пристигаха, подпухнали и посинели, на раменете на другарите си. Замърсената вода разнасяше безпрепятствено холерата, срещу която никой не знаеше лек, както и други болести със страшни, но невинаги пагубни последици. Дао Циен взимаше малко пари, но винаги предварително — от собствен опит знаеше, че уплашеният плаща без възражения, докато усетилият облекчение, тръгва да се пазари. В такива моменти той си представяше укоризнения поглед на стария си учител, ала бързо го отблъскваше, като промърморваше: „Не мога да си позволя да бъда великодушен при подобни обстоятелства, учителю“. Цената не включваше упойка — всеки, който диреше облекчението на опиата или на златните игли, трябваше да плати допълнително. Дао правеше изключение само за крадците, които, след набързо проведен процес, биваха подлагани на бичуване или им режеха ушите — миньорите се хвалеха със скоростното си правосъдие, никой не беше склонен да пилее пари за затвори и охрана.

— Защо не взимаш пари от престъпниците? — бе го запитала Елайза.

— Защото предпочитам те да ми дължат услуга — беше отговорът.

Дао Циен изглеждаше склонен да се установи на това място. Не го сподели с приятелката си, но не възнамеряваше да се мести, за да даде време на Лин да го открие. Жена му не се бе свързвала с него вече няколко седмици. Елайза от своя страна броеше часовете и гореше от желание да продължи пътуването и колкото повече дни минаваха, толкова по-противоречиви чувства я обземаха към нейния другар по премеждия. Благодарна му беше за закрилата и грижите, с които я обграждаше — следеше я да се храни добре, завиваше я нощем, даваше й билки и й слагаше игли за укрепване на телесната ци, както й обясняваше, но спокойствието му, което тя тълкуваше като липса на решителност, я изкарваше от равновесие. Понякога ведрото изражение и усмивка на Дао й се струваха пленителни, друг път я вбесяваха. Елайза не разбираше пълното му безразличие към възможността да си опита късмета в рудниците, докато всички наоколо, особено неговите сънародници китайци, не мислеха за нищо друго.

— И теб не те интересува златото — отвърна невъзмутимо той на упрека й.

— Аз дойдох за друго! Ти защо дойде?

— Защото бях моряк. Не мислех да оставам, докато ти не настоя.

— Ти не си моряк, а лекар.

— Тук пак мога да бъда лекар, поне за известно време. Права беше, в тази страна има много неща за учене.

Точно на това се посвети Дао през последвалите дни. Той се свърза с местните жители, с намерението да научи повече за церовете на техните шамани. Покрай нашествието на златотърсачите, малобройните групи скитащи индианци, облечени в мръсни кожи от койоти и европейски дрипи, бяха изгубили всичко. Те бродеха без цел с уморените си жени и гладни деца, опитваха се да промиват злато в тънките си ракитови кошове, но едва попаднали на подходящо място, биваха прогонвани с оръжие. Оставеха ли ги на мира, индианците образуваха малки поселища от колиби и палатки и се установяваха за кратко, докато ги принудеха да тръгнат наново. Те се сприятелиха с китаеца, приемаха го с уважение, защото го считаха за medicine man — учен човек, и им беше приятно да споделят с него своите познания. Елайза и Дао Циен сядаха заедно с тях около дупката с горещи камъни, върху които местните варяха каша от жълъди или печаха горски семена или скакалци — любимо лакомство на Елайза. После пушеха и разговаряха на чудата смесица от английски, знаци и няколкото думи на родния си език, които помнеха. През онези дни изчезнаха тайнствено неколцина златотърсачи янки, телата им не бяха открити, но другарите им набедиха индианците, че са ги очистили и за отмъщение нахлуха в едно от селата им, плениха четиридесет жени и деца, а седмина от мъжете убиха за назидание.

— Щом така се отнасят с коренните жители, господари на тези земи, представям си как ще се държат с китайците, Дао. Трябва да станеш невидим, като мен — каза ужасена Елайза, когато научи за станалото.

Но Дао Циен нямаше време да усвоява умения за невидимост, той бе зает с изучаването на растенията. Предприемаше дълги походи, събираше образци и ги сравняваше с използваните в Китай. Наемаше два коня или двамата изминаваха много мили пеш под безмилостното слънце; стигнеха ли до някое ранчо, Елайза му служеше за преводач — мексиканците живееха в района от поколения и познаваха природата. Наскоро те бяха изгубили Калифорния във войната със Съединените щати и обширните стопанства, давали преди работа и подслон на стотици ратаи, като в голяма задруга, сега пустееха. Договореното между двете страни бе останало само на хартия. Първоначално вещите в рудодобива мексиканци показвали на новодошлите начините за добиване на злато, но с всеки изминал ден все повече чужденци нахлували в земите, които те смятали за свои. На практика гринговците ги презирали точно толкова, колкото и представителите на всяка друга раса. И започнало безкрайно преследване на испаноезичните: отказвали им правото да разработват рудниците, защото не били американци, а в същото време приемали за такива австралийските злосторници и европейски пройдохи. Хиляди безработни ратаи опитвали късмета си в мините, но когато тормозът на американците ставал нетърпим, те се преселвали на юг или поемали пътя на разбойници. В стопанствата на някои от малцината останали семейства Елайза имаше възможност да прекара известно време сред жени — рядко удоволствие, което за малко я връщаше към щастливите дни в кухнята на мама Фресия. Само в такива мигове тя напускаше задължителното си мълчание и разговаряше на родния си език. Снажните и щедри матрони, които се трудеха рамо до рамо с мъжете си и в най-трудните мигове, загрубели от усилия и лишения, се умиляваха при вида на дребното китайче и го слушаха смаяни да говори испански като самите тях. Те с радост споделяха тайните на природата, използвани от мексиканците векове наред за облекчаване на различни болки, както и рецептите на вкусните си гозби, които Елайза записваше в тетрадка, убедена, че рано или късно, ще й бъдат от полза. Междувременно джун и заръча да му изпратят от Сан Франсиско западните лекарства, които в Хонконг се бе научил да използва от приятеля си Ебенизър Хобс. Освен това разчисти парче земя край колибата, огради го, за да го опази от елените, и засади основните билки за своя занаят.

— За Бога, Дао! Нима мислиш да останеш тук, докато поникнат тези рахитични треви? — развика се Елайза, когато видя повехналите стъбла и пожълтелите листа, но в отговор получи само неясно махване с ръка.

Тя чувстваше, че всеки изминал ден я отдалечава от целта, че Хоакин Андиета навлиза все по-дълбоко в дебрите на непознатите земи, вероятно по посока на планините, докато тя си губи времето в Сакраменто и играе ролята на слабоумния брат на някакъв китайски знахар. Често наричаше Дао Циен с най-обидни прозвища, но имаше благоразумието да ги казва на испански; сигурно и той правеше същото, когато се обръщаше към нея на кантонски. Двамата бяха усвоили до съвършенство езика на знаците, за да общуват пред хората, без да си говорят, и поради близкото сътрудничество започнаха толкова да си приличат, че вече никой не се съмняваше в роднинската им връзка. Когато не бяха заети с пациенти, те тръгваха да обикалят из пристанището и магазините, да завързват нови приятелства и да разпитват за Хоакин Андиета. Елайза готвеше и много скоро Дао Циен свикна с нейните ястия, но понякога все пак прескачаше до китайските закусвални в града, където можеше да се натъпче до насита за няколко долара — нищожна цена, имайки предвид, че глава лук струваше един долар. Пред чужди хора двамата се разбираха с ръкомахане, но останеха ли насаме, разговаряха на английски. Но въпреки че на моменти се обиждаха взаимно на двата езика, през повечето време те работеха рамо до рамо, като добри другари, и доста често намираха поводи за смях. Дао не преставаше да се учудва, че успява да споделя веселието с Елайза, въпреки многобройните езикови препятствия и културни различия. Но именно различията му даваха поводи за смях — не беше за вярване, че една жена е способна да върши и да изрича подобни дивотии. Той я наблюдаваше с любопитство и неизказана нежност, неведнъж замлъкваше очарован от нея, приписваше й воинска смелост, но видеше ли я отпаднала, тя се превръщаше за него в малко момиченце и го обземаше желание да я закриля. Макар и понапълняла и с по-добър цвят на лицето, Елайза очевидно бе още твърде немощна. Щом слънцето залезеше, главата й клюмваше, тя се пъхваше под одеялото си и заспиваше, а Дао сядаше до нея. Толкова привикнаха към часовете на близост, когато дишаха в съзвучие, че насън телата им се нагаждаха сами и щом единият се обърнеше, веднага се обръщаше и другият, за да не се отлепят. Понякога се събуждаха омотани в завивките, с преплетени ръце и крака. Отвореше ли очи пръв, китаецът се наслаждаваше на мига, който го връщаше към щастливите времена с Лин, и не смееше да помръдне, за да не усети Елайза надигналото се у него желание. Дао не подозираше, че и тя изпитва същото, благодарна за това мъжко присъствие, което й даваше възможност да си представи какъв щеше да бъде живота й с Хоакин Андиета, ако бяха извадили малко повече късмет. Нито един от двамата не споменаваше за тези нощни случки, сякаш не забелязваха успоредното си съществуване. Щом наденеха дрехите, тайната омая на прегръдките изчезваше и те отново се превръщаха в двама братя. В редки случаи Дао Циен предприемаше сам тайнствени нощни похождения, от които се завръщаше крадешком. Елайза избягваше да го разпитва, защото подушваше всичко — беше ходил при жена, различаваше дори сладникавите парфюми на мексиканките. Разтреперана от страх в тъмнината, тя замираше погребана под завивката, стискаше ножа, примряла от страх, напрягаше слух за най-лекия шум и го зовеше с мисъл. Не можеше да си обясни защо й се иска да заплаче, сякаш е била измамена. Елайза смътно разбираше, че мъжете вероятно са различни, защото тя самата не изпитваше никаква потребност от секс. Целомъдрените нощни прегръдки задоволяваха напълно жаждата й за близост и ласки, но дори когато мислеше за бившия си любим, тя не усещаше тревожната възбуда от миговете в дрешника. Питаше се дали при нея любовта и страстта не се събираха в едно и когато липсваше първото, естествено, не се появяваше и второто, или пък дългото боледуване на кораба не бе разстроило нещо основно в тялото й. Веднъж се осмели да попита Дао Циен ще може ли някога отново да има деца, тъй като от няколко месеца нямаше менструация, но той я увери, че щом възстанови силите и здравето си, всичко щяло да си дойде на мястото — нали затова й слагал иглите. Когато приятелят й се плъзваше мълчаливо до нея след поредния си набег, тя се преструваше, че спи дълбоко, макар да оставаше будна с часове, омерзена от миризмата на друга жена помежду им. Откакто бяха стъпили на брега в Сан Франсиско, Елайза се бе върнала към целомъдреното държане, на което я беше научила мис Роуз. През седмиците, прекарани на борда, Дао Циен я беше виждал гола и я познаваше отвътре и отвън, но се досети каква е работата и не й задаваше други въпроси, освен как се чувства. Дори когато й поставяше иглите, внимаваше да не накърни нейната свенливост. Никога не се събличаха един пред друг и бяха стигнали до мълчаливото съгласие да използват насаме дупката зад колибата, която играеше ролята на нужник, но всичко останало споделяха — от парите до дрехите. Много години по-късно, когато преглеждаше записките в дневника си от онези месеци, Елайза се питаше удивена защо никой от двамата не бе признал несъмненото привличане, което ги теглеше един към друг, защо бяха разчитали на прикритието на съня, за да се докосват, а през деня се преструваха на безразлични. И дойде до заключението, че любовта с човек от друга раса им е изглеждала невъзможна, смятали са, че на света няма място за подобна двойка.

— Ти мислеше единствено за своя възлюбен — поясни й Дао Циен, чиято коса бе започнала да посивява.

— А ти за Лин.

— В Китай човек може да има няколко жени, а Лин винаги е проявявала разбиране.

— Отвращаваха те и големите ми крака — присмя му се тя.

— Правилно — отвърна той най-сериозно.

През юни настана знойно лято, комарите се умножиха, змиите наизлязоха от дупките си и плъпнаха необезпокоявани навред, а тревите на Дао Циен пораснаха високи като в Китай. Ордите аргонавти продължаваха да прииждат все по-начесто и все по-многобройни. Тъй като Сакраменто беше входно пристанище, не го последва участта на десетки други селища, които никнеха като гъби покрай златните находища, развиваха се с шеметна бързина и по същия начин изчезваха, когато леснодостъпната руда се изчерпеше. Градът се разширяваше с минути, строяха се нови магазини, земята вече не се подаряваше както в началото, а се продаваше толкова скъпо, колкото и в Сан Франсиско. Имаше наченки на управа, която често заседаваше по градски въпроси. Появиха се спекуланти, казуисти, евангелисти, професионални комарджии, разбойници, сводници с рояци леконравни момичета, както и други глашатаи на прогреса и цивилизацията. Стотици мъже с разпалени надежди и стремежи минаваха оттук, на път за златоносните минни полета, други се връщаха, съсипани и болни, след месеци нечовешки труд, готови да прахосат спечеленото. Броят на китайците растеше от ден на ден и скоро се зародиха няколко враждуващи групи тонг — затворени общности, чиито членове си помагаха взаимно като братя в ежедневните трудности и задължения, но от друга страна, създаваха условия за подкупи и престъпления. Сред новопристигналите имаше още един джун и, с когото Дао Циен прекарваше часове на пълно щастие, докато сравняваха видове лечения и цитираха Конфуций. Той напомняше на Дао за Ебенизър Хобс, защото не се примиряваше с преповтаряното на обичайните способи и винаги търсеше нови начини.

— Трябва да изучим медицината на фан уей, нашата не ни е достатъчна — казваше младежът, и Дао беше напълно съгласен с него, защото, колкото повече знания трупаше, толкова по-натрапчиво бе чувството, че нищо не знае и че цял живот няма да му стигне, за да научи всичко, което му остава.

Елайза се залови да прави емпанадас — банички с различен пълнеж — и започна да ги продава на твърде добра цена първо на чилийците, а после и на янките, които бързо ги харесаха. Отначало ги приготвяше с плънка от телешко, когато успееше да си го набави от мексикански скотовъдци, слезли със стадата си откъм Сонора, но тъй като то обикновено рядко се намираше, тя реши да опита с месо от елен, заек, дива гъска, костенурка, сьомга и дори от мечка. Редовните й клиенти поглъщаха всичко с наслада, защото другата възможност беше боб в гърне и осолено свинско, неизменната прехрана на златотърсачите. Никой нямаше време да ходи на лов, да хвърля въдици или да готви, зеленчуци и плодове не можеха да се доставят, а млякото беше по-голям лукс и от шампанското; виж, брашно, мазнина и захар не липсваха, орехи и шоколад — също, имаше и някои подправки, сухи праскови и сливи. Елайза правеше торти и сладки с не по-малък успех от банички, хвана се дори хляб да пече, като сама си измайстори фурна по спомените за тази на мама Фресия. Ако успееше да се снабди с яйца и сланина, окачваше обява, че предлага закуска, и тогава мъжете се нареждаха на опашка, за да седнат под жаркото слънце край голяма паянтова маса. Вкусната храна, приготвена от глухонямото китайче, им напомняше неделите у дома с далечното семейство. Обилната дажба от пържени яйца със сланина, още топъл хляб, плодов сладкиш и кафе на корем струваше три долара. Въодушевени и благодарни, някои от клиентите, които от дълги месеци не бяха опитвали нищо толкова вкусно, оставяха по долар допълнително в паничката за бакшиши. Един ден, в средата на лятото, Елайза застана пред Дао Циен със спестяванията си в ръка.

— С това ще можем да купим коне и да тръгнем — обяви тя.

— Къде?

— Да търсим Хоакин.

— Аз нямам желание да го намеря и оставам.

— Не искаш ли да опознаеш страната? Тук има много за гледане и за учене, Дао. Докато аз търся Хоакин, ти можеш да придобиеш прословутата си мъдрост.

— Билките ми растат, а и не обичам да се шляя напред-назад.

— Добре. Аз тръгвам.

— Сама няма да стигнеш далеч.

— Ще видим.

Тази нощ всеки от тях спа в своя край на колибата и не размениха нито дума. На другия ден Елайза излезе рано, за да си набави необходимото за пътуването — нелека задача за глухоням човек, но в четири следобед се върна, повела грозноват и доста поохлузен, но як мексикански жребец. Беше си купила още ботуши, две ризи, дебели панталони, кожени ръкавици, широкопола шапка, няколко торби със сухи провизии, тенекиена чиния, чаша и лъжица, прилична стоманена кама, манерка за вода, пистолет и пушка, с които не умееше да борави, а още по-малко да стреля. Прекара останалата част от следобеда в подреждане на багажа, заши накитите и останалите пари в памучен пояс — същият, който използваше, за да приплесква гърдите си, където неизменно носеше тъничката връзка любовни писма. Примири се, че ще трябва да остави куфара с роклите, фустите и ботинките, които още пазеше. От кастилското одеяло си измайстори нещо подобно на седло, както много пъти бе виждала да го правят в Чили, съблече носените през последните месеци дрехи на Дао Циен и ги замени с току-що купените. После наточи камата в кожен каиш и отряза косата си до тила. Дългата й черна плитка падна на пода като мъртва змия. Елайза надникна в парченце счупено огледало и остана доволна — с изцапано лице и удебелени с парче въглен вежди щеше да бъде неузнаваема. В това време Дао Циен пристигна от поредната си среща с другия джун и и в първия миг не позна въоръжения каубой, нахлул в дома му.

— Утре тръгвам, Дао. Благодаря за всичко, ти си повече от приятел, ти си ми като брат. Много ще ми липсваш.

Дао Циен не отговори. Когато се стъмни, тя легна облечена в единия ъгъл, а той седна отвън на летния бриз да брои звездите.

Тайната

Вечерта, когато Елайза напусна Валпараисо, скрита в търбуха на „Емилия“, Съмърсови вечеряха в Английския хотел по покана на Паулина, съпругата на Фелисиано Родригес де Санта Крус, и се прибраха късно у дома в Серо Алегре. Чак седмица по-късно разбраха, че момичето е изчезнало — мислеха, че се намира в имението на Агустин дел Валие заедно с мама Фресия.

На следващия ден Джон Съмърс подписа договор като капитан на „Фортуна“, новия параход на Паулина. Сделката бе скрепена с най-обикновен документ, събрал условията на споразумението. Достатъчно им бе да се видят веднъж, за да почувстват взаимно доверие, а и нямаха време за губене в законови дреболии, подвластни на едно и също желание — да стигнат до Калифорния. Цяло Чили бе обсебено от тази лудост, въпреки призивите за благоразумие по страниците на вестниците и повтаряни в апокалиптични проповеди от амвона на църквите. Само няколко часа бяха необходими на капитана, за да събере екипаж — по доковете се точеха дълги опашки от трескави кандидати, поразени от чумата за злато. Мнозина дори спяха на земята, за да не пропуснат реда си. Джон Съмърс изненада морските люде с решението си да не качва пътници на борда. Никой не можеше да проумее причината, тъй като практически корабът му щеше да пътува празен. Той обаче не даде обяснения. Бе скроил пиратски план, за да попречи на моряците да избягат, когато хвърлят котва в Сан Франсиско, но го запази в тайна, иначе всички щяха да изчезнат. Освен това се въздържа да уведоми хората си, че преди да отплават на север, ще направят необичаен набег на юг. Изчакваше да излязат в открито море, за да им го съобщи.

— Значи смятате, че ще можете да управлявате кораба ми и да държите изкъсо екипажа, нали така, капитане? — попита за сетен път Паулина, докато му подаваше договора за подпис.

— Да, госпожо, не се тревожете. До три дни ще бъда готов да отплавам.

— Много добре. Знаете ли какво липсва в Калифорния, капитане? Пресни продукти: плодове, зеленчуци, яйца, добри сирена, колбаси. Точно това ще продаваме ние там.

— Как? Всичко ще се разплуе по пътя…

— Ще го превозим в лед — отвърна невъзмутимо тя.

— В какво?

— В лед. Най-напред ще отплавате на юг, за да вземете леда. Нали знаете къде е лагуната Сан Рафаел?

— Близо до Пуерто Айсен.

— Радвам се, че познавате онези места. Чух, че там имало чудесен син ледник. Искам да напълните „Фортуна“ с парчета лед. Какво ще кажете?

— Че това е лудост, с ваше извинение.

— Точно така. Затова не е хрумнала никому. Натоварете бурета с едра сол и повечко чували и ми увийте големи буци. А! Мисля, че ще се наложи да облечете добре хората си, за да не измръзнат. И между другото, капитане, бъдете така добър да не споменавате за това пред никого, току-виж, ни откраднали идеята.

Джон Съмърс се сбогува с нея смутен. Отначало реши, че госпожата си е изгубила ума, но колкото повече разсъждаваше, толкова повече го привличаше приключението. А и нямаше какво да губи. Тя рискуваше богатството си, а той самият щеше да получи своя дял дори ако ледът се разтопеше по пътя. Но окажеше ли се успешно безумното им начинание, договорът предвиждаше за него доста съществено възнаграждение. След седмица, когато избухна вестта за изчезването на Елайза, капитан Съмърс плаваше с пълна пара към ледника. Той научи за случилото се едва когато се завърна във Валпараисо, за да натовари подготвените от Паулина стоки и да ги превози в легло от праисторически лед до Калифорния, където мъжът й и деверът й щяха да ги продадат на цена, многократно по-висока от стойността им. Ако всичко излезеше както бе замислено, за три или четири курса на „Фортуна“ тя щеше да натрупа повече пари, отколкото бе сънувала; бе изчислила дори след колко време други търговци ще заимстват идеята и ще започнат да я тормозят със съперничеството си. Що се отнася до капитана, е, той също носеше стока, от която смяташе да изкара добра печалба — книги.

Когато Елайза и бавачката не се прибраха у дома в уречения ден, мис Роуз изпрати кочияша с бележка, за да провери дали семейство Дел Валие се намира все още в имението си и добре ли е Елайза. Час по-късно на вратата застана разтревожена съпругата на Агустин дел Валие и каза, че не знаела нищо за Елайза. Семейството не било мърдало от Валпараисо, тъй като мъжът й получат пристъп от подагра. Не била виждала Елайза от месеци. Мис Роуз има хладнокръвието да изиграе безкрайното си съжаление и объркване: Елайза била в дома на друга приятелка, неволна грешка, извини се тя, и благодари на госпожата, че си е направила труда да дойде лично… Както можеше да се очаква, госпожа Дел Валие не повярва на нито една нейна дума и още преди мис Роуз да изпрати вест до кантората на брат си Джереми, слухът за бягството на Елайза вече беше най-обсъжданата тема във Валпараисо.

Мис Роуз прекара останалата част от деня в ридания, а Джереми Съмърс — в предположения. Преровиха стаята на Елайза, откриха прощалното писмо и го препрочетоха неколкократно, търсейки напразно някаква следа. Не успяха да открият и мама Фресия, за да я разпитат, и едва тогава си дадоха сметка, че индианката бе работила за тях осемнайсет години, а те не знаеха дори презимето й. Никога не я бяха питали откъде е, има ли семейство. Мама Фресия, както и останалите прислужници, принадлежеше към мъглявото обкръжение от полезни призраци.

— Валпараисо не е Лондон, Джереми. Не може да са отишли много далеч. Трябва да ги потърсим.

— Не се ли сещаш как ще се разчуе, когато започнем да разпитваме приятелите си?

— Има ли значение какво ще кажат хората? Най-важното е да открием Елайза по-скоро, преди да е забъркала някоя каша и да й се е случило нещо лошо.

— Откровено казано, Роуз, щом ни е напуснала по този начин след всичко, което направихме за нея, кашата вече е забъркана.

— Какво искаш да кажеш? За какво намекваш? — запита сепната мис Роуз.

— Тук е замесен мъж, Роуз. Няма друга причина, заради която едно момиче би извършило подобна безумна глупост. И ти го знаеш по-добре от всеки друг. С кого може да е избягала Елайза?

— Не мога да си представя.

Ала мис Роуз определено си го представяше. Сигурна беше кой е виновникът за ужасната беда — младежът, с вид на погребален агент, който преди месеци бе донесъл някакви сандъци у тях, служителят на Джереми. Тя не знаеше името му, но щеше да го научи. Не сподели с брат си, защото реши, че все още не е късно да измъкне момичето от клопката на неудачната любов. Роуз помнеше с точност на нотариус всяка подробност от собствените си премеждия с виенския тенор и още тръпнеше от тогавашните вълнения. Да, вече бе престанала да го обича, беше го изтръгнала от сърцето си преди векове, но стигаше само да прошепне името му, за да закънти в гърдите й камбана. Карл Брецнер беше ключът към нейното минало, към нейната личност, мимолетната среща с него бе предопределила съдбата й, бъдещето на жената, в която се бе превърнала. Ако отново се влюбя както тогава, помисли си тя, ще постъпя по същия начин, макар да знаеше как тази страст бе разбила живота й. Може би Елайза щеше да има по-голям късмет и любовта й да бъде по-сполучлива, може би нейният любим беше свободен, без деца и измамена съпруга. Трябваше да открие момичето, да се изправи пред проклетия съблазнител и да ги принуди да се венчаят, а поставен пред свършен факт, Джереми рано или късно щеше да се примири. Трудна задача, като се има предвид колко строго гледа брат й на въпросите за честта, но след като бе простил на нея, защо да не прости и на Елайза. Щеше да го убеди. Не бе играла ролята на майка толкова години, за да стои сега със скръстени ръце, когато единствената й дъщеря върши грешка, реши твърдо Роуз.

И докато Джереми Съмърс се скри зад гордо и непристъпно мълчание, което между впрочем не го спаси от плъзналите клюки, мис Роуз се впусна в действие. След няколко дни тя вече знаеше кой е Хоакин Андиета и с ужас научи, че на всичко отгоре бяга от правосъдието. Обвиняваха го, че е оплел сметките на Британската компания за внос-износ и че е откраднал стоки. Тогава разбра, че положението е далеч по-сериозно, отколкото си бе представяла — Джереми никога нямаше да приеме подобен човек в семейството. Нещо повече, пипнеше ли веднъж бившия си служител, на мига щеше да го прати в затвора дори да се е оженил вече за Елайза. Освен ако не намеря начин да го накарам да оттегли обвиненията си срещу този нещастник и да изчистя името му за доброто на всички нас, процеди ядно мис Роуз. Първо трябваше да открие влюбените, а после щеше да решава как да уреди останалото. Не съобщи никому за разкритията си и посвети останалата част от седмицата на проверки тук и там, докато най-сетне в книжарница „Сантос Торнеро“ й споменаха за майката на Хоакин Андиета. Разпита из църквите и откри адреса й. Както предполагаше, католическите свещеници водеха на отчет енориашите си.

В петък по обед мис Роуз се представи на въпросната госпожа. Тръгна наперена, накипяла от справедлив гняв, готова да й каже истината в очите, но колкото повече навлизаше из кривите улички на квартала, където кракът й не бе стъпвал, толкова повече се разколебаваше. Съжали, че е избрала точно тази рокля, прекалено натруфената шапка и белите ботинки — почувства се смешна. Похлопа на вратата, угнетена от чувството за срам, което се превърна в искрено съчувствие при вида на майката на Андиета. Мис Роуз не бе и сънувала подобно опустошение. Пред нея стоеше невзрачно създание с трескави очи и страдалчески поглед. Отначало я взе за старица, но когато се вгледа по-внимателно, си даде сметка, че майка му е още млада, че преди е била хубавица и че сега, несъмнено, е болна. Жената я посрещна без изненада — беше свикнала с посещенията на богати дами, които идваха да й правят поръчки за шев и бродерия. Те си предаваха адреса една на друга и не беше рядкост някоя непозната да застане на прага й. Новодошлата обаче беше чужденка, личеше си по светлия цвят на роклята — една чилийка не би дръзнала да се облече така. Поздрави я без усмивка и я покани да влезе.

— Седнете, моля. С какво бих могла да ви бъда полезна?

Мис Роуз се отпусна онемяла на края на стола, който й предложиха. Всичко премислено се изпари от ума й заради внезапно бликналото дълбоко състрадание към жената пред нея, към Елайза и към нея самата, докато сълзите й се лееха като река и обливаха лицето и душата й. Смутена, майката на Хоакин Андиета пое ръката й между дланите си.

— Какво ви е, госпожо? Мога ли да ви помогна?

Тогава мис Роуз й разказа на пресекулки на своя завален испански, че единствената й дъщеря я няма повече от седмица, била влюбена в Хоакин, запознали се преди месеци и оттогава момичето не било на себе си и ходело като замаяно, всеки можел да го забележи, само тя, егоистката, не забелязала навреме, защото витаела Бог знае къде, а ето че сега е вече късно: двамата са избягали, с една дума Елайза е провалила живота си така, както тя самата бе провалила своя. И продължи да реди събитията едно след друго, без да може да се спре, докато накрая довери на непознатата онова, което не бе споделяла с никого. Разказа й за Карл Брецнер и безплодната им любов, за двадесетте години, оставили своя отпечатък върху замрялото й сърце и празната й утроба. Изплака мъката за мълчаливите саможертви през целия си живот, за стаявания от добро възпитание гняв, за веригите, които влачеше като каторжник само и само за да запази приличие, за буйната си младост, опропастена от проклетия късмет, че се е родила жена. Най-накрая отмаля от ридания и остана да седи там, без да съзнава какво й се бе случило и откъде бе избликнало бистрото облекчение, което започваше да я обзема.

— Пийнете си малко чай — предложи майката на Хоакин Андиета след дълго мълчание и сложи в ръката на Роуз нащърбена чаша.

— От сърце ви моля, кажете ми дали Елайза и синът ви са любовници. Не съм се побъркала, нали? — прошепна мис Роуз.

— Възможно е, госпожо. И Хоакин ходеше като обезумял, но никога не ми е споменавал името на момичето.

— Помогнете ми, трябва да открия Елайза…

— Тя не е с Хоакин, уверявам ви.

— Откъде знаете?

— Споменахте, че дъщеря ви е изчезнала само преди седмица, нали? А синът ми замина през декември.

— Замина ли? Закъде?

— Не зная.

— Разбирам ви, госпожо. На ваше място и аз щях да се опитам да го прикрия. Чух, че синът ви имал проблеми с правосъдието. Давам ви честната си дума, че ще му помогна. Брат ми е директор на Британската компания и ще направи каквото му кажа. Няма да споделя с никого къде е синът ви, искам само да говоря с Елайза.

— Дъщеря ви и Хоакин не са заедно, повярвайте ми.

— Убедена съм, че Елайза го е последвала.

— Не е възможно, госпожо. Синът ми замина за Калифорния.

В деня, когато капитан Джон Съмърс се завърна във Валпараисо с натоварения с лед „Фортуна“, сестра му и брат му го чакаха както винаги на кея, но още щом видя лицата им, той разбра, че се е случило нещо извънредно. Роуз бе посърнала и когато го прегърна, избухна в необуздан плач.

— Елайза изчезна — съобщи му Джереми с такава ярост, че едва учленяваше думите.

Когато останаха насаме, Роуз разказа на Джон какво бе научила от майката на Хоакин Андиета. След безкрайните дни, докато очакваше завръщането на любимия си брат и се губеше в какви ли не догадки, бе стигнала до заключението, че момичето е последвало своя любим в Калифорния, защото и тя самата сигурно би сторила същото. На следващата сутрин Джон Съмърс тръгна да разпитва из пристанището и узна, че Елайза не е купувала билет и не е в списъка на пътниците на нито един от корабите, от друга страна, властите бяха отбелязали, че през декември е отплавало лице на име Хоакин Андиета. Капитанът предположи, че девойката по всяка вероятност е сменила името си, за да прикрие следите си, и повтори обиколката с точното й описание, ала никой не я беше виждал. Увериха го, че млада дама, почти дете, тръгнала да пътува сама или придружавана единствено от някаква индианка, веднага би привлякла вниманието, освен това било необичайно жена да се качва на някой от платноходите за Сан Франсиско и в подобни случаи ставало дума предимно за уличници или, твърде рядко, за съпругите на капитани и търговци.

— Не е възможно да отплава, без да остави следа, Роуз — заключи капитанът, след като предаде на сестра си в подробности наученото.

— А Андиета?

— Майка му не те е излъгала. Видях името му в списъка.

— Бил откраднал стоки от Британската компания. Убедена съм, че го е сторил, защото не е имало друг начин да заплати билета си. Джереми не подозира, че възлюбеният на Елайза е крадецът, когото той търси, и се надявам никога да не научи.

— Не се ли умори от толкова много тайни, Роуз?

— А ти какво предлагаш? Животът ми е изграден от лъжи, не от истини. Джереми е като камък, познаваш го толкова добре, колкото и аз. Какво ще правим с момичето?

— Утре тръгвам за Калифорния, корабът вече е натоварен. Ако там има толкова малко жени, колкото твърдят, лесно ще я открия.

— Това не е достатъчно, Джон!

— Да ти хрумва нещо по-добро?

Същия ден, докато тримата вечеряха, мис Роуз отново настоя да използват всички възможни средства, за да намерят Елайза. Джереми, който се бе държал настрана от бурната дейност на сестра си, без да даде дори съвет или да изрази друго чувство, освен отегчението, че е замесен в обществен скандал, процеди, че малката не заслужава подобно внимание.

— Тази истерична обстановка е твърде неприятна. Предлагам да се успокоите. За какво я търсите? Дори да я откриете, кракът й няма да стъпи повече в тази къща — обяви той.

— Нима Елайза не означава нищо за теб? — упрекна го мис Роуз.

— Не е там работата. Тя извърши непростима грешка и трябва да си понесе последствията.

— Както ги нося аз вече почти двадесет години.

В трапезарията се възцари ледено мълчание. Никога не бяха говорили открито за миналото, Джереми дори нямаше представа знае ли Джон за историята с виенския тенор, той самият поне винаги се бе въздържал да му я разкаже.

— Какви последствия, Роуз? Простих ти и те приех. Не можеш да ме упрекнеш за нищо.

— Щом като беше така великодушен към мен, защо да не бъдеш и към Елайза?

— Защото ти си ми сестра и моят дълг е да те закрилям.

— Елайза ми е като родна дъщеря, Джереми!

— Обаче не е. Нямаме никакви задължения към нея — тя не принадлежи към това семейство.

— Напротив, принадлежи! — извика мис Роуз.

— Стига! — намеси се капитанът и удари по масата с юмрук така, че чиниите и чашите издрънчаха.

— Принадлежи, Джереми. Елайза е част от нашето семейство — изхлипа мис Роуз и захлупи лице в длани. Тя е дъщеря на Джон…

Тогава Джереми узна от сестра си и брат си тайната, която двамата бяха пазили шестнайсет години. И този неразговорлив човек, винаги толкова сдържан, че изглеждаше недосегаем за каквото и да било човешко чувство, за пръв път избухна и всичко премълчавано в продължение на четирийсет и шест години образцово британско хладнокръвие изригна на тласъци и го задави с порой от упреци, ярост и унижение: какъв глупак съм бил, Боже Господи, да живея под един покрив с лицемери, без да подозирам; да си мисля, че сестра ми и брат ми са почтени хора, че между нас цари взаимно доверие, а сега излиза, че всичко е било измама и притворство; кой знае още колко много неща сте скривали от мене, но това вече надмина всякакви граници; защо, по дяволите, не сте ми казали, какво съм ви направил, та да се отнасяте с мен като с чудовище, с какво съм заслужил да ме залъгвате по този начин, възползвали сте се от великодушието ми, а в същото време сте ме презирали, да, презирали, защото как другояче да нарека желанието ви да ме оплетете в лъжи и да ме държите настрана, нужен съм ви само за да ви плащам сметките, цял живот е било така, още като деца ми се подигравахте зад гърба…

Онемели, Роуз и Джон удържаха на стихията, питайки се как да се оправдават, и когато Джереми изчерпа запаса си от обиди, над трапезарията надвисна тягостно мълчание. И тримата бяха изтощени. За пръв път в живота си те се изправяха един пред друг без прикритието на добрите обноски и вежливия тон. Сякаш безвъзвратно бе рухнало нещо основно, опората, крепяла крехкото им равновесие на маса с три крака. Джереми постепенно възвърна самообладанието си, лицето му отново доби обичайното недостъпно и високомерно изражение и той посегна да оправи падналия на челото му кичур коса и изкривената вратовръзка. Тогава мис Роуз стана, отиде зад стола на брат си и постави ръка върху рамото му — единственият жест на близост, който се осмели да направи. В същото време усещаше сърцето си натежало от нежност към този неин брат, самотен и меланхоличен като баща им, когото никога не си бе давала труда да погледне в очите. Изведнъж си даде сметка, че всъщност тя не знае нищо за него и че през целия си живот никога не го е докосвала.

Шестнайсет години преди това, в ранното утро на 15 март 1832 г., на излизане в градината мама Фресия се бе спънала в някакъв сандък от марсилски сапун, покрит с вестник. Заинтригувана, тя се навела да види какво е, повдигнала хартията и зърнала вътре току-що родено момиченце. Хукнала към къщи с викове и след миг мис Роуз вече оглеждала невръстното създание. Тогава тя била двайсетгодишна, красива и свежа като праскова, носела топазножълта рокля, а вятърът си играел с разпуснатите й коси — такава я помнеше или си я представяше Елайза. Двете жени вдигнали сандъка и го отнесли в салончето за шев, махнали хартиите и извадили отвътре детето, увито набързо във вълнена жилетка. Предположили, че не ще да е стояло дълго навън, тъй като въпреки виелицата сутринта телцето му било още топло и то сладко спяло. Мис Роуз наредила на индианката да донесе чисто одеяло, чаршафи и ножица, за да пригодят набързо пелени. Когато мама Фресия се върнала, жилетката вече била изчезнала, а голото бебе пищяло в прегръдките на мис Роуз.

— Веднага познах жилетката. Аз самата я бях изплела на Джон предишната година. Скрих я, защото и ти щеше да я познаеш — обясни тя на Джереми.

— Коя е майката на Елайза, Джон?

— Не си спомням името й…

— Не знаеш как се казва?! Колко ли копелета си посял по света? — възкликна Джереми.

— Сещам се за едно момиче от пристанището — млада чилийка, много хубава беше. Повече не съм я виждал и нямах представа, че е забременяла. След години, когато Роуз ми показа жилетката, си спомних, че наметнах с нея момичето на брега, защото беше студено, а после забравих да си я поискам. Трябва да разбереш, Джереми, такъв е животът на моряците. Аз не съм чудовище…

— Бил си пиян.

— Възможно е. Когато разбрах, че Елайза е моя дъщеря, направих опит да открия майката, но от нея нямаше и следа. Може да е умряла, кой знае.

— По някаква причина тази жена е решила, че ние трябва да отгледаме детето, Джереми, и никога не съм съжалявала, че го сторихме. Дадохме му обич, добър живот, образование. Най-вероятно майката не е можела да му ги осигури и затова ни е донесла Елайза, увита в жилетката, за да разберем кой е бащата — добави мис Роуз.

— Това ли е всичко? Някаква мръсна жилетка! Това не доказва нищо! Всеки друг би могъл да бъде бащата. Твърде хитро се е отървала чилийката от бебето си.

— Боях се, че ще реагираш така, Джереми. Точно затова не ти казах още тогава — сопна се сестра му.

Три седмици след като се раздели с Дао Циен, Елайза вече промиваше злато на брега на Американската река, заедно с петима миньори. Не бе изминала пътя сама — още на излизане от Сакраменто се бе присъединила към група чилийци, поели на път за златоносните минни полета. Те си бяха купили коне и мулета, но тъй като нито един от тях не разбираше от подобни работи, не бяха забелязали напредналата възраст и недостатъците на добичетата, прикрити ловко от мексиканските скотовъдци. Окаяните кранти, целите в рани, замазани с боя, бяха дори упоени, и след няколко часа преход, започнаха да губят сили и да кретат куцукайки. Печалният керван, натоварен с купища сечива, оръжия и тенекиени съдове, се влачеше едва-едва с оглушително дрънчене. Мнозина зарязваха по пътя част от багажа си и той оставаше захвърлен край кръстовете, изпъстрили пейзажа наоколо, като белег за погребаните там мъртъвци. Елайза се представи с мъжко име: Елиас Андиета, и добави, че току-що пристига от Чили по заръка на майка си, за да открие брат си Хоакин и че е готов да броди надлъж и нашир из Калифорния, докато изпълни дълга си.

— На колко си години, малкият? — бяха я запитали.

— На осемнайсет.

— Изглеждаш на четиринайсет. Не си ли малък още, за да търсиш злато?

— На осемнайсет съм и не търся злато, а брат си Хоакин — повтори тя.

Чилийците бяха млади и весели и все още не бяха изгубили въодушевлението, което ги бе подтикнало да напуснат родината и да отидат толкова далеч, макар че вече започваха да разбират, че съкровищата не се търкалят по пътищата, както гласеше легендата. Отначало Елайза криеше лице, нахлупила шапка до веждите си, но скоро откри, че мъжете почти не се поглеждаха един друг. Всички те я бяха приели за момче и не изглеждаха изненадани нито от очертанията на тялото й, нито от гласа й, нито от навиците й. Улисани в собствените си дертове, те не забелязваха, че спътницата им не ходи по малка нужда като тях и че стигнеха ли до някоя бара и решаха да се освежат, всички се събличаха, докато мнимият Елиас влизаше във водата заедно с дрехите и шапката, обяснявайки, че по този начин щял да убие с един куршум два заека хем да се изкъпе, хем да се изпере. От друга страна, чистотата бе най-малката им грижа и след няколко дни Елайза вече беше толкова мръсна и потънала в пот, колкото и останалите. Откри, че мръсотията еднакво принизява всички, обонянието й на хрътка едва различаваше миризмата на собственото й тяло от тази на другарите й. Грубият плат на панталона протриваше краката й — не беше свикнала да язди на дълги разстояния и на втория ден едва пристъпваше заради изранените си до живо месо бедра, но и спътниците й бяха градски чеда и страдаха не по-малко от самата нея. Сушата и знойният пек, жаждата, умората и непрестанните набези на комарите охладиха веселяшкото настроение. Керванът напредваше мълчаливо, сечивата дрънчаха и всички се разкайваха, че изобщо са тръгнали. Няколко седмици търсиха подходящо място, където да се настанят и да се захванат с промиването на златоносен пясък, но Елайза не си губеше времето и все разпитваше ли разпитваше за Хоакин Андиета. Подшушнатите тайни белези и зле нарисуваните карти не се оказаха особено полезни — стигнеха ли до удобен терен, те заварваха там стотици други копачи, пристигнали преди тях. Всеки златотърсач имаше право на сто квадратни фута и очертаваше участъка си с ежедневната си работа по него или като оставяше там инструментите си, в случай на отсъствие, ала нямаше ли го за повече от десет дни, опасността други да заемат мястото му и да го впишат на свое име, беше съвсем реална. Най-страшните престъпления — преждевременното нахлуване в чужда собственост и кражбата, се наказваха с бесилка или с бичуване след набързо проведен процес, в който златотърсачите играеха ролята на съдии, на съдебни заседатели и на палачи. Навсякъде се срещаха с други чилийци. Разпознаваха се по облеклото и произношението, прегръщаха се радушно, споделяха чая, ракията и осоленото месо, всеки описваше в ярки краски премеждията си и накрая запяваха дружно тъжни песни под звездното небе, но на следващия ден си казваха сбогом, защото време за излишно гостоприемство нямаше. По произношението и по разговорите Елайза се догади, че мнозина от тях са млади богаташи от Сантяго, полуаристократични издънки, които само допреди няколко месеца се бяха разхождали във фрак, с лачени ботуши, ръкавици от шевро и загладена с брилянтин коса. В рудниците обаче беше невъзможно да ги различиш дори от най-недодяланите селяци, с които се бъхтеха рамо до рамо. Превземките и класовите предразсъдъци се изпаряваха при допира с жестоката действителност в мините. Това обаче не важеше за расовото съперничество и свадите избухваха при най-дребния повод. Чилийците, по-многобройни и предприемчиви от останалите латиноамериканци, будеха омраза у янките. Елайза научи, че в Сан Франсиско някакви пияни австралийци нападнали Малко Чили и предизвикали ожесточена схватка. В рудниците действаха няколко чилийски предприятия. Наетите от тях селски ратаи, живели цели поколения при феодални условия, работеха срещу нищожна надница и не се учудваха, че златото принадлежи на господаря, а не на този, който го добива. В очите на янките това беше чиста проба робство. Американският закон бе създаден в полза на личността — собствеността се ограничаваше до участъка, който човек сам можеше да разработва. Чилийските компании нарушаваха закона, като регистрираха правата на името на всеки един от ратаите, с цел да завземат по-обширно пространство.

Тук се срещаха представители на всички народности: белокожи с бархетни ризи и затъкнати в ботушите панталони, с револвери на кръста; китайци с плътни елеци и широки панталони; индианци с окъсани военни куртки и гол задник, мексиканци с бели памучни дрехи и огромни сомбрера; южноамериканци с късо пончо и широк кожен колан, където пазеха камата, тютюна, барута и парите си; босоноги пришелци от Сандвичевите острови с лъскави копринени пояси — всички накуп, на едно и също място, пъстра палитра от багри, култури, религии и езици, обсебени от всеобща мечта. Елайза не спираше да разпитва за Хоакин Андиета и молеше всекиго да препредава слуха, че брат му Елиас го търси. С навлизането си в непознатите земи тя все по-ясно разбираше колко необятни са те и колко трудно ще й бъде да открие любимия сред петдесетте хиляди чуждоземци, които пъплеха от едно находище до друго.

Групата от изтощени чилийци най-сетне реши да се установи. Бяха се добрали до долината на Американската река в адска жега само с две мулета и с коня на Елайза — останалите добичета бяха издъхнали по пътя. Пръстта беше спечена и напукана, наоколо растеше само бор и дъб, а реката — бистра и пенлива — се спускаше стремително от планината и прорязваше падината като с нож. По протежение на двата бряга безконечни върволици златотърсачи копаеха и пълнеха ведра с ронлива пръст, а после я пресяваха с нещо подобно на бебешка люлка. Работеха гологлави под слънцето, с крака в ледената вода и с мокри дрехи, спяха на голата земя, с оръжие в ръка, хранеха се с корав хляб и осолено месо, пиеха вода, замърсена от стотиците изкопи по-нагоре по реката, и долнокачествен алкохол, който съсипваше черния им дроб или ги водеше към умопомрачение. Двама мъже умряха пред очите на Елайза за броени дни, сгърчени от болка и облени от пенливата пот на холерата, и тя беше безкрайно благодарна на мъдрия Дао Циен, задето не й позволяваше да пие непреварена вода. Дори да умираше от жажда, Елайза изчакваше да спрат някъде да пренощуват и си кипваше вода за чай или за мате. От време на време проехтяваха възторжени възгласи — някой бе попаднал на късче злато, мнозинството обаче се задоволяваше с едно-две безценни грамчета, отделени от тонове безполезна пръст. И ако допреди няколко месеца лъскавите люспи все още проблясвали тук-там под кристалната вода, сега природата бе вече напълно поразена от човешката ненаситност и гледката наоколо бе обезобразена от купчините пръст, камънаците и зейналите ями, от отклонените в безброй кладенчета реки и поточета, от хилядите пънове на мястото на изсечените вековни гори. Достигането до рудата изискваше титанични усилия.

Елайза нямаше намерение да спира, но бе останала без сили и си даваше сметка, че не може да продължи да язди сама нагоре по течението. Спътниците й заеха малък участък в края на върволицата миньори, доста далече от малкото селище, което започваше да се заражда на това място около кръчмата и магазинчето със стоки от първа необходимост. Съседите — трима орегонци, чудовищно издръжливи на работа и на пиене, вместо да ги посрещнат с добре дошли, побързаха да подчертаят, че не признават правото на „мърльовците“ да разработват американската земя. Един от чилийците им отвърна с довода, че земята не е и тяхна, а на индианците, и щеше да се вдигне голяма пушилка, ако останалите не се бяха намесили да успокоят духовете. Шумът тук никога не замираше, наоколо непрестанно звънтяха лопати и кирки, клокочеше вода, търкаляха се камъни, ехтяха проклятия, ала небето бе ясно и въздухът ухаеше на дафина. Полумъртви от умора, чилийците се проснаха на земята, докато мнимият Елиас Андиета се зае да пали огън за кафето и да пои коня си. От жал даде вода и на клетите мулета — не бяха нейни, но тя ги освободи от товара им, за да си починат. Умората замъгляваше погледа на Елайза, коленете й трепереха и тя разбра, че Дао Циен е бил прав, когато я съветваше да се възстанови добре, преди да начене поредното премеждие. В паметта й изплува колибката от дъски и брезент в Сакраменто, където по това време Дао сигурно медитираше или нижеше калиграфски редове с писец и китайско мастило. Тя се усмихна удивена, че спомените й не я връщат към тихото салонче на мис Роуз или топлата кухня на мама Фресия. Как съм се променила, въздъхна Елайза, загледана в ръцете си, потъмнели от безмилостното слънце и целите покрити с пришки.

На другия ден спътниците й я изпратиха до магазина, за да купи най-необходимите провизии, както и една от онези люлки за пресяване на пръст — бяха забелязали колко по-добра работа щеше да им върши това приспособление от собствените им прости корита. Единствената улица в селото, ако можеше да се нарече така купчината колиби, тънеше в кал и боклуци. Магазинът — барака от нерендосани греди и дъски — бе средище на обществения живот на самотните мъже. Тук се продаваше по малко от всичко, поднасяше се алкохол на корем, с някое и друго мезе, а вечер, когато златотърсачите идваха да се напият, непознат музикант разнежваше душите с цигулката си. Тогава някои от мъжете закачаха кърпа на колана си, в знак, че поемат ролята на дама, а останалите се изреждаха да танцуват с тях. На много мили околовръст нямаше нито една жена, само от дъжд на вятър преминаваше фургон, натоварен с проститутки. Всички ги очакваха с четири очи и ги възнаграждаваха богато. Собственикът на магазина — разговорлив и добродушен мормон, — с три съпруги в Юта, бе готов да дава на кредит на всеки, който приемеше вярата му. Той самият беше въздържател и продаваше алкохола, заклеймявайки пиянството. На въпроса на Елайза кръчмарят отвърна, че бил чувал за някакъв Хоакин, а и презимето му звучало подобно на Андиета, но тъй като бил минал оттук преди доста време, вече не можел да й каже в каква посока се е отправил. Помнел го, понеже се забъркал в редовната свада между американци и испаноезични заради поредния участък. Чилийци? Може би, сигурен бил само, че говорели на испански или на мексикански — на него всички „мърльовци“ му изглеждали еднакви, сподели той.

— И какво стана накрая?

— Американците сложиха ръка на земята, а на онези им се наложи да си плюят на петите. Какво друго да стане? Хоакин и неговият другар престояха в магазина два-три дни. Хвърлих им няколко одеяла в ъгъла, за да полежат, докато се съвземат — доста ги бяха отупали. Не бяха лоши хора. Помня брат ти — чернокос, с големи очи, хубавец. — Той е бил — каза Елайза, с разтуптяно сърце.

Трета част

1850–1853

Елдорадо

Четирима мъже, по двама от всяка страна, довлякоха мечката с дебели въжета, насърчавани от разгорещената тълпа. Домъкнаха я до средата на арената и оковаха лапата й с двайсетфутова верига за един кол, после цели петнайсет минути я освобождаваха от въжетата, докато тя се бранеше, дращейки и хапейки, сякаш настъпваше краят на света. Сигурно тежеше повече от шестстотин кила, беше с тъмнокафява козина, едноока, гърбът й бе осеян с рани и белези от стари битки, но все още не беше престаряла. Пяна обливаше зейналата й паст с огромни жълти зъби. Изправена на задните си лапи, тя замахваше нахалост с лапи, увенчани с праисторически нокти, оглеждаше множеството със здравото си око и отчаяно се мъчеше да скъса веригата.

Селцето бе изникнало за няколко месеца от нищото, пришелците го бяха построили на един дъх и уж временно. Поради липса на присъщата за всяко мексиканско селище в Калифорния арена за бикове, тук използваха широкия кръг от изсечени дървета, който обикновено им служеше за обуздаване на конете и за връзване на мулетата, като за случая го бяха оградили с дъски и снабдили с дървени скамейки за публиката. През този ноемврийски следобед стоманеното небе вещаеше дъжд, но не беше студено и земята беше суха. Зад огражденията стотици зрители посрещаха с хор от подигравки всеки рев на звяра. Единствените жени — половин дузина млади мексиканки, в бели бродирани одежди, неизменно с цигара в уста, се радваха на не по-малко внимание от мечката. Мъжете поздравяваха и тях с мощно „оле“, докато си подаваха от ръка на ръка бутилките с алкохол и торбичките със злато за залозите. Сред тълпата от недодялани и рошави селяци изпъкваха тук-там пройдохи в градски костюми, с ярки жилетки, широки вратовръзки и цилиндри на главата. Трима цигулари свиреха най-известните мелодии, но когато подеха с плам химна на миньорите „О, Сузана“, на арената изскочиха неколцина брадати шегаджии в женски дрехи и направиха олимпийска обиколка сред безсрамни подмятания и плещене с ръце, вдигнали фусти високо, за да се видят косматите им крачища в кюлоти на волани. Публиката ги възнагради с обилен дъжд от монети, смехове и гръмотевични ръкопляскания. Щом веселяците се оттеглиха, тържествен тръбен зов и барабани, последвани от рева на наелектризираната сган, възвестиха началото на състезанието.

Потънала сред народа, Елайза следеше зрелището със заслепение и ужас. Бе заложила малкото пари, които й оставаха, с надеждата да ги умножи през следващите минути. При третата тръба дървената преграда бе вдигната и на арената влетя с пръхтене млад лъскавочерен бик. За миг трибуните онемяха от възхита, но веднага след това приветстваха появата на добичето с гръмогласно „оле“. Сепнато, младото животно се закова на място, вирнало увенчаната си с огромни неизпилени рога глава, и застана нащрек, като измерваше с поглед разстоянието и риеше пясъка с предните си копита. Изведнъж ревът на мечката прикова вниманието му. Още при влизането на бика, неговият противник си бе изкопал набързо дупка край кола и сега се снижи там до земята. Публиката закрещя, а бикът изви врат, напрегна мускули и се спусна, пъхтейки, напред, сред облак от пясък. Беше ослепял от ярост, от ноздрите му излизаше пара, а от муцуната му хвърчаха слюнки. Мечката стоеше и чакаше. Рогата се забодоха най-напред в гърба й, изораха кървава бразда в дебелата кожа, но не успяха да поместят звяра нито на инч. Объркан, бикът се завъртя, обиколи тичешком арената, пришпорван от ругатните на множеството, и без да се бави, поднови атаката, като се опита да повдигне мечката с рога. Тя обаче остана свита и пое удара без стон, но в един миг, видяла сгоден случай, с точно посягане раздра с лапа ноздрите на своя нападател. Облян в кръв, обезумял от болка и изгубил посока, бикът взе да налита безразборно, прободе противника веднъж, после втори път, ала не успя да го измъкне от дупката. Внезапно мечката се изправи, сграбчи бика за врата, притисна го в ужасяваща прегръдка и впи зъби в тила му. Няколко дълги минути двете животни танцуваха в кръг, доколкото им позволяваше веригата, кръвта им постепенно напояваше пясъка, а трибуните се тресяха от рева на мъжете. Накрая бикът успя да се отскубне, отстъпи, олюлявайки се, с омекнали нозе, лъскавата му обсидианеночерна козина започна да се обагря в червено, сетне подгъна колене и рухна по очи. Мощен възглас ознаменува надмощието на мечката. Двама ездачи влязоха в ограденото място, застреляха победения между очите, омотаха ласо около задните му крака и го извлякоха. Отвратена, Елайза си проправи път към изхода. Бе загубила последните си четиридесет долара.

През лятото и есента на 1849 г. тя обходи на кон Главната жила от юг на север, от Марипоса до Даунвил и обратно, като следваше все по-неясната диря на Хоакин Андиета по стръмните склонове от леглото на реките до подножието на Сиера Невада. Отначало, когато попиташе за него, малцина си спомняха за човек с такова име или външност, но към края на годината образът му придоби конкретни очертани, което й вдъхна сили да продължи издирването. Беше пуснала слуха, че братът на Хоакин, Елиас, го търси и на няколко пъти през тези месеци ехото отвърна със собствения й глас. Заговореше ли за своя възлюбен, хората неведнъж я разпознаваха като неговия брат още преди да понечи да се представи. Пощата от Сан Франсиско пристигаше след месеци до тукашните пущинаци, а вестниците закъсняваха със седмици, докато при новините, предавани от уста на уста, никога нямаше засечка. Как тогава Хоакин не бе дочул, че го търсят? След като нямаше братя, редно бе да се запита какъв е този Елиас и не бе нужна голяма досетливост, за да свърже името с нейното, разсъждаваше Елайза, а ако не му дойдеше на ум, поне щеше да полюбопитства кой се представя за негов роднина. Нощем тя едва успяваше да заспи, залутана в догадки и измъчвана от подозрението, че мълчанието на нейния любим можеше да се обясни единствено със смъртта му или с нежеланието да бъде открит. Ами ако наистина бягаше от нея, както бе подхвърлил Дао Циен? Елайза прекарваше деня на кон, спеше където завърне, направо на земята, без да се съблича, завита с кастилското одеяло и с ботушите под главата вместо възглавница. Мръсотията и потта вече не я тормозеха, хранеше се, когато можеше, но спазваше неотстъпно две неща: да преварява водата за пиене и да не гледа гринговците в очите.

По онова време аргонавтите бяха повече от сто хиляди, но напливът не спираше. Пръснати по цялото протежение на Главната жила, те обръщаха света наопаки, местеха планини, отклоняваха реки, изсичаха гори, трошаха канари, пресяваха тонове пясък и дълбаеха огромни ями. Там, където попадаха на злато, пасторалната картина, непокътната от епохата на сътворението, скоро се превръщаше в кошмарна лунна пустош. Елайза живееше в непрестанно изтощение, но вече се чувстваше по-силна и не се боеше от нищо. Мензисът й се бе появил отново в най-неподходящия момент — трудно й бе да се прикрива сред толкова много мъж, но тя го прие с благодарност, като знак, че тялото й най-сетне е оздравяло. „Твоите игли за акупунктура свършиха работа, Дао. Надявам се да имам деца в бъдеще“, написа Елайза на своя приятел, убедена, че той ще я разбера без повече обяснения. Никога не се разделяше с оръжието, макар че не умееше да борави с него и се надяваше, че няма да бъде принудена да го използва. Само веднъж гръмна във въздуха, за да подплаши група индианчета, понеже се бяха приближили прекалено много и я гледаха заплашително, обаче, ако й се бе наложило да се бие, щеше много да си изпати — не бе способна да уцели магаре и от пет крачки разстояние. Така и не можа да усъвършенства мерника си, но в способността да остава невидима нямаше равна. Сполучваше да влиза в селищата, без да привлича вниманието, като се смесваше с многобройните латиноамериканци, сред които момче с нейната външност оставаше незабелязано. Научи се да наподобява до съвършенство произношението на перуанци и мексиканци и по този начин успяваше да мине за един от тях, когато търсеше гостоприемство. Смени британския английски с американски и обогати речника си с някои от задължителните ругатни, за да не буди подозрение у гринговците. Беше забелязала, че говори ли като тях, те я уважаваха. Важното беше да избягва обясненията, да си отваря устата по възможност по-рядко, да не проси, да изкарва сама хляба си, да приема с открито чело предизвикателствата и да не се разделя със закупената в Сонора малка Библия. Дори най-големите грубияни изпитваха суеверна почит към тази книга. Те гледаха с почуда как голобрадия хлапак с женско гласче сяда вечер да чете Светото писание, но не му се присмиваха в лицето. Напротив, мнозина от тях ставаха негови закрилници, готови да се нахвърлят върху всеки смелчага, дръзнал да го подиграе. Тези самотни и сурови мъже, тръгнали като митичните древногръцки герои да дирят богатство, за да открият единствено първобитното съществуване, бяха твърде често болни и отдадени на насилието и алкохола, но в тях имаше неизказан копнеж за топлота и спокойствие. Романтичните песни извикваха сълзи в очите им, бяха в състояние да платят скъпо и прескъпо за парче ябълков сладкиш — миг утеха срещу тъгата по родния дом, — да обикалят дълго около някоя къща, пред която си играеше дете, преди да посмеят да се доближат и да седнат мълчаливо, загледани в него, сякаш е чудо невиждано.

„Не се страхувай, Дао, не пътувам сама, би било лудост — пишеше Елайза на своя приятел. — Тук човек трябва да се придвижва с многолюдни дружини, да бъде неизменно нащрек и с пушка в ръка, защото през последните месеци разбойническите шайки са се умножили. Въпреки страховития си вид, индианците са по-скоро кротки хора, но видят ли беззащитен пътник, са способни да му отнемат най-драгоценното: коня, оръжието и ботушите. Присъединявам се към други странници: търговци, които разнасят стоката си от село на село, златотърсачи, устремени към нови жили, селски семейства, ловци, предприемачи и посредници по имотите — тези последните вече започват да наводняват Калифорния, — комарджии, наемни убийци, адвокати и всякакви други измамници, макар че, между другото, те обикновено са най-забавните и щедри спътници. По тукашните друмища се срещат и проповедници — винаги млади и с вид на озарени свише безумци. Представи си каква вяра се иска, за да пропътуваш три хиляди мили през девствени поля с намерението да се пребориш с чуждите пороци. Те тръгват от родния дом, преизпълнени с енергия и религиозен плам, твърдо решени да донесат Христовото слово до тази пустош, без да се замислят за препятствията и несгодите по пътя, защото Господ крачи редом с тях. Те наричат миньорите «поклонници на златния телец». Трябва да прочетеш Библията, Дао, иначе никога няма да разбереш християните. Житейските трудности не успяват да сломят божите служители, ала мнозина завършват пътя си с разбита душа, неспособни да устоят на покоряващата сила на алчността. Насърчително е да ги видиш, когато тъкмо пристигат и са все още невинни, и твърде печално да ги срещнеш, когато Бог вече ги е забравил и те се влачат с мъка от лагер на лагер под палещото слънце, изгорели от жаждата, за да проповядват по площади и кръчми пред равнодушната тълпа, която ги слуша, без да сваля шапка, и миг по-късно се отдава на пиянство и разврат. Попаднах на трупа пътуващи артисти, Дао — бродят, клетниците, от село на село и веселят хората с пантомима, остроумни песнички и дебелашки комедии. След като попътувах с тях две-три седмици, те ме включиха в представленията си. Намерехме ли пиано, свирех, ако ли не — бях младата дама от трупата и всички се учудваха колко добре играя ролята на жена. Наложи се да ги напусна, защото обезумявах от честите превъплъщения и вече не знаех дали съм жена, облечена като мъж, мъж облечен като жена, или някакво природно недоразумение.“

Елайза се сприятели с раздавача и при всяка възможност яздеше с него, защото се придвижваше бързо и навсякъде имаше връзки — бе си помислила, че ако някой може да открие Хоакин Андиета, това е той. Пощаджията донасяше писмата на миньорите и се връщаше натоварен с кесии злато, които оставяше на съхранение в банките. Той бе един от мнозината далновидни люде, забогатели покрай треската за злато, без да са хващали в живота си лопата или кирка. Взимаше по два долара и половина, за да отнесе писмо до Сан Франсиско и с пълното съзнание за нетърпението на златотърсачите да получат вести от къщи, настояваше за цяла унция злато, за да им предава пощата. Печелеше цяло състояние с тази служба, клиенти имаше в излишък, а и никой от тях не оспорваше цената — нямаше как да зарежат участъка и да пропътуват стотици мили, за да си потърсят писмата или да оставят добитото. Елайза обичаше да пътува също и с Чарли — дребен човечец, вечно зареден с истории, който си съперничеше с мексиканските мулетари в превоза на стоки. Той твърдеше, че не се боял и от дявола, ала с благодарност приемаше всяка дружина, защото все някой трябваше да слуша разказите му. Колкото повече го наблюдаваше, толкова повече се убеждаваше Елайза, че това е жена, преоблечена в мъжки дрехи, като самата нея. Кожата на Чарли бе загрубяла от слънцето, той дъвчеше тютюн, ругаеше като разбойник и не се разделяше с пистолетите и ръкавиците си, ала веднъж тя успя да зърне ръцете му — бяха малки и бели, като на млада дама.

Елайза се влюби в свободата. У Съмърсови тя бе живяла между четири стени, в обстановка, където нищо не се променяше и времето се въртеше в кръг, а линията на хоризонта едва прозираше през затъмнените прозорци. Бе израснала в непробиваемата броня на добрите обноски и условностите, обучавана, откакто се помнеше, да бъде винаги любезна и услужлива, задушавана от стегнатия корсет, от еднообразието, от обществените правила и от постоянната боязън. Страхът бе неин неизменен спътник: страх от Бога и непредсказуемите му възмездия, от властта, от осиновителите, от болести и зли думи, от непознатото и различното, от това да загърби домашната опека и да се изправи пред опасностите на улицата, страх от своята собствена женска слабост, от позора и от истината — сладникаво съществуване, изградено от недомлъвки, вежливи мълчания, строго пазени тайни, ред и дисциплина. По онова време тя се стремеше да бъде добродетелна, а сега се съмняваше в значението на тази дума. Да се отдаде на Хоакин Андиета в дрешника, бе непоправим грях в очите на хората, но според нея любовта оправдаваше всичко. Не знаеше какво е загубила или спечелила с тази нейна страст. Бе избягала от Чили, мамена от мечтата да открие своя ненагледен и да остане навеки негова робиня, твърдо убедена, че по този начин ще утоли жаждата си за подчинение и скрития копнеж за притежание, ала вече й се струваше немислимо да се откаже от новите криле, поникнали на раменете й. Елайза не съжаляваше за нищо от това, което бе вършила с любимия, не се срамуваше от лумналата в нея клада, заради която си бе загубила ума. Напротив, чувстваше, че тъкмо тя я е направила силна отведнъж, вдъхвайки й смелостта да взима собствени решения и да понася последствията им. Не дължеше обяснения никому, ако бе извършила грях, бе платила достатъчно със загубата на дом и семейство, с мъките преживени на дъното на кораба, с мъртвото дете и пълната неяснота за бъдещето. Когато забременя и се озова в капан, Елайза записа в дневника си, че е загубила правото си на щастие, ала през последните месеци, докато препускаше по златоносните друми на Калифорния, бе започнала да се усеща като волна птица. Една сутрин, когато се събуди от цвиленето на коня и от първите лъчи на слънцето в очите, тя се видя заобиколена от високомерни секвои — столетните стражи, бдели над съня й, — от стръмни склонове и синеещи се в далечината планини и я обзе неизпитана атавистична радост. Изведнъж си даде сметка, че го няма вече познатото усещане за тревога под лъжичката, което вечно я гризеше като мишка. Страховете й се бяха размили в покоряващото величие на необятните простори. С увеличаване на опасностите бе нараснала и смелостта й — тя най-сетне бе престанала да се бои от страха. „Откривам в себе си нови сили, може би винаги съм ги имала, но не съм го знаела, защото не ми се бе налагало да прибягвам до тях. Чудя се на кой ли завой по пътя е останало предишното момиче, Дао? Сега съм една от всичките тези луди глави, пръснати по бреговете на бистрите реки, в полите на хилядолетни планини: горди същества, които вместо покрив имат небе над главите си и не се кланят никому, защото в момента сътворяват равноправието. Искам да бъда като тях. Едни яздят победоносно, с торба злато на рамо, други — съкрушени, понесли на гръб само разочарованието и дълговете си, но всички те се чувстват господари на съдбата си, на земята, по която стъпват, на бъдещето, на собственото си неотменимо достойнство. След като ги опознах, никога повече няма да бъда младата дама, за която мис Роуз ме подготвяше. Най-сетне разбирам защо Хоакин крадеше от ценните часове на нашата любов, за да ми говори за свободата. Ето каква била тя: възторг, светлина, неудържимо щастие като онова, което изпитвах през кратките мигове споделена любов. Липсваш ми, Дао. Нямам с кого да разговарям за всичко, което виждам и чувствам. Нямам си приятел в този пущинак, а и в мъжката си роля трябва много да си меря приказките. Ходя намръщена, за да ме мислят за мъжкар. Не е приятно да си мъж, но да си жена е още по-ужасно.“

Докато бродеше от място на място, Елайза опозна хълмистия терен като роден, научи се да определя посоките и да преценява разстоянията, да различава отровните от безобидните змии, враговете от настроените дружелюбно, гадаеше времето по очертанията на облаците и часа по ъгъла на сянката им, знаеше какво да предприеме, ако срещне мечка и как да се приближи до затънтена колиба, за да не бъде посрещната с изстрели. Понякога се натъкваше на новопристигнали младежи, помъкнали нагоре по хълма сложни миньорски съоръжения, които накрая захвърляха, защото се оказваха непригодни, или се разминаваше с трескави мъже, поели надолу по склона след месеци напразен труд. Не можеше да забрави изкълвания от птиците труп, увиснал на някакъв дъб, с предупредителен надпис… По време на скитничеството си Елайза срещаше американци, европейци, азиатци, мексиканци, чилийци, перуанци, както и дълги редици мълчаливи китайци, водени от надзирател, който, макар и от същата раса, се отнасяше с тях като с роби и ги удряше за щяло и нещяло. Те носеха торбите си на рамо, а ботушите в ръка — досега бяха ходили с пантофи и не можеха да търпят тежест на нозете си. Азиатците умееха да пестят, те живееха с малко и харчеха още по-малко, купуваха си големи ботуши, защото ги смятаха за по-ценни, и не успяваха да проумеят как така цената им е същата като тази на по-малките. Инстинктът на Елайза да избягва опасностите се изостри. Тя съумяваше да живее ден за ден, без да прави планове, както я бе учил Дао Циен. Често си мислеше за него и редовно му пишеше, но писмата можеше да изпраща само когато минеше през селище с пощенска служба за Сакраменто. Имаше чувството, че хвърля бутилка с послание в морето, тъй като нямаше представа дали той още живее в същия град и единственият сигурен адрес, с който разполагаше, бе този на китайския ресторант. Но стигнеха ли веднъж дотам, писмата й несъмнено щяха да му бъдат предадени.

Елайза разказваше на Дао за великолепните гледки, за знойния пек и жаждата, за хълмовете със сладострастни очертания, за дебелите дъбове и стройни ели, за ледените реки с толкова бистри води, че на дъното им проблясваха златните люспи, за дивите гъски, които грачеха в небето, за елените и едрите мечоци, за суровия живот на златотърсачите и виденията им на леснодостъпни съкровища. Повтаряше му онова, което двамата вече знаеха — че не си струва да жертваш живота си в търсене на някакъв жълт прах. И сякаш чуваше отговора на Дао, че също така не си струва да го жертваш в преследване на една измислена любов, ала Елайза продължаваше напред, защото не можеше да спре. Хоакин Андиета започваше да се разсейва като дим, добрата й памет не успяваше да възстанови точно чертите на любимия, налагаше й се да препрочита писмата му, за да се увери, че наистина е съществувал и че са се обичали, че нощите в дрешника не са плод на собственото й въображение. По този начин възкресяваше сладката омая на тайната любов. Елайза описваше на Дао Циен хората, с които се срещаше по пътя: тълпите от мексикански бежанци, отседнали в Сонора — единственото селище, из чиито улици тичаха деца, — скромните женици, които я посрещаха в кирпичените си колиби, без да подозират, че е една от тях, хилядите млади американци, които прииждаха към рудниците тази есен, след като бяха прекосили по суша целия континент от Атлантика до Пасифика. Изчисляваха новопристигналите на четирийсет хиляди и всеки един от тях бе дошъл с мисълта да забогатее за един ден и да се върне победоносно у дома. Те самите се нарекоха „Поколението от 49-а“, име, което бързо доби известност и бе прието и от пристигналите преди и след това. Много от селищата на изток останаха без мъжко население, в тях живееха само жени, деца и затворници.

„Много рядко виждам жени из рудниците, но все пак има и такива, които дръзват да споделят кучешкия живот на съпрузите си. Децата им измират от болести или от злополуки, майките ги погребват, оплакват и продължават да превиват гръб от сутрин до здрач, твърдо решени да попречат на дивотията да заличи и последната капка почтеност. Запретнали поли, те газят из реките, за да търсят злато. Някои от тях обаче откриват, че да перат чужди дрехи и да въртят търговия със сладки е доста по-доходно и че по този начин за една седмица ще спечелят повече, отколкото мъжете им за цял месец къртовско копане. Самотникът плаща с радост десеторна цена за омесения от женски ръце хляб, но ако аз опитам да продавам същото, предрешена като Елиас Андиета, ще изкарам само някоя и друга дребна монета, Дао. Мъжете са в състояние да изминат много мили, за да видят жена отблизо. Момиче, седнало на припек пред прага на кръчмата, за броени минути ще събере в скута си цял куп кесийки със злато — дар от мъжете, оглупели от вида на женската фуста, разпалила въображението им. Цените продължават да се покачват, златотърсачите все повече обедняват за сметка на търговците, които трупат богатства. В момент на малодушие платих цял долар за едно яйце и го изядох сурово с няколко капки бренди, сол и пипер, както ме е учила мама Фресия — безотказен лек срещу отчаянието. Запознах се с някакъв чудак от Джорджия, малко е смахнат, но ми казаха, че невинаги е бил такъв. В началото на годината попаднал на златна жила и изстъргал с лъжица от скалите девет хиляди долара, а после ги проиграл на карти само за една вечер. Ох, Дао, нямаш представа колко ми се иска да се изкъпя, да сваря чай и да седна на приказки с теб. Мечтая да си сложа чиста рокля и обеците, които ми подари мис Роуз, та да ме видиш поне веднъж красива и да не мислиш, че съм мъжка Гана. Записвам в дневника патилата си, така ще мога да ти разкажа всичко най-подробно, когато се видим, защото поне в това съм убедена — един ден ще бъдем отново заедно. Мисля си за мис Роуз, колко ли ми е ядосана, но не мога да й пиша, преди да открия Хоакин — досега никой няма представа къде съм. Ако мис Роуз заподозре какви неща съм видяла и чула, ще предаде Богу дух. Земя на греха и порока, би отсякъл мистър Съмърс. Тук няма благоприличие, няма и закони, тук е царството на комара, алкохола и вертепите. За мен обаче тази страна е като бял лист, на който мога да напиша новия си живот. Тук мога да се превърна в това, което искам, никой не ме познава освен ти, никой не знае нищо за миналото ми и мога отново да се родя. Тук няма господари, нито слуги, има само труженици. Видях освободили се наскоро роби, натрупали достатъчно злато, за да вложат средства в създаването на вестници, училища и църкви за себеподобните си и да се борят от Калифорния срещу робството. Запознах се с един от тях, който откупил свободата на майка си. Клетата жена пристигнала тук болна и състарена, а днес печели колкото си иска от продажба на храна, притежава собствено стопанство и в неделя ходи на църква с карета с четири коня, облечена от глава до пети в коприна. Знаеш ли, че мнозина от чернокожите моряци бягали от корабите не само заради златото, а и защото тук отведнъж стават свободни хора? Спомням си за китайски робини зад железните решетки, които ти ми показа в Сан Франсиско, и не мога да ги забравя, Дао, преследват ме като блуждаещи души. Тук животът на проститутките също е суров и някои от тях се самоубиват. Мъжете чакате часове да поднесат почитанията си на новата мадам, но се отнасят ужасно с момичетата от локалите. Знаеш ли как ги наричат? Опетнени гълъбици. Индианците също се самоубиват, Дао. Пъдят ги отвсякъде и те бродят гладни и отчаяни. Никой не ги наема на работа, а после ги обвиняват в скитничество, оковават ги и ги принуждават да работят насила. Кметовете плащат по пет долара за мъртъв индианец, изтребват ги за развлечение, а понякога дори ги скалпират. Има дори гринговци, които събират подобни трофеи и ги окачват на седлата си, за да се перчат с тях. Ще ти е драго да узнаеш, че някои китайци отиват да живеят при индианците и поемат надалеч, към горите на север, където все още има какво да се ловува. Те казват, че по пасищата вече почти нямало биволи.“

Елайза се оттегли от борбата с мечката без пукната пара и с празен стомах — от предишния ден не бе слагала залък в устата — и се закле друг път никога да не залага спестяванията си на гладно. Нямаше какво повече да продава и няколко дни се чуди как да се прехранва. Тръгна да търси работа и откри, че да печелиш хляба си е по-лесно, отколкото предполагаше, във всеки случай бе за предпочитане пред мъките да намериш човек, който да те издържа. Жената е загубена, ако няма мъж, който да я покровителства и да й плаща сметките, бе й втълпявала мис Роуз, но сега Елайза откри, че невинаги е така. Предрешена като Елиас Андиета, тя намираше занимания, които можеше да върши и в женски дрехи. Не можеше да бъде ратай или кравар, защото не я биваше да върти сечива, нито пък ласо, а и силите нямаше да й стигнат, за да хване лопатата или да обуздава млади добичета. Но на света имаше и други служби. Същия ден реши да прибегне до перото, както толкова пъти преди това. Нейният приятел раздавачът много уместно я бе посъветвал да пише писма. Ако не можеше да седне в кръчмата, Елайза постилаше кастилското одеяло насред площада, слагаше отгоре мастилница и бели листа и започваше да възхвалява уменията си с пълно гърло. Повечето златотърсачи не можеха да четат свободно и едва се подписваха, не бяха написали и едно писмо в живота си, ала очакваха пощата с трогателно нетърпение — тя бе единствената им връзка с далечните роднини. Корабите на „Пасифик мейл“ пристигаха в Сан Франсиско на две седмици с чували кореспонденция и още щом се появяха на хоризонта, хората хукваха към пощата и заставаха на опашка. Десет-дванайсет часа бяха нужни на чиновниците, за да разпределят съдържанието на чувалите, но всички бяха готови да чакат и цял ден. Оттам до рудниците писмата се бавеха още няколко седмици. Елайза предлагаше услуги на английски и испански, четеше писма и им отговаряше. Ако клиентът едва успяваше да скалъпи по някое кратко изречение, за да каже, че е жив и здрав и да поздрави близките си, тя го разпитваше търпеливо и разкрасяваше разказа, докато запълнеше поне страница. Взимаше по два долара на писмо, без да гледа дължината, но ако включеше по-нежни слова, които не биха и минали през ума на съответния клиент, обикновено получаваше добро възнаграждение. Някои й носеха писмата, за да им ги прочете и тя разкрасяваше и тях, дарявайки по този начин клетия човек с утехата на две-три топли думи. Съпругите, уморени от чакане отвъд океана, обикновено редяха само жалби, упреци и благонравни съвети, без да си дават сметка, че и техните благоверни страдат от самотата. Един тъжен понеделник при нея дойде местният шериф с молба да напише прощалните думи на някакъв младеж от Уисконсин, осъден на смърт, защото същата сутрин го бяха пипнали да краде кон. Невъзмутимо, въпреки едва навършените си деветнайсет години, хлапакът продиктува на Елайза: „Мила мамо, надявам се да си добре, когато получиш това писмо. Кажи на Боб и Джеймс, че днес ще ме обесят. Поздрав, Теодор.“ Елайза се помъчи да смекчи посланието, та горката майка да не обели очи, но шерифът каза, че нямало време за глезотии. След броени минути неколцина съвестни граждани поведоха осъдения към площада, качиха го на кон с примка на врата, прекараха другия край на въжето през клона на близкия дъб, после тупнаха животното по задницата и Теодор увисна, без повече церемонии. Той не бе първият обесен, когото виждаше Елайза. В случая поне наказанието бе наложено бързо, но ако обвиняемият беше от друга раса, боят с пръчки обикновено предшестваше изпълнението на присъдата и колкото и далеч да бягаше тя, писъците на нещастника и радостните възгласи на тълпата я преследваха седмици наред.

Този ден Елайза се готвеше да запита в кръчмата ще може ли да извършва там писарските си услуги, но силна врява привлече вниманието й. Точно когато зрителите се разотиваха след борбата с мечката, по единствената улица на селото се зададоха фургони теглени от мулета, а пред тях вървеше индианче с барабан. Това не бяха обикновени каруци — платнищата им бяха нарисувани, по таваните им се люлееха ресни, пискюли и китайски фенери, а мулетата бяха накичени като в цирка и пристъпваха сред неистовото дрънчене на медни звънци. На капрата на първата кола седеше огромно женище с внушителен бюст, в мъжки дрехи и с пиратска лула в устата. Вторият фургон се предвождаше от истински великан, въоръжен до зъби, наметнат с проскубани вълчи кожи, с обръсната глава и с халки на ушите. Всяка каруца влачеше друга, по-малка, където се кипреше останалата част от групата — четири момичета, пременени в омачкано кадифе и избелял брокат, които раздаваха въздушни целувки на удивеното множество. Смайването трая само миг. Щом фургоните бяха разпознати, залп от викове и изстрели разтърси вечерта. Дотогава опетнените гълъбици бяха властвали без женско съперничество, но положението се промени, когато в новите селища се настаниха първите семейства и проповедниците, които започнаха да тровят съзнанието със заплахи за проклятие до гроб. Поради липса на църкви религиозните служби се устройваха в самите saloons, където пороците процъфтяваха. Продажбата на алкохол се спираше за час, картите се прибираха, похотливите картини се обръщаха наопаки и пасторът започваше да мъмри мъжете за непристойния им език и разюзданост. Облакътени на балкона на втория етаж, разпътниците изслушваха философски проповедите с утешението, че само след час нещата ще си дойдат на мястото. Докато работата вървеше, им беше все едно дали тези, които им плащаха, за да мърсуват с тях, после ще ги обвиняват, че взимат пари за това, сякаш грешниците не са те, а онези, които ги съблазняват. По този начин се очертаваше ясна граница между почтените и леките жени. Уморени да подкупват властите и да търпят унижения, някои от уличниците си събираха багажа и отиваха другаде, където рано или късно нещата се повтаряха. Хрумването за обслужване на колела предлагаше предимството да се избегнат нападките на съпруги и свещеници, освен това разширяваше хоризонта до най-затънтените краища, където цената беше двойна. При подходящ климат занаятът преуспяваше, но зимата вече чукаше на вратата, скоро щеше да завали сняг и пътищата да станат непроходими, с една дума това бе едно от последните пътувания на кервана.

Фургоните изминаха улицата и спряха на изхода на селото, следвани от цяла тайфа мъже, окрилени от алкохола и битката с мечката. Елайза също се отправи натам — искаше да види отблизо поредната новост. Явно нямаше да се явят повече клиенти за писане на писма и тя трябваше да измисли друг начин да си набави вечерята. Тъй като времето беше ясно, неколцина доброволци предложиха да разпрегнат мулетата и да помогнат за разтоварването на очукано пиано. Поставиха го направо върху тревата, напътствани от мадам, известна на всички под изисканото име Джоу Трошикокали. После разчистиха набързо малко пространство, наредиха маси и върху тях, като с магическа пръчка, изникнаха бутилки с ром и купчини пощенски картички с голи жени. Както и два сандъка с долнопробни издания, обявени като „любовни романи с най-сладострастните сцени от френските спални“. Книгите вървяха по десет долара едната — нищо работа, като се имаше предвид, че човек може да ги използва многократно и освен това да ги отстъпва на приятели, с една дума излизаха доста по-евтино от истинската жена, обясняваше на всеослушание Трошикокали. За потвърждение тя подхвана някакъв откъс, който множеството изслуша в гробовно мълчание сякаш ставаше дума за най-възвишено поетично откровение. Четенето завърши сред хор от смехове и дебелашки подмятания и сандъците се опразниха за броени минути. Междувременно се бе стъмнило и се наложи да осветят празненството с факли. Мадам обяви безбожна цена за бутилка ром, но пък танцът с момичетата струваше само една четвърт. „Може ли някой да свири на проклетото пиано“, запита тя. Тогава Елайза, чиито черва къркореха, без много да му мисли, пристъпи напред и седна пред раздрънкания инструмент с мисъл за мис Роуз. Не беше свирила от десет месеца, нямаше и кой знае колко добър слух, но годините упражнения с металното махало на метронома и тактуването на белгийския учител зад гърба, й се притекоха на помощ. Тя подхвана една от веселите песни, които мис Роуз и брат й, капитанът, често пееха на два гласа през невинните години на музикалните вечеринки, преди съдбата да плесне с опашка и да преобърне света с главата надолу. Елайза забеляза с изненада колко добре се приема несръчното й изпълнение. След по-малко от две минути самоделна цигулка вече й пригласяше и танците започнаха; мъжете тичаха и подскачаха по набързо пригодената сцена, отнемайки си един през друг четирите жени. Страшилището с вълчите кожи свали шапката на Елайза и я постави върху пианото с толкова решително движение, че всички побързаха да я забележат и скоро тя започна да се изпълва с монети.

Първият фургон служеше за жилище и спалня на мадам и осиновения й син — момчето с барабана, във втория пътуваха една връз друга останалите жени, а двете ремаркета играеха ролята на спални. Във всяка една от облицованите с шарени парцали каруци имаше дървено ложе с четири колони и балдахин, с мрежа срещу комарите, огледало в позлатена рамка, порцеланова кана и леген за миене, поизбелели и тук-там проядени от молците персийски килими, които все още хващаха окото, както и поставки за свещи. Театралната украса въодушевяваше клиентите, прикриваше прахоляка от пътищата и следите от дългогодишната употреба. Две от жените танцуваха на фона на музиката, а останалите се трудеха на пълни обороти във фургоните. Мадам — истинска вълшебница с тестетата карти в ръце — следеше зорко игралните маси, но в същото време не пропускаше да прибира предварително парите за услугите на своите гълъбици, да продава ром, както и да поддържа настроението на мераклиите, и то без да вади лулата от устата си. Елайза изсвири песните, които помнеше наизуст и когато репертоарът й се изчерпа, започна отново първата, без никой да забележи повторението, ала накрая погледът й взе да се замъглява от умора. Когато я видя, че губи сили, великанът обяви почивка, събра парите от шапката и ги напъха в джобовете на пианиста, после хвана Елайза под ръка и почти я занесе до първия фургон, където й връчи чаша ром. Тя отказа с вяло движение — да го изпие на гладно бе равносилно на удар по тила. Тогава той се зарови сред бъркотията от багажи и съдове и измъкна самун хляб и парче лук, върху които Елайза се нахвърли със светнали очи. Когато ги погълна, тя вдигна глава и срещна погледа на увития в кожи исполин, който я гледаше от шеметната си височина. Озаряваше го невинна усмивка с най-белите и равни зъби на света.

— Приличаш на жена — каза той и момичето подскочи.

— Казвам се Елиас Андиета — отвърна тя и посегна към револвера, сякаш се готвеше да защити с оръжие мъжкото си име.

— А аз съм Бабалу Лошия.

— Има ли и добър Бабалу?

— Имаше.

— Какво стана с него?

— Срещна се с мене. Откъде си, момче?

— От Чили. Тръгнал съм да търся брат си. Да си чувал за Хоакин Андиета?

— Не съм. Но ако брат ти е мъж на място, рано или късно ще ни посети. Всички познават момичетата на Джоу Трошикокали.

Сделки

Капитан Джон Съмърс закотви „Фортуна“ достатъчно навътре в залива на Сан Франсиско, за да не би някой смелчага да скочи през борда и да доплува до брега. Бе предупредил екипажа, че водата е ледена, а теченията погубват човек за броени минути, ако акулите са го подминали. Това бе второто му пътуване с лед на борда и той се чувстваше по-уверен. Преди да навлязат в стеснението на „Голдън гейт“ нареди да се отворят няколко бурета с ром, почерпи щедро моряците и когато всички започнаха да плетат езици, измъкна два револвера и ги принуди да се проснат по очи на палубата. Вторият капитан окова краката им в дървени пранги пред изумените погледи на пътниците от Валпараисо, които наблюдаваха смаяни откъм първа класа и се питаха какво ли става, по дяволите. Междувременно братята Родригес де Санта Крус бяха изпроводили от кея флотилия лодки, за да прекарат пътниците и ценния товар до сушата. Екипажът щеше да бъде освободен едва при отплаването на кораба, но след като получеше още алкохол и допълнително възнаграждение от истински златни и сребърни монети, в двоен размер от обичайната им надница. Това едва ли щеше да възмезди моряците за пропуснатата възможност да си опитат късмета на златоносните полета, както повечето възнамеряваха, но поне щеше да им послужи за утеха. Същият метод бе дал отличен резултат при първото пътуване и капитан Съмърс се биеше в гърдите, че търговският му кораб е един от малкото, чийто екипаж оставаше на борда, въпреки безумието за злато. Никой не смееше да се опълчи на английското пиратско копеле — син на развратна кучка и на Франсис Дрейк, както го наричаха, — защото нито за миг не се съмняваха, че е способен да изпразни оръжието си в гърдите на онзи, който дръзне да надигне глава.

По кейовете на Сан Франсиско се образуваха купчини от стоките, които Паулина изпращаше от Валпараисо: пресни яйца и сирена, зеленчуци и плодове на чилийското лято, масло, ябълково вино, риби и морски деликатеси, превъзходни колбаси, телешко месо и всякакъв вид птици, с пълнеж и подправки, готови направо за фурната. Паулина бе поръчала на монахините колониални сладкиши с мляко и карамел, крем пити от хилядолистно тесто, както и най-известните блюда на креолската кухня, пропътували в разстоянието в кабините, покрити със синкав лед. Първата доставка се бе изчерпала за по-малко от три дни и то на невероятно изгодна цена, което накара братята да загърбят предишните си занимания и да се съсредоточат върху снежното чудо. Едрите буци се топяха бавно по време на плаването, но въпреки това бяха останали големи количества и капитанът възнамеряваше да им вземе добри пари в Панама. Зашеметяващият успех от първото пътуване не можеше да остане скрит и вестта за чилийците, натоварили парчета от ледник на борда, избухна като барут. Мигом възникнаха дружества, решени да опитат същото с айсбергите от Аляска, ала набирането на екипаж и свежи продукти, които да конкурират чилийските, се оказа невъзможно, и Паулина продължи да търгува усилено, необезпокоявана от съперници. Тя закупи дори втори параход, за да разшири предприятието.

Сандъците с еротични книги на капитан Съмърс също се разпродадоха светкавично, но под прикритие и без да минават през ръцете на братята Родригес де Санта Крус. Капитанът трябваше да избегне на всяка цена надигането на благонравни гласове, както бе станало в други градове, където цензурата изземваше книгите като непристойни, а после ги изгаряше на клади пред очите на всички. В Европа разкошни образци от въпросната литература се разпространяваха тайно сред младите благородници и колекционерите, но най-големи печалби носеха изданията за масова употреба. Те се печатаха в Англия, където се продаваха нелегално на нищожна цена, докато в Калифорния капитанът получи за тях петдесет пъти повече. Предвид радушния прием на подобен род печатно слово, той реши да добави и картинки, защото повечето от миньорите едва успяваха да прочетат и заглавията във вестниците. Новите издания се печатаха вече в Лондон с пошли, но недвусмислени рисунки — в крайна сметка хората се интересуваха предимно от тях.

Същия ден Джон Съмърс вечеряше в най-добрия хотел на Сан Франсиско с братята Родригес де Санта Крус, които скоропостижно бяха възвърнали джентълменския си вид. От невчесаните пещерни златотърсачи отпреди няколко месеца нямаше и следа. Парите бяха тук, в чистите сделки, които можеха да сключват в меките хотелски кресла, с уиски в ръка, като цивилизовани люде, а не като простаци, споделяха двамата. Към докараните през 1848 г. петима чилийски миньори се бяха присъединили още осемдесет селски ратаи — прости и покорни хорица, които не разбираха нищо от рудодобив, но схващаха бързо, изпълняваха заповеди и не се бунтуваха. Всички те се трудеха край бреговете на Американската река под надзора на верни хора, а братята уреждаха превоза и продажбите. Те закупиха две гемии за разстоянието от Сан Франсиско до Сакраменто, както и двеста мулета за прекарване на стоки до златните мини, където продаваха всичко направо, без да минават през магазините. Робът беглец, изпълнявал преди ролята на телохранител, се оказа гениален в сметките и сега водеше счетоводството, облечен също така в господарски дрехи, с цилиндър и пура в ръка, напук на гринговците, които мърмореха срещу цвета на кожата му, обаче работеха с него, защото нямаха друг изход.

— Госпожата ми нареди да ви предам, че при следващото пътуване на „Фортуна“ ще дойде и тя с децата, слугините и кучето. Рече да помислите къде ще ги настаните, защото нямала намерение да отсяда в хотел — съобщи капитанът на Фелисиано Родригес де Санта Крус.

— Нелепа приумица! Златният взрив ще отмине и градът ще стане отново малко селце както преди две години. Има признаци, че металът е на изчерпване, никъде вече не се намират големи късове. А свърши ли всичко, никой няма да стъпи в Калифорния.

— Когато дойдох за пръв път, това място приличаше на бежански лагер, а ето че сега е израснал град за чудо и приказ. Откровено казано, не вярвам да изчезне за един ден, та това е входът за Запада откъм Тихия океан.

— Така пише и Паулина.

— Послушай съвета на жена си, Фелисиано, тя има набито око, както виждаш — намеси се брат му.

— От друга страна, няма начин да я спрете. При следващото пътуване ще се качи на борда. Да не забравяме, че тя е господарка на „Фортуна“ — усмихна се капитанът.

Поднесоха им пресни тихоокеански стриди — едно от редките гастрономически удоволствия в Сан Франсиско, — гугутки с пълнеж от бадеми, и сиропирани круши, все от доставките на Паулина, които хотелът веднага бе закупил. Червеното вино също идваше от Чили, а шампанското — от Франция. Мълвата за пристигането на чилийците с леда се бе пръснала из града и всички ресторанти и хотели се изпълниха с клиенти, които бързаха да опитат от пресните лакомства, преди да са свършили. Тъкмо се канеха да изпушат по една пура с кафето и коняка, когато някой тупна Джон Съмърс по рамото толкова силно, че едва не разля чашата му. Той се обърна и застана очи в очи с Джейкъб Тод — не го беше виждал повече от три години, след като го стовари в Англия, отчаян и без пукната пара. Тод бе последният човек, когото капитанът очакваше да срещне, и в първия миг дори не го позна, защото бившият лъжемисионер бе същинска карикатура на янки. Беше поотслабнал и оплешивял, дълги бакенбарди обрамчваха лицето му, носеше кариран, възтесен за него костюм, ботуши от змийска кожа и неуместна бяла вирджинска шапка, а от четирите джоба на сакото му стърчаха моливи, бележници и вестници. Двамата се прегърнаха като стари приятели. От пет месеца Джейкъб Тод се подвизаваше в Сан Франсиско и статиите му, посветени на треската за злато, редовно намираха място в английския печат, както и във вестниците на Бостън и Ню Йорк. Беше пристигнал благодарение на щедрата помощ на Фелисиано Родригес де Санта Крус, който щеше да помни до гроб, че е задължен на англичанина. Като добър чилиец, Фелисиано никога не забравяше услугите — както и обидите, — и щом научи за патилата на Тод в Англия, му бе изпратил пари, билет и обяснителна записка, че Калифорния е най-далечната точка, до която човек може да стигне, преди да започне да се връща обратно. През 1845 г. Джейкъб Тод слязъл от кораба на Джон Съмърс с укрепнало здраве и изпълнен с енергия, готов да забрави позорната история от Валпараисо и да се посвети телом и духом на задачата да построи в родината си утопичното общество, за което отдавна копнеел. Той не се разделял с дебелата, пожълтяла от употреба и от морския вятър тетрадка, претъпкана с бележки. И най-дребната подробност на обществото била проучена и предначертана: Тод твърдо вярвал, че мнозина младежи — старците не влизали в сметката — ще загърбят отегчителното си съществуване и ще се присъединят към бленуваното братство на свободните мъже и жени, където ще цари пълно равноправие и няма да има управници, стражари и свещеници. Оказало се много по-трудно, отколкото предполагал, да убеди възможните кандидати за участие в начинанието, но все пак след няколко месеца двама-трима от тях вече били готови да опитат. Оставало само да намери покровител, който да вложи средства в прескъпия проект, както и обширен терен, тъй като комуната трябвало да живее далеч от светските извращения и да се самоиздържа. Точно когото започвал разговори с някакъв малко смахнат лорд, собственик на огромно имение в Ирландия, слухът за случилото се във Валпараисо, който го следвал по петите неуморно като вярно куче, го застигнал и в Лондон. Вратите отново се захлопнали под носа му, приятелите, учениците и благородникът му обърнали гръб и утопичната мечта отишла по дяволите. За пореден път Джейкъб Тод потърсил утеха в алкохола и затънал в тресавището на противните спомени. Живеел като плъх в бедняшки пансион, когато получил спасителното послание на своя приятел. Без да чака повторна покана, той сменил презимето си и скочил на борда на първия параход за Съединените щати, готов да поеме към нови и светли хоризонти. Единствената му цел била да погребе срама и да потъне в неизвестност, докато се появи възможност да се захване наново с бленувания замисъл. Най-напред трябвало да си намери работа — рентата му била на привършване, — следователно славните дни на безделие вървели към своя край. Едва пристигнал в Ню Йорк, Тод предложил на няколко вестника да стане техен кореспондент в Калифорния и после отплавал на Запад през Панамския провлак — не му достигнала смелост да мине през Магелановия проход и да стъпи отново във Валпараисо, където срамът го дебнел непокътнат, а красивата мис Роуз щяла отново да чуе опетненото му име. Приятелят Фелисиано Родригес де Санта Крус му помогнал да се установи в Калифорния и да постъпи в най-стария ежедневник на Сан Франсиско. Джейкъб Тод, сега вече под името Джейкъб Фриймънт, започнал работа за пръв път в живота си, за да открие с изумление, че това му харесва. Той обикалял околностите и пишел по всеки въпрос, който привличал вниманието му: за изтребването на индианците, за лавината от заселници, прииждащи от всички кътчета на планетата, за необузданата спекула на търговците, за светкавичното правосъдие на миньорите и за всеобщата поквареност. Един от репортажите за малко не му коствал живота. Тод описал със заобикалки, но пределно ясно, прилаганите в някои игрални домове измами с белязани зарове, намаслени карти, подправен алкохол, наркотици, проституция, както и обичая да напиват до безсъзнание жените и да продават само за долар на всеки желаещ да участва в забавлението правото да ги изнасилва. „И всичко това под закрилата на местната власт, която би трябвало да се бори срещу порока“, пишел той в заключение. Гангстери, полицейски началници и политици се нахвърлили върху него и журналистът се видял принуден да изчезне за няколко месеца, докато духовете се успокоят. Въпреки споменатото препятствие, статиите му не спрели да излизат и постепенно Фриймънт си спечелил името на уважаван рупор. С една дума, както заяви сам той на приятеля си Джон Съмърс, покрай стремежа си да се укрие, започвал да става известен.

След вечерята Джейкъб Фриймънт покани сътрапезниците си на най-модното представление — китайка, която имаш право да гледаш, но не и да докосваш, на име А Той. Била тръгнала за Америка с някакъв клипер заедно с мъжа си — търговец на преклонна възраст, — който показал добрия вкус да се пресели в отвъдното и да я освободи от себе си. Вместо да уби време във вдовишки жалейки, тя решила да се утешава през останалата част от плаването в леглото на капитана. А господинът се оказал щедър човек. Когато слязла в Сан Франсиско, забогатяла и със самочувствие, и забелязала, че навсякъде я съпровождат похотливи мъжки погледи, у А Той се зародило блестящото хрумване да печели от тях. Наела две стаи, пробила дупки в междинната стена и започнала да продава срещу унция злато предимството да бъде наблюдавана. Приятелите бяха в настроение и последваха Джейкъб Фриймънт. С подкуп от няколко долара успяха да прередят опашката и да влязат сред първите. Въведоха ги в тясна, замъглена от цигарения дим стая, където дузина мъже се блъскаха, със залепени за стената носове. Те надзърнаха през неудобните отвърстия, чувствайки се смешни като гимназисти, и видяха в съседната стая красива жена в копринено кимоно, цепнато от двете страни от кръста до глезените. Отдолу беше чисто гола. Зрителите надаваха рев при всяко нейно вяло движение, което разкриваше различни части от изящното й тяло. Джон Съмърс и братята Родригес де Санта Крус се превиваха от смях и не можеха да повярват, че потребността от жени е толкова голяма. Разделиха се още там, но капитанът и журналистът отидоха да пийнат по една последна чаша. След като изслуша разказа за странстванията и премеждията на Джейкъб, капитанът реши да му се довери.

— Помните ли Елайза — момичето, което живееше с брат ми и сестра ми във Валпараисо?

— Отлично.

— Преди година избяга от къщи и имам всички основания да смятам, че се намира в Калифорния. Опитах се да я открия, но никой не е чувал за нея или за жена с подобно описание.

— Само проститутките пристигат тук сами.

— Нямам представа как е дошла, ако изобщо го е сторила. Знам само, че е тръгнала да търси своя възлюбен — някакъв чилийски хлапак на име Хоакин Андиета…

— Хоакин Андиета? Аз го познавам, бяхме приятели в Чили.

— Той се крие от правосъдието. Бил е обвинен в кражба.

— Не мога да повярвам. Андиета беше благороден младеж. Всъщност той беше толкова горд и с такова чувство за чест, че човек трудно се сближаваше с него. Та казвате, че двамата с Елайза се обичали?

— Знам само, че е отплувал за Калифорния през декември 1848 г. Два месеца по-късно изчезна и малката. Сестра ми смята, че е тръгнала да търси Андиета, макар че не ми стига умът как е успяла, без да остави никаква следа. Вие сновете из лагерите и селищата на север, може би ще успеете да научите нещо…

— Ще направя каквото мога, капитане.

— Сестра ми, брат ми и аз ще ви бъдем вечно признателни, Джейкъб.

Елайза Съмърс остана в кервана на Джоу Трошикокали, където свиреше на пиано и поделяше с мадам бакшишите наполовина. Купи си сборник с американски песни и друг с латиноамерикански, за да развлича посетителите, а в дългите свободни часове учеше индианчето да чете, помагаше в нескончаемата домакинска работа и готвеше. Всички членовете на дружината бяха единодушни: никога преди не се бяха хранили толкова добре. Елайза с въодушевление приготвяше най-вкусни гозби от вечното сушено месо, фасул и сланина, купуваше мексикански подправки и с невероятен успех ги добавяше към чилийските рецепти на мама Фресия, правеше торти само от мас, брашно и консервирани плодове, а набавеше ли яйца и мляко, вдъхновението й достигаше невиждани гастрономически висоти. Бабалу Лошия смяташе, че мъжете не бива да готвят, но пръв омиташе сготвеното от младия пианист и реши да понамали язвителните си забележки. Навикнал да стои на пост през нощта, великанът спеше като заклан почти през целия ден, но щом вкусният полъх от тенджерите достигнеше драконовския му нос, той на мига скачаше и кукваше близо до кухнята. Бабалу страдаше от неутолим апетит и запълването на бездънния му търбух не бе във възможностите дори на най-дълбокия джоб на този свят. Преди пристигането на Чилийчето, както всички наричаха мнимия Елиас Андиета, основната храна на исполина бе уловения през деня дивеч — той разсичаше плячката на две, хвърляше отгоре шепа едра сол и я заравяше в жарта до овъгляване. Беше способен да погълне по този начин цял елен за ден-два. Но досегът с кухнята на пианиста изтънчи вкуса на Бабалу и той започна да излиза на лов ежедневно; после подбираше най-крехката плячка, изчистваше я, одираше кожата й и я връчваше на готвача.

Тръгнеха ли на път, Елайза оглавяваше кервана, яхнала якия си кон — въпреки окаяния си вид, животното бе показало качества на породист жребец, — на седлото й висеше безполезната пушка, а залепено за нея, зад гърба й, се поклащаше момчето с барабанчето. Тя се чувстваше толкова удобно в мъжките си дрехи, че се питаше дали някой ден ще може да се облича отново като жена. В едно бе сигурна — нямаше да надене корсет дори в деня на сватбата си с Хоакин Андиета. Когато стигнеха до някоя река, жените се залавяха да пълнят бъчвите, да перат и да се къпят. Това бяха най-трудните мигове за Елайза. Налагаше й се да измисля все по-невероятни причини, за да се мие, без свидетели.

Джоу Трошикокали беше снажна холандка от Пенсилвания, намерила мястото си в необятния Запад. Беше факир в картите и заровете, играта с измама я изпълваше с възторг. Първоначално тя се бе прехранвала с хазарт, докато не й бе хрумнало да събере момичета и да тръгне да обикаля Главната жила „в търсене на злато“, както сама наричаше този начин да се упражнява миньорския занаят. Джоу беше убедена, че младият пианист е с обратни наклонности, поради което го заобича също както и индианчето. Тя не позволяваше на момичетата да му се подиграват, нито на Бабалу да му измисля прякори — горкото момче не беше виновно, че се е родило хилаво и голобрадо, както не беше нейна вината, че се е пръкнала мъж в женско тяло. Господ си измисля какво ли не, ей тъй, за забавление. За индианчето бе платила тридесет долара на някакви стражари янки, които тъкмо били избили до крак останалите от племето. Тогава то било четири или петгодишно, кльощаво като скелет, с коремче пълно с червеи, но след като го хранили насила в продължение на няколко месеца и обуздавали гневните му изблици, за да не изпочупи каквото пипне и да не си разбие главата в колелата на каруците, детето пораснало с цяла педя и си проличала природата му на воин — било затворено, търпеливо и мъжки понасяло всичко. Нарекла го бе Том Без Племе, за да не забравя никога дълга си да отмъсти. „Името си върви с човека“, казваха индианците и Джоу го вярваше, затова бе измислила и собственото се презиме.

Опетнените гълъбици от кервана бяха две сестри от Мисури, прекосили дългото разстояние по суша и останали без семейства, осемнайсетгодишната Естер, избягала от баща си — религиозен фанатик, който я налагал с камшик, — и красива мексиканка, дъщеря на гринго и индианка, която минаваше за бяла и бе усвоила две-три изречения на френски за заблуда на по-разсеяните, тъй като французойките имаха слава на по-опитни. В обществото на търсачи на приключения и пройдохи също съществуваше расова аристокрация — белите се отнасяха благосклонно към метиските, с цвят на канела, но ненавиждаха всяко съприкосновение с чернокожите. Четирите жени благославяха съдбата, че ги бе срещнала с Джоу Трошикокали. Естер беше единствената без предварителен опит, останалите бяха работили вече в Сан Франсиско и познаваха кучешкия живот. След като не бяха имали късмета да попаднат в локали от класа, те знаеха що е бой, болести, наркотици и зъл сводник; бяха прихващали безброй зарази, лекувани после по най-дивашки начини, а от абортите бяха останали завинаги безплодни, за което, между впрочем, нито една от тях не съжаляваше, напротив, смятаха го божия благодат. Джоу ги бе избавила от ада, отвеждайки ги надалеч. Най-напред ги бе подложила на дълго и мъчително въздържание, за да им избие от главите всякаква мисъл за опиум и алкохол, на което жените й отвърнаха с искрена обич, като истински дъщери, защото се отнасяше с тях справедливо и не ги крадеше. Страховитото присъствие на Бабалу обезсърчаваше грубияните и омразните пияници, храната беше добра, а животът на колела им изглеждаше полезен за здравето и за духа. Момичетата се чувстваха като волни птици сред необятните планини и лесове. В живота им нямаше нищо лесно, нищо романтично и макар че бяха скътали пари и можеха да си идат, когато поискат, никоя от тях не си тръгваше, тъй като малката дружина най-точно отговаряше на представата им за истинско семейство.

Гълъбиците на Джоу Трошикокали също бяха убедени, че слаботелесният Елиас Андиета с тъничък гласец не е нормален. Затова преспокойно се събличаха, миеха и говореха на всякакви теми в негово присъствие, сякаш бе една от тях. Приемаха я толкова естествено, че Елайза често забравяше мъжката си роля, макар Бабалу да не пропускаше случай да й я напомни. Той си бе наумил да превърне хлапака в истински мъж, поради което го следеше отблизо, готов да го поправи, колчем седнеше с прибрани колене или тръсваше късата си коса с не особено мъжко движение. Научи го да почиства и да смазва пушката си, но се отказа от опитите да поправи мерника му — при всяко натискане на спусъка, ученикът му замижаваше. Библията на Елиас Андиета не впечатляваше великана, напротив, той подозираше, че младокът я използва, за да оправдае малодушието си — според него, ако момчето не бе решило да става проклет проповедник не му трябваше да чете подобни дивотии, по-добре беше да хване мръснишките книги, та дано му дойдеше някоя мъжка мисъл в главата. Бабалу трудно се подписваше и едва сричаше, но не го признаваше за нищо на света. Твърдеше, че зрението му било отслабнало и затова не виждал добре буквите, макар че от сто метра можеше да уцели подплашен заек между очите. Той често молеше Чилийчето да му чете на глас старите вестници и еротичните книги на Трошикокали не толкова заради срамотните сцени, колкото заради нежните чувства, от които винаги се разнежваше. Във въпросните писания се разказваше неизменно за изпепеляващата любов между европейски благородник и момиче от народа или обратно — благородна дама загубваше ума си по някой селяк, който обаче задължително беше горд и честен. Жените бяха винаги красиви, а ухажорите им — неуморими в щенията си. И всичко се развиваше на фона на безкрайни вакханалии, ала за разлика от други порнографски новели за по десет сентаво едната тези имаха сюжет. Елайза четеше на глас, без да показва изненадата си, сякаш беше вряла и кипяла в света на най-долните пороци, а Бабалу и три от гълъбиците я слушаха с отворена уста. Естер не участваше в подобни сеанси, защото смяташе, че е по-голям грях да описваш деянията, отколкото да ги вършиш. Ушите на Елайза пламтяха, но тя не можеше да не забележи с изумление колко изискано са обрисувани пламенните сцени — някои изрази й напомняха безупречния език на мис Роуз. Джоу Трошикокали не се вълнуваше ни най-малко от плътската страст в каквато и да било форма, поради което четенията я отегчаваха и тя само следеше лично да не би някоя дума да нарани непокварения слух на Том Без Племе. Готвя го за индиански вожд, а не за сводник, повтаряше тя, и в желанието си да го направи истински мъж, не позволяваше на детето да я нарича бабо.

— Не съм ничия баба, по дяволите! Аз съм Трошикокали, ясно ли е, проклет сополанко?

— Да, бабо.

Бабалу Лошия, бивш злосторник от Чикаго, бе прекосил континента пешком много преди треската за злато. Говореше няколко индиански наречия и се бе захващал с какво ли не, за да се прехранва: от човек чудо в пътуващ цирк, където вдигал коне над главата си и влачел със зъби каруца с пясък, до хамалин на пристанището в Сан Франсиско. Именно там го бе открила Трошикокали и го бе наела за кервана. Вършеше работа за неколцина мъже, поради което нямаха нужда от допълнителна охрана. Двамата заедно можеха да отбият всяка атака на съперниците си и неведнъж го бяха доказвали.

— Трябва да бъдеш силен или ще те смачкат, Чилийче — съветваше Бабалу Елайза. Не мисли, че винаги съм бил такъв, какъвто ме гледаш. Преди и аз бях като тебе, слаб и малко завеян, но почнах да вдигам гири и виж ми сега мускулите. Вече никой не смее да ми излезе насреща.

— Бабалу, ти си висок повече от два метра и тежиш колкото цял вол. Никога няма да стана като теб!

— Ръстът няма значение, момче. Важното е да си храбър. Винаги съм бил едър, но пак ми се смееха.

— Кой ти се подиграваше?

— Всички, дори майка ми, мир на праха й. Ще ти кажа нещо, което никой не знае…

— Какво?

— Помниш ли Бабалу Добрия?… Това бях самият аз преди. Но от двайсетина години съм Бабалу Лошия и ми върни много повече.

Опетнени гълъбици

През декември зимата се спусна внезапно до подножието на планината и хиляди златотърсачи трябваше да изоставят участъците си и да слязат в селищата в очакване на пролетта. Снегът милостиво разстла своя плащ върху обширните площи, надупчени от ордите алчни мравки, и малкото останало злато отново потъна в благодатния покой на природата. Джоу Трошикокали закара кервана си до едно от селцата, изникнали наскоро по протежение на Главната жила, и нае бараки, за да прекарат там зимата. Тя продаде мулетата, купи голямо дървено корито за къпане, печка за кухнята и две други за отопление, няколко парчета евтин плат и руски ботуши за подопечните си — дъждът и снегът го налагаха. Нареди на всички да се захванат с основното почистване на помещенията и с ушиването на завеси, които да отделят стаите, а после сама подреди ложетата с балдахин, огледалата в позлатени рамки и пианото. Веднага след това предприе посещения на добра воля из кръчмите, в магазина и ковачницата, средища на обществения живот. Селището си имаше нещо подобно на вестник — лист с вести, отпечатван на вехта машина, докарана дотук от другия край на континента — и Джоу се възползва от него, за да обяви дискретно услугите си. Освен момичета, тя предлагаше най-добрия ром от Куба и Ямайка, както сама наричаше смъртоносната течност в бутилките, способна да прекърши полета на всяка душа, „горещи книги“ и няколко игрални маси. Имаше и друг бардак, но новото винаги беше за предпочитане. Шефката на старото заведение поведе начаса подмолна война от клюки срещу съперниците си, но се въздържа от явен сблъсък с внушителната двойка Трошикокали — Бабалу Лошия. В бараката човек можеше да лудува на воля зад набързо опънатите завеси, да танцува под звуците на пианото, както и да разиграва значителни суми под зоркия поглед на госпожата, която не допускаше под покрива си побои и мошеничества, освен своите собствени. Елайза виждаше мъже, загубили за няколко вечери спечеленото с месеци титаничен труд, да плачат на гърдите на момичетата, спомогнали за тяхното ограбване.

Много скоро златотърсачите се привързаха към Джоу. Въпреки корсарския си вид, тя имаше майчинско сърце, което обстоятелствата през тази зима извадиха на показ. Избухналата епидемия от дизентерия повали половината население и умори не един и двама. Само да чуеше, че някой бере душа в отдалечената си колиба, Джоу заемаше двойка коне от ковачницата и отиваше с Бабалу да помогне на несретника. Често ги придружаваше и ковачът — достоен за уважение квакер, който не одобряваше занаята на това женище, но бе винаги готов да помогне на ближния. Джоу приготвяше храна за болния, измиваше го и изпираше дрехите му, а за утеха му прочиташе за стотен път писмата от далечното семейство, докато Бабалу и ковачът изриваха снега, донасяха вода, цепеха дърва и ги натрупваха край огнището. Ако човекът беше много зле, Джоу го увиваше в одеяла, мяташе го като чувал напреко на седлото и го откарваше у дома, където гълъбиците поемаха грижите за него като истински милосърдни сестри, щастливи от възможността да се почувстват добродетелни. Не можеха да сторят кой знае колко много, освен да карат пациентите си да поглъщат литри подсладен чай, за да не се обезводнят окончателно, да ги поддържат чисти, на топло и в покой, с надеждата, че разстройството няма да пресуши душата им, а треската — да изпепели мозъка им. Някои от заразените предаваха Богу дух, други идваха на себе си след седмици. Джоу единствена си правеше труда да се опълчи на зимата и да отиде до най-затънтените колиби, където неведнъж заварваше тела, превърнати в кристални статуи. Не всички ставаха жертва на болестта, имаше и такива, които налапваха дулото, защото не устояваха на режещите болки в стомаха, на самотата и виденията. На няколко пъти Джоу бе принудена да затваря заведението, защото подът на бараката бе осеян с болнични постели, а гълъбиците й не смогваха да се оправят с пациентите. Шерифът на селото се разтреперваше, когато Джоу, с холандската лула в уста, застанеше пред него и с гръмовния си глас на пророк започваше да настоява за помощ. Никой не можеше да й откаже. Същите мъже, които с дивотиите си бяха спечелили лоша слава на селището, сега се поставяха покорно в нейна услуга. Не разполагаха с нищо подобно на болница, единственият лекар бе претоварен и Трошикокали съвсем естествено поемаше задачата да задвижи всички лостове в извънредното положение. Щастливците, които Джоу успяваше да измъкне от лапите на смъртта, се превръщаха в нейни безусловни длъжници. По този начин тя изплете през зимните месеци мрежа от познанства, които щяха да й се притекат на помощ по време на пожара.

Ковачът се казваше Джеймс Мортън и бе един от редките примери за добър човек. Той питаеше непоклатима любов към цялото човечество, дори към противниците си по убеждения, за които смиташе, че грешат от невежество, а не поради вродена лошотия. Неспособен на каквато и да било низост, той не можеше да си я представи у ближния и предпочиташе да вярва, че чуждата поквара е отклонение на характера, което можеше да се заглади чрез светлината на благочестието и обичта. Ковачът произхождаше от стар квакерски род от Охайо и заедно с братята си членувал в тайна верига, която помагала на избягали роби да се укрият и да преминат в свободните щати или в Канада. Дейността им предизвикала гнева на привържениците на робството и една нощ ожесточена тълпа нападнала стопанството им и го подпалила, а Мортънови гледали безучастно, защото вярата им не позволявала да вдигат оръжие срещу себеподобните. Семейството се видяло принудено да напусне земята си, роднините се разпръснали, но не прекратили тесните връзки помежду си, тъй като принадлежали към човеколюбивата мрежа на аболиционистите. Джеймс не смяташе търсенето на злато за почтено средство за препитание, защото не беше нито производство, нито услуга. Богатството настървява душата, усложнява живота и поражда нещастие, твърдеше той. От друга страна, златото беше мек метал, негоден за коване на инструменти, и той недоумяваше защо другите толкова лудеят по него. Висок, снажен, с гъста, лешникова на цвят брада, с небесносини очи и едри, белязани от многобройните изгаряния ръце, Джеймс бе самото превъплъщение на бога Вулкан, озаряван от ковашката пещ. В селището имаше още само трима квакери — трудолюбиви семейни люде, винаги доволни от съдбата си, единствените, които не ругаеха, не пиянстваха и не посещаваха бардаците. Те се събираха редовно, изповядваха вярата си без превземки, като залагаха най-вече на личния пример, и търпеливо очакваха пристигането на група техни събратя от източните щати, които да попълнят общността им. Мортън често се отбиваше в бараката на Трошикокали, за да помага в грижите за пострадалите от епидемията, и там се запозна с Естер. Започна да я посещава, плащаше й за пълна услуга, но само сядаше край нея да си говорят. Не разбираше защо бе избрала подобен начин на живот.

— Предпочитам хиляди пъти сегашния си живот пред камшиците на баща ми.

— Защо те биеше той?

— Обвиняваше ме, че предизвиквам похот и подбуждам към грехопадение. Смяташе, че Адам щял да е още в рая, ако Ева не го била изкусила. Може и да е бил прав, виждаш как си изкарвам хляба…

— Има и други видове работа, Естер.

— Тази не е толкова лоша, Джеймс. Затварям очи и не мисля за нищо. Само няколко минути и минават бързо.

Въпреки превратностите на професията, Естер бе съхранила свежестта на двайсетте си години и сдържаното й, кротко държане, твърде различно от това на посестримите й, придаваше известен чар на момичето. У нея нямаше и капка кокетство, беше закръглена, с благодушно овче лице и яки селски мишци. Сравнена с другарките си, Естер бе най-малко надарена, но кожата й сияеше, а в очите й се четеше нежност. Неусетно ковачът взе да я сънува, да я вижда сред искрите на ковашката пещ, в блясъка на нагорещения метал и в безоблачното небе, и в крайна сметка бе принуден да обърне внимание на памукообразната материя, която постепенно обвиваше сърцето му и заплашваше да го задуши. Да се влюби в лека жена! По-голяма беда не можеше да го сполети — как щеше да се оправдава пред Господа и пред своите събратя? Твърдо решен да надвие изкушението с пот, той се затвори в ковачницата и се впусна да работи като обезумял. Някои нощи свирепите удари на чука кънтяха чак до сутринта.

Елайза най-сетне имаше постоянен адрес и тя незабавно писа на Дао Циен до китайския ресторант в Сакраменто, за да му съобщи новото си име Елиас Андиета и да му поиска съвет как да се бори с дизентерията — единственият лек, който тя знаеше против заразата, бе парче сурово месо, завързано върху пъпа с червен вълнен парцал, както правеше мама Фресия в Чили, но той не носеше желаното облекчение. Китаецът болезнено й липсваше, понякога се събуждаше, прегърнала Том Без Племе, и със замъглено от съня съзнание, си представяше, че това е Дао Циен, но миризмата на дим от момчето я връщаше към действителността. Никой не притежаваше свежия дъх на море на нейния приятел Дао. Не ги деляха много мили, но суровият климат правеше пътя труден и опасен. Елайза бе решила да тръгне с раздавача, както бе правила и в други случаи, и да продължи издирването на Хоакин Андиета, но докато чакаше сгоден случай, седмиците се изнизаха. Не само зимата възпрепятстваше намеренията й. През онези дни в южната част на Главната жила бе възникнало напрежение между златотърсачите янки и чилийците. Отегчени от чуждото присъствие, американците решили да се съюзят и да ги прогонят. Чилийците обаче им се опълчили най-напред с оръжие, а после и пред съдията, който признал правата им. Вместо да смути нападателите съдебната заповед само ги ожесточила: неколцина чилийци увиснали на бесилката, други били хвърлени в дълбока пропаст, а оцелелите трябвало да се спасяват с бягство. Отговорът бил появата на банди от отмъстители по примера на мексиканците. Елайза си даде сметка, че не бива да рискува — достатъчно бе, че е предрешена като млад латиноамериканец, за да й припишат Бог знае какви престъпления.

В края на януари 1850 г. падна незапомнена поледица, една от най-страшните по тези краища. Никой не смееше да се подаде навън, селото изглеждаше замряло и повече от десет дни нито един клиент не почука на вратата. Беше толкова студено, че въпреки непрестанно бумтящите печки, водата в легените замръзваше; през някои нощи вкарваха вътре дори коня на Елайза, за да не последва съдбата на други добичета, които осъмваха превърнати в буца лед. Жените спяха по две на легло, а тя се гушваше с индианчето — бе започнала да изпитва към него ревностна и ожесточена обич, на която то отвръщаше с мрачна преданост. Само Трошикокали можеше да съперничи на Елайза в обичта на малкия. „Един ден ще си родя силно и храбро момче като Том Без Племе, но много по-весело от него. Това дете никога не се смее“, пишеше Елайза на Дао Циен. Бабалу Лошия бе отвикнал да спи нощем и през дългите часове на мрака кръстосваше бараката от единия до другия й край, надянал руските ботуши, увит в проскубаните си кожи и с одеяло на раменете. Беше престанал да се бръсне и главата му се покри с къса вълча четина, досущ като дрехата му. А с нахлупената до ушите патешко жълта вълнена шапка, изплетена от Естер, имаше вид на бебе страшилище. Именно той долови в онова утро лекото потропване и успя да го отличи от шумовете на виелицата. Великанът надзърна навън, с револвер в ръка, и забеляза някакъв безформен вързоп в снега. Разтревожен, той повика Джоу и двамата успяха да го довлекат вътре, като се опитваха да попречат на вятъра да откърти входната врата. Пред тях лежеше полузамръзнал непознат човек.

Едва успяха да го съживят. Докато Бабалу го разтриваше и се стараеше да му налее бренди в устата, Джоу събуди гълъбиците и им нареди да разпалят огъня в печките, да сгреят вода и да напълнят коритото. Потопиха вътре посинелия странник и го държаха така, докато най-сетне той взе да идва на себе си и отрони няколко думи. Носът, краката и ръцете му бяха попарени от студа. Бил селянин от мексиканския щат Сонора, тръгнал като хиляди свои сънародници към златните залежи на Калифорния, обясни им той. Наричал се Джак — име на гринго, което очевидно не беше неговото, но пък и никой в този дом не използваше собственото си име. През следващите часове непознатият на няколко пъти се изправяше пред прага на смъртта, но точно когато изглеждаше, че повече нищо не може да се направи за него, той се връщаше от отвъдното и поглъщаше няколко глътки алкохол. Към осем часа, когато най-сетне бурята утихна, Джоу каза на Бабалу да отиде да доведе доктора. Мексиканецът, който до този миг лежеше неподвижен и дишаше на пресекулки като риба, я чу, отвори очи и стресна всички със страховито си „не“. Никой не бивало да знае, че е тук, настоя той толкова ожесточено, че не посмяха да му противоречат. Обясненията бяха излишни, явно имаше вземане-даване с правосъдието, а селото с бесилка на площада бе последното място на света, където беглец би потърсил убежище. Само страшната буря го бе принудила да похлопа на вратата им. Елайза не каза нищо, но не бе изненадана от съпротивата на мексиканеца — тя подушваше злото у него.

След три дни Джак бе вече възвърнал част от силите си, но му окапа върхът на носа, а пръстите на едната му ръка започнаха да почерняват и да гангренясват. Ала и този път не успяха да го убедят, че намесата на лекар е неизбежна — предпочитал да се разложи лека-полека, отколкото да увисне на бесилката, заяви им той. Джоу Трошикокали събра хората си в другия край на бараката и шепнешком стигнаха до заключението, че пръстите трябва да бъдат отрязани. Всички обърнаха очи към Бабалу Лошия.

— Аз? Дума да не става!

— Бабалу, кучи сине, не ми се прави на госпожица! — викна разярена Джоу.

— Направи го ти, Джоу, не ме бива за тази работа.

— След като разсичаш цял елен на части, ще се справиш и с това. Какво толкова, два нищо и никакви пръста!

— Да посегнеш на животно, е едно, а на християнин съвсем друго.

— Не мога да повярвам! Ама че копеле, с ваше извинение, момичета, да ми откаже такава дребна услуга! Малко ли съм направила за теб, неблагодарнико!

— Прощавай, Джоу, но никога не съм посягал на човешко същество…

— Какви ги дрънкаш! Нали уж беше убиец! Защо си лежал в затвора?

— За кражба на добитък — призна великанът, готов да заплаче от унижение.

— Аз ще се заема — намеси се Елайза пребледняла, но решително.

Всички се втренчиха смаяни в нея. Дори Том Без Племе изглеждаше по-годен за подобна операция от слаботелесното Чилийче.

— Трябва ми много остър нож, чук, игла, конец и чисти парцали.

Бабалу се хвана за главата ужасен и седна на пода, а жените започнаха да подготвят необходимото в почтително мълчание. Елайза преговори наум наученото при Дао Циен в Сакраменто, когато вадеха куршуми и зашиваха рани. Щом тогава го бе вършила, без да трепне, защо да не го стори и сега, помисли си тя. Най-важното според приятеля й бе да се избегне кръвоизлива и възпалението. Не беше го виждала да отстранява крайници, но когато лекуваха нещастниците с отрязани уши, той споделяше, че по други географски ширини за същото престъпление режели ръце и крака. „Брадвата на палача е бърза и не оставя тъкан върху чуканчето“, бе казал тогава Дао Циен, като се позоваваше на уроците на доктор Ебенизър Хобс, който имал опит с ранени от войната и му бе показал как да го прави. Слава Богу, че в случая става дума само няколко пръста, рече си Елайза.

Трошикокали се зае да упоява пациента с алкохол, докато той изпадна в несвяст, а в това време Елайза дезинфектираше ножа, нажежавайки го до червено. Тя нареди да сложат Джак на един стол, накваси ръката му в леген с уиски и после я постави на ръба на масата с разтворени пръсти. Измърмори една от молитвите на мама Фресия и когато реши, че е готова, направи знак на момичетата да хванат здраво пациента. Опря ножа върху пръстите му, удари силно с чука и острието потъна, сряза чисто костите и остана забито в масата. От корема на Джак се изтръгна дълбоко стенание, но той беше така упоен, че дори не усети кога Чилийчето го заши, а Естер го превърза. Мъчението приключи за броени минути. Елайза гледаше втренчено отрязаните пръсти и с усилие потискаше желанието си да повърне, докато гълъбиците налагаха Джак върху една от рогозките. Бабалу Лошия, който бе стоял възможно най-далеч от зрелището, се приближи срамежливо с бебешката шапка в ръце.

— Ти си истински мъж, Чилийче — прошепна той с възхищение.

През март Елайза навърши тихомълком осемнайсет години и все още се надяваше, че рано или късно Хоакин Андиета ще се появи на прага, както според думите на Бабалу би сторил всеки мъж на сто мили наоколо. Джак, мексиканецът, се възстанови за няколко дни и една нощ се измъкна, без да се сбогува с никого, още преди да са му зараснали пръстите. Той беше зловеща личност и всички се зарадваха, когато си отиде. Говореше малко и вечно стоеше нащрек, готов да скочи и да нападне при най-дребния повод. Не показа благодарност за помощта, напротив — когато изтрезня и разбра, че са му отрязали пръстите, с които стреля, той избълва куп ругатни, клетви и заплахи, че кучият син, който е осакатил ръката му ще заплати с живота си. Това вече извади Бабалу от търпение. Великанът сграбчи мексиканеца като кукла, вдигна го пред очите си, впи поглед в него и изрече с глас, който вещаеше буря:

— Аз, Бабалу Лошия, ти отрязах пръстите. Нещо да кажеш?

Когато престана да го тресе, Джак реши да се позабавлява с някоя от гълъбиците, но те вкупом го отблъснаха — не бяха склонни да му дават нищо даром, а джобовете му бяха празни, както бяха установили, докато го събличаха, за да го потопят в коритото в нощта, когато се довлече посинял от студ. Джоу Трошикокали си направи труда да му обясни, че ако не бяха отрязали пръстите му, той е щял да се прости с ръката или дори с живота си, та по-добре било да благодари на Бога, че бе паднал пред прага им. Елайза не позволяваше на Том Без Племе да се доближава до злодея, а и тя пристъпваше към него само когато му носеше храна или му сменяше превръзките — гнетеше я осезаемата воня на злост около този човек. Бабалу също не можеше да го търпи и докато Джак беше при тях, избягваше да му говори. Великанът смяташе момичетата за свои сестри и побесняваше, когато Джак се обръщаше към тях с непристоен език. Бабалу не бе и помислял да прибегне до професионалните услуги на другарките си, дори в случаите на крайна необходимост — за него това бе равносилно на кръвосмешение, а когато нагонът го притиснеше, той отскачаше до заведението на съперниците. Съветваше и Чилийчето да постъпи по същия начин, ако някой ден се излекува от калпавите си женски привички.

Веднъж, когато поднасяше на Джак чиния със супа, Елайза най-сетне се престраши да го запита за Хоакин Андиета.

— Муриета? — отзова се той недоверчиво.

— Андиета.

— Не го познавам.

— Може би говорим за един и същ човек — предположи Елайза.

— Какво искаш от него?

— Той ми е брат. Дойдох от Чили, за да го открия.

— Как изглежда брат ти?

— Не много висок, с черна коса и очи, с бяла кожа, като мен, но не си приличаме. Той е слаб, мускулест, храбър и пламенен. Когато заговори, другите млъкват.

— И Хоакин Муриета е такъв, но той не е чилиец, а мексиканец.

— Сигурен ли сте?

— Не съм сигурен в нищо, но ако видя Муриета, ще му кажа, че го търсиш.

На следващата нощ Джак изчезна и повече не чуха дума за него. Две седмици по-късно обаче пред вратата на бараката се появи изневиделица торба с две либри кафе. След малко, когато започна да приготвя закуската, Елайза я отвори и видя, че това не е кафе, а злато на прах. Според Джоу Трошикокали торбата можеше да идва от всеки един от болните златотърсачи, за които се бяха грижили през последните месеци, но сърцето на Елайза подсказваше, че точно Джак я е оставил като вид отплата. Този човек не желаеше да дължи услуга никому. В неделя чуха, че шерифът организира хайка за убиеца на някакъв миньор — бяха го намерили в колибата му, където зимувал сам, с девет рани от нож в гърдите и с изхвръкнали очи. От златото му нямало и помен, а заради жестокостта на убийството го приписаха на индианците. Джоу Трошикокали не искаше да си създава неприятности и зарови двете либри злато под един дъб, като нареди изрично на всички да си затварят устата и да не споменават дори на шега за мексиканеца с отрязаните пръсти и за торбата с кафе. През следващите два месеца стражарите избиха половин дузина индианци и забравиха за случая — имаха далеч по-спешни проблеми за решаване, — а когато вождът на племето се появи и достойно поиска обяснение, очистиха и него. Индианци, китайци, негри и мулати нямаха право да свидетелстват в съда срещу белокожи. Само Джеймс Мортън и другите трима квакери от селото се осмелиха да се опълчат на множеството, готово за саморазправа. Те застанаха с голи ръце пред осъдения, рецитирайки откъси от Библията, в които се запретяваше убийството на ближния, но тълпата бързо ги изтласка. Никой не знаеше за рождения ден на Елайза и затова не го отпразнуваха, но, така или иначе, нощта на 15 март щеше да остане паметна за нея и за всички останали. Клиентите отново се бяха завърнали в бараката, гълъбиците бяха непрестанно заети, Чилийчето свиреше на пианото с искрено въодушевление, а Джоу правеше жизнерадостни сметки. Въпреки всичко зимата не се бе оказала толкова тежка, най-лошото от епидемията бе на път да отмине и по рогозките вече нямаше болни. Дванайсетината златотърсачи, които се бяха събрали тази вечер, си пийваха умерено, докато бурята навън чупеше клоните на боровете. Адът се разрази към единайсет. Никой не можа да обясни как бе започнал пожара, а Джоу така и си остана с подозренията към другата мадам. Дъските пламнаха като фишеци, а в следващия миг вече горяха и завесите, копринените парцали и драперии над леглата. Всички избягаха навън невредими, като дори успяха да се наметнат, а Елайза не пропусна да грабне тичешком и тенекиената кутия с безценните писма. Пламъците и димът бързо обгърнаха заведението и след по-малко от десет минути то гореше като факла пред безпомощните погледи на полуголите жени и замаяните им клиенти. Изведнъж Елайза преброи с поглед присъстващите и с ужас установи, че Том Без Племе липсва. Детето бе останало да спи в общото им легло. Обезумяла, тя не видя как смъкна наметката от раменете на Естер, уви главата си и се стрелна напред, пробивайки с рамо тънката дървена преграда в пламъци, следвана от Бабалу, който се опита да я спре с крясъци и недоумяваше защо Чилийчето скача в огъня. Момченцето стоеше като истукано сред пушеците, с ужасени очи, но съвършено спокойно. Елайза хвърли наметката върху главата му и се опита да го вдигне на ръце, но то се оказа прекалено тежко и пристъп на кашлица я преви на две. Тя падна на колене, като блъскаше Том да бяга навън, но той се закова до нея. И двамата щяха да се превърнат в пепел, ако в същия миг не бе нахлул Бабалу и не ги бе изнесъл тичешком под мишница, като пакети. Събралото се отвън множество го посрещна с бурни ръкопляскания.

— Проклет малчуган! Какво правеше там вътре! — кореше Джоу индианчето, като го прегръщаше, целуваше и щипеше, за да си поеме дъх.

Ако бараката не беше толкова настрана, щеше да пламне цялото село, отбеляза после шерифът, а той имаше опит с пожарите — често явление по тези места. Заревото привлече дузина доброволци, които се хвърлиха да гасят пламъците начело с ковача, ала вече беше прекалено късно и те успяха да спасят единствено коня на Елайза — в първоначалната бъркотия никой не се бе сетил за него и той стоеше завързан под навеса, обезумял от ужас. Тази нощ Джоу Трошикокали загуби всичко, което притежаваше на този свят, и за пръв път я видяха да пада духом. Прегърнала детето, тя проследи опустошението, без да може да сдържи сълзите си, и когато останаха само няколко димящи главни, зарови лице в огромните гърди на Бабалу, чиито вежди и мигли бяха здравата опърлени. До този момент четирите момичета смятаха господарката си за непоклатима, но щом я видяха да рухва, също избухнаха дружно в плач: грозд от фусти, разрошени коси и разтреперана плът. Но мрежата за взаимопомощ бе започнала да действа още преди да е угаснал огънят и за по-малко от час бе намерено убежище за всички в няколко къщи на селото, а един от златотърсачите, когото Джоу бе спасила от дизентерията, тръгна да събира парични подаяния. Чилийчето, Бабалу и момчето — тримата мъже в групата, — прекараха нощта в ковачницата. Джеймс Мортън сложи два дюшека с дебели завивки край неугасващото ковашко огнище и поднесе на своите гости великолепна закуска, приготвена старателно от съпругата на проповедника, който в неделя громеше велегласно безсрамното упражняване на порока, както сам наричаше дейността на двата бардака.

— Сега не е време за превземки, клетите християни зъзнат — заяви съпругата на преподобния, когато се появи в ковачницата със заешка яхния, гърненце шоколад и канелени сладки.

Същата госпожа обиколи селото, за да събере дрехи за останалите по фусти гълъбици и благопристойните дами проявиха щедрост. Всички те избягваха да минават покрай локала на другата мадам, но Джоу Трошикокали уважаваха, защото по време на епидемията им се бе наложило да опират до нея. Доста време четирите разпътници ходиха облечени като непорочни девици, със закопчани от горе до долу рокли, докато си набавят по-привлекателни одежди. В нощта на пожара жената на пастора пожела да отведе Том Без Племе у дома, но детето се вкопчи във врата на Бабалу и никой не можа да го откъсне оттам. Великанът прекара дълги безсънни часове край Чилийчето и момчето, свити на кравай под двете му ръце, възмутен от изненаданите погледи на ковача.

— Не си го и помисляй, човече. Не съм обратен — избоботи обидено Бабалу, без да се отделя от спящите.

Подаянията на миньорите и съдържанието на заровената под дъба торба с кафе позволиха на пострадалите да се сдобият с толкова удобен и приличен дом, че Джоу Трошикокали се замисли дали да не се откаже от предприятието на колела и да се установи най-сетне на едно място. Докато други селища изчезваха, когато златотърсачите тръгнеха към нови находища, това тук растеше, утвърждаваше се и дори имаше предложение да му се даде по-достойно име. След края на зимата нови попълнения от луди глави щяха да запълзят към полите на планината и съперницата на Джоу Трошикокали вече се подготвяше. Джоу разполагаше само с три момичета — беше ясно, че ковачът ще й отнеме Естер, но все някак щеше да се оправи. С милосърдните си дела тя бе спечелила известно уважение и не желаеше да го загуби — за пръв път в бурния си живот не се чувстваше отхвърлена от обществото. Това бе много повече от всичко, което бе постигала сред холандците в Пенсилвания, а и на нейната възраст мисълта да хвърли котва не беше съвсем за пренебрегване. Когато узна за намеренията й, Елайза реши, че ако през пролетта Хоакин Андиета или Муриета — не се появи, тя ще се сбогува с приятелите си и ще продължи да го търси.

Разочарования

В края на есента Дао Циен получи последното писмо от Елайза, което няколко месеца бе преминавало от ръка на ръка, следвайки стъпките му до Сан Франсиско. Беше напуснал Сакраменто през април. Зимата в този град му се стори безкрайна, крепяха го само писмата на Елайза, макар и нередовни, надеждата, че духът на Лин ще го открие, и дружбата с другия джун и. Дао бе набавил западни книги по медицина и с удоволствие и безкрайно търпение се бе заел да ги превежда ред по ред на своя приятел — така двамата едновременно попиваха тези толкова различни от азиатските знания. Научиха, че на Запад малко се знае за основните лечебни треви и за предпазването от болести и докато за вътрешната енергия на тялото ци дори не се споменаваше, в други области чуждоземните лекари бяха много по-напреднали. Дао прекарваше по цели дни в разисквания и сравнения с приятеля си, но залягането над учебниците не се оказа достатъчна утеха; уединението и самотата го гнетяха толкова много, че той напусна дъсчената колиба и градинката с билки и се премести в един от китайските хотели, където поне слушаше родна реч и се хранеше по свой вкус. Въпреки че клиентите му бяха твърде бедни и често ги лекуваше безплатно, Дао успяваше да заделя пари. Ако Елайза се върнеше, щяха да се настанят в хубава къща, мислеше си той, но докато живееше сам, хотелът му стигаше. Другият джун и възнамеряваше да си поръча млада съпруга от Китай и да се установи окончателно в Съединените щати — макар и чужденец, тук щеше да живее по-добре, отколкото в родината си. Дао Циен го предупреждаваше, че златните лотоси са суета, особено в Америка, където прекалено много се ходи пеш, и че фан уей ще се подиграват на жена с кукленски крака. „Кажи на търговеца да ти доведе усмихната и здрава съпруга, всичко останало е без значение“, посъветва го Дао, като си мислеше за краткия земен път на неговата незабравима Лин и колко по-щастлива щеше да бъде тя със силните крака и дробове на Елайза. Жена му чезнеше някъде, неспособна да открие посоката в чуждите земи. Той я зовеше в часовете за медитация и в стиховете си, но Лин не му се явяваше дори насън. За последен път я бе видял в трюма на кораба, когато го посети в зелената си атлазена рокля, с божури в косите, и го помоли да спаси Елайза, но това бе на равнището на Перу, а оттогава бе изтекла толкова много вода, земя и време, че Лин сигурно блуждаеше наоколо объркана. Дао си представяше как нежният й дух го търси из обширния непознат континент и не успява да го намери. По внушение на своя приятел джун и той поръча на някакъв току-що пристигнал от Шанхай художник да му нарисува портрет на Лин, но въпреки че следваше точните указания на Дао, всепризнатият майстор на татуировките и рисунките не успя да постигне ефирната хубост на Лин. Дао Циен си направи малък олтар от портрета и често сядаше пред него, за да я зове. Той не разбираше защо самотата, която преди бе считал за дар божи и богатство, сега му се струваше непоносима. Най-тягостното през моряшките му години бе липсата на тишина и лично пространство, където да поседи на спокойствие, а ето че сега ги имаше, но си търсеше другар. Мисълта да си заръча жена обаче му изглеждаше нелепа. Веднъж вече духовете на неговите предци му бяха намерили съвършената съпруга, ала се оказа, че зад привидния късмет, го дебнеше скрито проклятие. Дао бе познал споделената любов, но невинните години, когато всяка жена с малки крачета и добър характер му се струваше напълно задоволителна, никога нямаше да се върнат. Той смяташе, че е обречен да живее със спомена за Лин, защото никоя друга не би могла да заеме достойно мястото й. Дао Циен не търсеше слугиня или държанка. Дори необходимостта да създаде поколение, което да тачи името му и да се грижи за гроба му, не бе достатъчна подбуда. Опита се да обясни всичко това на приятеля си, но езикът му се заплете и той не можа да намери думи, за да изрази мъката си. Жената е полезно създание за работа, за да ражда деца и за удоволствие, но никой умен и образован мъж не би си помислил да я направи своя другарка, бе отвърнал приятелят му веднъж, когато Дао сподели чувствата си с него. В Китай един-единствен поглед наоколо бе достатъчен, за да разбереш подобно съждение, но в Америка отношенията между съпрузите изглеждаха различни. Първо никой нямаше държанки, поне открито. Малкото семейства на фан уей, които Дао Циен познаваше в тукашната земя на самотници, му изглеждаха непроницаеми. Той не можеше да си представи как протича близкото им съжителство, след като привидно мъжете считаха жените си за равни. Загадка, която му се щеше да разгадае, както и толкова други в тази невероятна страна.

Първите писма на Елайза пристигнаха до ресторанта и тъй като Дао Циен бе широко известен сред китайската общност, веднага му ги предадоха. Дългите, изпълнени с подробности послания, бяха най-свидния му другар. Той забеляза с изненада, че тъгува по Елайза — и през ум не му беше минавало, че приятелството с жена е възможно, особено ако е от друга култура. Макар да я бе виждал почти винаги в мъжки дрехи, тя му изглеждаше много женствена и се учудваше как всички останали приемат вида й, без да задават въпроси. „Мъжете не се поглеждат един друг, а жените ме взимат за изнежен младеж“, споменаваше тя в едно от писмата си. За Дао обаче Елайза си оставаше облеченото в бяло момиче от рибарската колиба във Валпараисо, което сам той бе накарал да си свали корсета, болната, която се остави безусловно на грижите му в трюма, топлото тяло, долепено до неговото в ледените нощи под брезентовия покрив, веселият глас, който си тананикаше, докато готвеше, и лицето със сериозно изражение, когато му помагаше да лекува ранените. Той вече не я виждаше като момиче, а като жена, въпреки крехките й кости и детски черти. Спомняше си колко много се бе променила, когато си отряза косата, и съжаляваше, че не е запазил плитката й — мисълта му бе хрумнала още тогава, но веднага я бе отхвърлил като срамен израз на прекалена разчувстваност. А ето че сега щеше да държи плитката в ръце и да си представя присъствието на необикновената си приятелка. В часовете на медитация Дао не пропускаше да насочва към Елайза защитна енергия с надеждата да й помогне по-лесно да преодолява хилядите смъртни опасности и всевъзможни беди, като се стремеше да не ги назовава със съзнанието, че мислиш ли за злото, накрая наистина го повикваш. Понякога я сънуваше и се събуждаше изпотен и тогава прибягваше до пръчиците на И Дзин, за да прозре невидимото. В мъглявите послания Елайза винаги се появяваше на път към планината, което до известна степен го успокояваше.

През септември 1850 г. Дао стана свидетел на шумно родолюбиво тържество, когато Калифорния се присъедини към останалите американски щати. Американската нация се простираше вече по целия континент от Атлантическия до Тихия океан. По онова време треската за злато започваше да се превръща в безкрайно и всеобщо разочарование и Дао виждаше тълпи от изнемощели и бедни мъже да чакат ред, за да отплават към родните места. Според вестниците тръгналите обратно към дома бяха повече от деветдесет хиляди. Моряците вече не бягаха, напротив — корабите не достигаха, за да поберат всички желаещи да си заминат. Един на всеки петима златотърсачи бе потънал във водите на някоя река или бе загинал от болест или от студ, мнозина бяха станали жертва на убийство или сами си бяха пръснали черепа. Все още пристигаха чужденци, тръгнали месеци преди това, но златото вече не бе достъпно за всеки смелчага с ведро, лопата и чифт ботуши — времето на самотните герои отминаваше и на тяхно място се настаняваха мощни компании с машини, способни да разрежат планината с водни струи. Миньорите работеха на надница и единствените, които забогатяваха, бяха предприемачите — не по-малко жадни за бързи печалби от търсачите на приключения от 49-а, но много по-хитри. Като шивачът евреин, на име Леви, който произвеждаше неизменното работно облекло: панталони от груб плат, с двойни шевове и метални капси отстрани. Но докато много златотърсачи си тръгваха, китайците продължаваха да прииждат мълчаливо, като мравки. Дао Циен често превеждаше от английски вестниците за своя приятел джун и, комуто особено много допадаха статиите на някой си Джейкъб Фриймънт, защото мненията им съвпадаха.

„Хиляди аргонавти се завръщат по домовете си разочаровани, задето не са успели да открият Златното руно, и одисеята им добива трагични краски, ала мнозина остават, макар и бедни, защото вече не могат да живеят другаде. Две години по тези диви и приказни земи променят хората. Опасностите, приключенията, здравето и жизнените сили, на които човек се радва в Калифорния, не се срещат на никое друго място. Златото изпълни предназначението си — привлече мъжете, които завладяват нови територии и ги превръщат в Обетована земя. Това е необратимо…“, пишеше Фриймънт.

Според Дао Циен обаче тук бе раят на алчните и нетърпеливи сребролюбци, обсебени от мисълта за бързо забогатяване. Духовна храна нямаше, докато насилието и невежеството процъфтяваха. А той беше убеден, че тези злини пораждат всички останали. През своите двайсет и седем години Дао бе видял много и макар да не се считаше за блюстител на морала, гибелното опошляване на нравите и безнаказаността на престъпленията го впечатляваха дълбоко. Той смяташе, че подобна страна е обречена да потъне в тресавището на собствените си пороци. Бе загубил надеждата, че в Америка ще открие бленуваното спокойствие — тя решително не беше място за кандидат-мъдрец. Защо тогава го привличаше толкова силно? Трябваше да попречи на тази земя да го омагьоса, както ставаше с всеки, стъпил на бреговете й; възнамеряваше да се завърне в Хонконг или да отиде при приятеля си Ебенизър Хобс в Англия, за да се учат и да упражняват заедно професията си. През годините след отвличането му на борда на „Либърти“, Дао Циен многократно бе писал на английския лекар, но тъй като плаваше из океаните, дълго време не получи отговор. Най-сетне, през февруари 1849 г., във Валпараисо едно от писмата на Хобс попадна у капитан Джон Съмърс и той го предаде на китаеца. Приятелят му пишеше, че се е посветил на хирургията в Лондон, но истинското му призвание били психическите заболявания — нова и твърде малко проучена от науката област.

Дао имаше намерението да поработи известно време в Дай Фао, Големия град, както сънародниците му наричаха Сан Франсиско, а после да отплава за Китай, в случай че Ебенизър Хобс не отговори скоро на последното му писмо. Той се изуми от промяната, настъпила в Сан Франсиско за малко повече от година. Вместо шумния стан от колиби и палатки, който бе видял с очите си, Дао се озова в уреден и процъфтяващ град, с добре очертани улици и многоетажни сгради, където навред се строяха нови жилища. Три месеца преди това чудовищен пожар бе изпепелил няколко квартала — все още личаха следи от овъглените постройки, но жарта още не била угаснала, когато всички грабнали теслите и се втурнали да възстановяват сринатото. Имаше разкошни хотели с парапети и балкони, казина, барове и ресторанти, елегантни коли и космополитно, зле облечено и зле възпитано население, сред което тук-там се забелязваха цилиндри на контета. Всички останали бяха брадясали и кални, с вид на непрокопсаници, ала тук никой не беше такъв, какъвто изглеждаше: докерът на пристанището можеше да се окаже латиноамерикански благородник, а кочияшът — адвокат от Ню Йорк. След минута разговор с някоя от тези страховити особи се случваше да попаднеш на възпитан и изискан човек, който при първия повод вадеше от джоба си многократно прегъвано писмо от жена си и го показваше със сълзи на очи. Или обратното — наконтеният франт се оказваше измамник в добре скроена дреха. Докато обикаляше из центъра, Дао не забеляза училища, затова пък видя деца, които се бъхтеха като възрастни: копаеха дупки, пренасяха тухли, караха мулета и лъскаха обувки, но усилеше ли се морският вятър, хукваха да пускат хвърчила. По-късно той узна, че повечето от тях са сираци, обикалят улиците на банди и крадат храна, за да се прехранват. Представителките на нежния пол се брояха все още на пръсти и щом някоя от тях се зададеше напето по улицата, движението спираше и всички се отдръпваха, за да й сторят път. В подножието на хълма „Телеграф“, където семафор със знаменца показваше произхода на навлезлите в залива кораби, се простираха няколко улици, където жените не бяха рядкост — това беше Червения квартал, управляван от австралийски, тасманийски и новозеландски сводници. Дао Циен бе чувал за тях и знаеше, че самотен китаец не бива да замръква наоколо. Той забеляза, че в магазините се предлагат изделия, каквито бе виждал и в Лондон. Всичко пристигаше по море, включително пратката с котки за борба срещу плъховете, която се бе разпродала до крак като луксозна стока. Гората от мачти на изоставените в залива плавателни съдове бе намаляла до една десета — много от тях бяха потопени за запълване на терена и за да се строи отгоре им, или бяха превърнати в хотели, кръчми и затвори; имаше дори приют за луди, където оставаха до последния си дъх несретниците, потънали в неизлечимото алкохолно умопомрачение. Необходимост от подобно заведение безусловно имаше, тъй като преди това обезумелите бяха дочаквали смъртта, завързани за дърветата.

Дао Циен се отправи към Китайския квартал и установи, че слуховете са верни — сънародниците му бяха построили цял град в самото сърце на Сан Франсиско, където се говореше на мандарински и на кантонски, надписите бяха на китайски и навсякъде пъплеха само хора с дръпнати очи, сякаш наистина се намираше в Поднебесната империя. Той се настани в приличен хотел и се приготви да упражнява лекарския си занаят толкова, колкото бе необходимо, за да събере малко повече пари, предвид предстоящото дълго пътуване. Случи се обаче нещо, което щеше да провали намеренията му и да го задържи в града: „Кармата ми не е била да заживея мирно в планински манастир, както някога си мечтаех, а да поведа безкрайна война без примирие“, заключи той след много години, когато обръщаше поглед към миналото и виждаше ясно изминатите пътища, както и тези, които му предстоеше да извърви. Няколко месеца по-късно Дао получи последното писмо от Елайза в плик, преминал през много ръце.

Паулина Родригес де Санта Крус слезе от „Фортуна“ като императрица, заобиколена от свитата си и с деветдесет и три сандъка. Третото пътуване на капитан Джон Съмърс с лед на борда се бе оказало истинско мъчение за него, за пътниците и за екипажа. Паулина накара всички да разберат, че корабът е неин и за да го подчертае, противоречеше на капитана и раздаваше произволни заповеди на моряците. Не я обезсили дори морската болест — слонският й стомах издържа на плаването с едно-единствено последствие: нарасналия апетит. Час по час отрочетата й се шмугваха в някой ъгъл на кораба, макар че бавачките не сваляха очи от тях, а когато това се случеше, камбаната на борда удряше тревога и се налагаше да спират ход, защото обезумялата майка пищеше, че децата са паднали през борда. Капитанът се опитваше да й обясни възможно най-внимателно, че ако наистина се е стигнало дотам, ще е по-добре да се примири, тъй като океанът вече ги е погълнал, но Паулина заповядваше да спуснат спасителните лодки във водата. Рано или късно малчуганите се появяваха и след неколкочасова трагедия плаването отново продължаваше. Един ден обаче противното й кученце се подхлъзна и падна в океана пред неколцина свидетели, които обаче предпочетоха да запазят мълчание. Мъжът й и деверът й я чакаха на кея в Сан Франсиско с цяла върволица файтони и каруци за семейството и за багажа. Построеното в нейна чест ново жилище — изискана викторианска къща — бе пристигнало в сандъци от Англия, номерирано по части и с план за сглобяването. Бяха внесли също така тапети, мебели, арфа, пиано, лампиони и дори порцеланови статуетки и пасторални картини за украса. Паулина не хареса новия си дом. В сравнение с мраморния й палат в Чили този тук й се струваше като кукленска къща, готова да се срути при първото облягане на стената, но засега нямаше избор. Достатъчно й бе да хвърли само един поглед върху града, където животът кипеше, за да прецени възможностите му.

— Оставаме тук, Фелисиано. Пристигналите първи до няколко години ще бъдат местната аристокрация.

— Това го имаш и в Чили.

— Аз да, но не и ти. Повярвай ми, този град ще стане най-важният на Тихоокеанското крайбрежие.

— Основан от пройдохи и уличници.

— Точно така. Те са най-жадни за уважение. По-знатни от семейство Крос няма да има. Жалко, че гринговците не могат да произнасят истинското ти презиме. Крос върви повече за производител на сирена. Но какво да се прави, човек не може да има всичко…

Капитан Джон Съмърс се отправи към най-добрия ресторант в града с намерението да хапне и да пийне на воля, за да забрави петте седмици, прекарани край госпожата. Беше докарал няколко сандъка с еротични книги в нови, илюстрирани издания. Успехът на предишните беше невероятен и капитанът не губеше надежда, че сестра му Роуз ще си възвърне желанието да пише. След изчезването на Елайза тя бе потънала в печал и не посягаше към перото. Той самият също се беше променил. Остарявам, дявол да го вземе, казваше си капитан Съмърс, изненадан от налегналата го безсмислена носталгия. Не бе имал време да се порадва на дъщеря си, да я заведе в Англия, както бе възнамерявал, не бе успял дори да й каже, че е неин баща. Беше му омръзнало от недомлъвки и лъжи. Търговията с книги бе поредната семейна тайна. Преди петнайсет години, когато сестра му Роуз му призна, че зад гърба на Джереми пише непристойни истории, колкото да не умре от скука, го бе осенила мисълта да ги публикува в Лондон, където еротичният пазар, проституцията и клубовете за налагане с камшик процъфтяваха в противовес на все по-строгия викториански морал. В далечната чилийска провинция, седнала пред красиво бюро от светло дърво, сестра му пишеше роман след роман, с подпис „анонимна дама“, вдъхновявана само от хилядократно уголемените и разкрасени спомени за единствената си любов. Никой не подозираше, че страстните случки, някои от които навяваха мисли за маркиз Дьо Сад, вече класика в жанра, са дело на жена. Капитанът пое задачата да носи ръкописите на издателя, да наблюдава сметките, да прибира печалбите и да ги внася в лондонска банка на името на сестра си. По този начин той й се отплащаше за огромната услуга, че бе прибрала дъщеря му, без да каже никому нито дума. Елайза… Не можеше да си спомни майка й, вероятно на вид тя приличаше на нея, ала поривът за приключения бе наследила без съмнение от него. Къде ли бе отишла? И с кого? Роуз твърдеше, че е тръгнала за Калифорния по следите на своя любим, но колкото повече време минаваше, толкова по-малко го вярваше Джон Съмърс. Приятелят му Джейкъб Тод, сега Фриймънт, превърнал търсенето на девойката в лично задължение, го уверяваше, че Елайза никога не е стъпвала в Сан Франсиско.

Фриймънт се срещна с капитана за вечеря и после го покани на леконравно представление в един от танцувалните локали в Червения квартал. Разказа му, че А Той — китайката, която бяха гледали през дупките в стената, — вече притежавала верига от публични домове, както и едно доста луксозно заведение, където се предлагали най-красивите азиатски момичета, някои от тях едва единайсетгодишни, обучени да задоволяват всякакви прищевки; сега обаче нямало да ходят там, а да погледат танцьорките от някакъв турски харем. Малко по-късно двамата вече пушеха и пиеха в двуетажна сграда, обзаведена с големи мраморни маси, лъскав бронз и рисунки на митологични нимфи, преследвани от фавни. Жени от няколко раси се въртяха около клиентите, поднасяха напитки и обслужваха игралните маси под зоркия поглед на въоръжени телохранители, облечени в прекалено крещящи костюми. В отделни помещения, от двете страни на главния салон, се залагаха огромни суми. Там заклетите комарджии проиграваха с хиляди за една нощ: политици, съдии, търговци, адвокати и престъпници, всички до един равни пред общата си страст. Ориенталското представление се оказа пълен провал за капитана, имал възможността да се наслади на истински кючек в Истанбул, и той веднага предположи, че непохватните танцьорки са, по всяка вероятност, част от последната група кокотки от Чикаго, пристигнали наскоро в града. Повечето от посетителите: недодялани селяци, неспособни дори да посочат Турция на картата, подлудяха от възторг по одалиските с възкъси, мънистени полички. Отегчен, капитан Съмърс се запъти към една от игралните маси, където някаква жена раздаваше с невероятна сръчност картите за „монте“. Друга се приближи до него, хвана го под ръка и зашепна обещания в ухото му. Той се обърна и я огледа — закръглена латиноамериканка с махленски вид, но с неподправена радост в очите. Тъкмо се канеше да я отпрати, защото смяташе да прекара остатъка от нощта в един от скъпите локали, както при всяко свое посещение в Сан Франсиско, погледът му попадна върху деколтето й. Между гърдите на латиноамериканката проблясваше златна брошка с тюркоази.

— Откъде си я взела! — извика той, като я сграбчи с две ръце за раменете.

— Моя си е! Купих я — отвърна жената ужасена.

— Откъде? — продължи да я разтърсва капитанът, докато не се приближи един от пазачите.

— Какво има, мистър? — намеси се заплашително човекът.

Капитанът направи знак, че ще плати на жената и я завлече, по-скоро пренесе, до една от кабините на втория етаж. Дръпна завесата и с един шамар я хвърли по гръб на леглото.

— Казвай откъде имаш брошката или ще ти избия всичките зъби, чуваш ли?!

— Не съм я откраднала, господине, кълна ви се. Дадоха ми я.

— Кой ти я даде?

— Ако ви кажа, няма да ми повярвате…

— Кой?!

— Едно момиче, преди време, на един кораб…

Асусена Пласерес бе принудена да разкаже на този грубиян как бе получила брошката от готвача китаец, срещу положените от нея грижи за непознато момиче, което тъкмо било пометнало и умирало бавно в трюма на някакъв кораб насред Тихия океан. Докато я слушаше, гневът на капитана започна да преминава в ужас.

— Какво стана с нея? — попита потресен Джон Съмърс, стиснал глава с ръце.

— Не зная, господине.

— За Бога, жено, кажи какво стана с нея — замоли я той и хвърли в скута й връзка банкноти.

— Кой сте вие?

— Нейният баща.

— Тя умря от загубата на кръв и изхвърлихме тялото й в морето. Това е истината, кълна се — отвърна без колебание Асусена Пласерес, защото си помисли, че след като клетото момиче бе преплавало половината свят, скрито в миша дупка, щеше да е непростимо от нейна страна да прати таткото по следите му.

Елайза прекара цялото лято в селището — покрай различните занимания дните се изнизаха. Първо дизентерията повали Бабалу Лошия, а това предизвика всеобщ смут, тъй като епидемията се смяташе за отминала. От няколко месеца нямаше нито един случай, за който да съжаляваха, освен смъртта на двегодишно момченце — първото, родено и починало на този кръстопът на пришелци и любители на приключения. Мъртвото дете постави върху селото клеймо на достоверност и то престана да бъде затънтен лагер: правото му да присъства на картите не се определяше вече само от бесилката, а и от християнското гробище с малка могила на невръстно създание, чийто живот бе протекъл изцяло тук. Докато бараката играеше ролята на лазарет, обитателите й бяха избегнали като по чудо болестта — Джоу не вярваше в заразите. Според нея всичко било въпрос на късмет: Господ пращаше на света чума и едни я пипваха, други — не. По тази причина тя не взимаше предпазни мерки, позволи си дори да пренебрегне разумните съвети на лекаря и преваряваше водата за пиене само от време на време, и то с мърморене. Когато се преместиха в прилична къща, всички се почувстваха в безопасност — след като не се бяха разболели преди, сега вероятността беше още по-малка. Няколко дни след Бабалу дойде редът на Трошикокали, на сестрите от Мисури и на хубавата мексиканка. Отвратителното разстройство ги изтръшка, всички изгаряха от треска и неудържимо трепереха, което в случая на Бабалу разлюляваше цялата къща. Точно тогава се появи Джеймс Мортън, в неделен костюм, да иска официално ръката на Естер.

— Ох, синко, не можеше да избереш по-неподходящ момент — въздъхна Трошикокали, но беше прекалено зле, за да му откаже, и с вайкане му даде благословията си.

Естер разпредели нещата си между момичетата — искаше да започне новия живот на чисто, и още същия ден се венча без много уговорки. Присъстваха само Том Без Племе и Елайза, единствените здрави от дружината. Двойна редица от бивши клиенти на Естер се бе строила от двете страни на улицата и приветстваше младоженците с викове и изстрели. Бившата гълъбица се настани в ковачницата, твърдо решена да я превърне в семейно гнездо и да забрави за миналото, но всеки ден намираше време да отскача до дома на Джоу с топла храна и чисти дрехи за болните. На Елайза и на Том Без Племе се падна неблагодарната задача да се грижат за останалите обитатели. Селският доктор — младеж от Филаделфия, който от месеци предупреждаваше, че отпадъците, изхвърляни от златотърсачите нагоре по течението, замърсяват водата, без никой да му обръща внимание, постави дома на Джоу под карантина. Спестяванията им отидоха по дяволите и те не започнаха да гладуват само благодарение на Естер и на безименните дарове, които се появяваха загадъчно пред прага им: торба боб, либра-две захар, тютюн, кесийки със злато на прах, сребърни монети. За да помогне на приятелите си, Елайза прибягна до наученото от мама Фресия в детството и от Дао Циен в Сакраменто, докато най-сетне един по един всички се вдигнаха на крака, макар че още дълго ходеха като замаяни. Бабалу Лошия изстрада най-много — циклопското му тяло не бе свикнало да боледува и той толкова много отслабна, че месата му увиснаха, а татуировките загубиха очертанията си.

През тези дни в местния вестник се появи съобщение за някакъв бандит — чилиец или мексиканец, не беше много ясно, — който започваше да добива известност надлъж и нашир по Главната жила. По онова време в района на златото цареше насилие. Разочарованите американци, разбрали, че само малцина забогатяват бързо, като по чудо и като на шега, обвиняваха чужденците в прекомерна алчност и че само трупали богатства, без да допринасят за напредъка на страната. Алкохолът им вдъхваше смелост, а безнаказаното прилагане на измислените от самите тях наказания им даваше мнимото усещане за власт. Нито един янки не биваше наказван за престъпления срещу друга раса, още по-лошо — ако беше белокож, обвиняемият можеше дори да си избере съдия. Расовото противопоставяне се превърна в сляпа омраза. Мексиканците отказваха да приемат, че са загубили земите си във войната и не желаеха да напуснат своите стопанства и рудници. Китайците понасяха мълчаливо издевателствата, не отстъпваха и неотклонно дълбаеха златоносните жили с нищожни печалби, но с такава безкрайна упоритост, че постепенно, грам по грам, натрупваха цяло състояние. Хиляди чилийци и перуанци, пристигнали първи още с избухването на треската за злато, предпочетоха да се завърнат у дома — безсмислено беше да преследват мечтата си при подобни обстоятелства. През 1850 г. управата на Калифорния гласува данък, създаден изцяло в полза на белите златотърсачи. Негрите и индианците останаха извън него: те имаха право да работят само като роби. От друга страна, чужденците се задължаваха да плащат всеки месец по двадесет долара, както и да подновяват документа си за собственост, което практически беше невъзможно — изключено беше да изоставят участъка си и да пътуват със седмици до градовете, за да спазят закона, ала не го ли стореха, шерифът слагаше ръка на рудника или го отстъпваше на някой американец. Служителите, призвани да следят за изпълнението на мерките, се назначаваха от губернатора, а заплатата им се начисляваше от данъка и глобите — съвършен начин за поощряване на подкупите. Законът се прилагаше само спрямо тъмнокожи пришелци, въпреки че според договора, сложил край на войната от 1848 г., мексиканците получаваха право на американско поданство. Следващият указ ги срази окончателно — собствеността върху имотите, където бяха живели поколения наред, трябваше да бъде узаконена от съда в Сан Франсиско. Делата се точеха с години и струваха цяло състояние, на всичко отгоре съдиите и приставите често се оказваха същите, които си присвояваха земите. А след като законът не ги закриляше, мнозина просто заставаха срещу него и окончателно поемаха пътя на злосторници. Но ако в началото се бяха задоволявали с кражба на добитък, сега вече нападаха самотни златотърсачи и пътници. Някои банди се прочуха с жестокостта си — те не само обираха жертвите си, но и ги измъчваха за забавление, преди да ги довършат. Носеше се слух за един особено кръвожаден разбойник, на когото се приписваше, наред с останалите престъпления, ужасяващата смърт на двама млади американци. Телата им бяха открити завързани за едно дърво, със следи, че са били използвани за мишена при хвърляне на ножове и за капак езиците им бяха отрязани, очите извадени, а кожата одрана; бяха ги оставили полуживи, обречени на бавна смърт. Наричаха престъпника Джак Трите Пръста и според мълвата той бил дясната ръка на Хоакин Муриета.

Но не всичко беше диващина — градовете се развиваха, изникваха нови селища, цели семейства се заселваха, раждаха се вестници, театрални трупи и оркестри, строяха се банки, училища и храмове, прокарваха се пътища, съобщенията се подобряваха. Имаше дилижанска служба, а пощата идваше редовно. Започнаха да пристигат жени и да се заражда общество със стремежи за ред и добродетелност, времето на самотните мъже и проститутките отминаваше, забелязваха се дори опити за установяване на законен ред и за връщане към цивилизацията, забравена покрай безумието по леснодостъпното злато. Нарочно тържество, с духова музика и парад, ознаменува прекръстваното на селцето с порядъчно име. Сред участниците беше и Джоу Трошикокали, облечена за пръв път в женски дрехи и придружена от цялата си свита. Новодошлите съпруги мърмореха с неприязън по адрес на „изписаните лица“, но се правеха, че не забелязват Джоу и нейните гълъбици — твърде много хора бяха спасили те по време на епидемията. Срещу другия бардак обаче благопристойните дами поведоха истинска, но съвършено безполезна война, тъй като на деветима мъже все още се падаше по една жена. В края на годината Джеймс Мортън посрещна с добре дошли пет квакерски семейства, прекосили континента на волски каруци, но не заради златото, а привлечени от необятните девствени простори.

Елайза не знаеше по коя следа да тръгне. В тези смутни времена Хоакин Андиета се бе изгубил някъде и на негово място започваше да добива плът образът на разбойник със същите външни черти и много сходно име, когото тя не желаеше да отъждестви с благородния си възлюбен. Не беше възможно авторът на страстните писма, които Елайза пазеше като своя единствена ценност, да бъде един и същ с мъжа, комуто се приписваха такива страшни злодеяния. Тя вярваше, че нейният любим никога не би се съюзил с лишен от сърце човек като Джак Трите Пръста, но през нощите, когато Хоакин й си явяваше насън с хиляди различни лица и противоречиви послания, увереността й се стопяваше. Елайза се събуждаше разтреперана, преследвана от обезумелите призраци на собствените си кошмари. Бе загубила умението да влиза и да излиза от сънищата, когато поиска, както я бе учила преди мама Фресия, както и да разгадава предзнаменования и видения — те дълго трещяха в съзнанието й, като влачени от реката камъни. Елайза попълваше дневника си неуморно с надеждата, че веднъж описани, образите ще придобият известен смисъл. Препрочиташе буква по буква любовните писма, за да търси в тях пояснителни знаци, но само се объркваше още повече. Писмата бяха единственото доказателство за съществуването на нейния любим и тя се вкопчваше в тях, за да не загуби окончателно разсъдъка си. Понякога едва устояваше на изкушението да потъне в безразличие, за да се избави от мъката да продължи да го търси. Елайза вече се съмняваше във всичко: в прегръдките в дрешника, в месеците, прекарани в гробницата на корабния трюм, в детето, изтекло с кръвта й.

Паричните трудности, породени от женитбата на Естер за ковача, лишила с един замах дружината от една четвърт от доходите й, както и от седмиците, през които дизентерията остави останалите на легло, бяха толкова големи, че Джоу насмалко не загуби къщата и само ужасът да види гълъбиците си на служба при съперницата, й даде сили да не отстъпва от борбата. Момичетата бяха преминали през ада и не беше редно да ги тласне отново към подобен живот, защото мимо себе си се бе привързала към тях. Винаги се бе считала за грешка на природата — мъж, напъхан насила в женско тяло — и не можеше да се начуди откъде се бе пръкнало у нея това подобие на майчински инстинкт, и то точно когато най-малко й отърваше. Трошикокали защитаваше ревностно Том Без Племе, но обичаше да казва, че го прави „като старшина“. Никакви глезотии — не й бяха присъщи, — малкият следва да стане силен като дедите си, превземките само увреждат мъжествеността, предупреждаваше тя Елайза, когато я завареше прегърнала детето да му разказва приказки. Новопоявилата се нежност към гълъбиците бе голяма пречка, на всичко отгоре те самите я усещаха и започнаха да наричат Джоу „майко“. Прякорът я изкарваше от равновесие, беше им го забранила, но те не й обръщаха внимание. „Ние с вас сме в търговски отношения, дявол да го вземе. Да сме наясно: докато ви бива за работа, ще имате пари, подслон, храна и закрила, но щом се разболеете, щом се отпуснете, щом се набръчкате и побелеете, сбогом! Много бързо ще ви заместя, уличници да искаш на тоя свят“, мърмореше Трошикокали. И за да й усложни живота, изневиделица се появяваше сладникавото чувство, което никоя сводница със здрав разум не можеше да си позволи. „Това ти е за урок, понеже си добра душа“, подсмиваше й се Бабалу Лошия. И беше прав, защото, докато тя бе губила ценно време в грижи за болни, които не познаваше дори по име, другата мадам в селото не допусна нито един от тях да пристъпи прага й. Джоу обедняваше все повече, а съперницата й с всеки изминал ден наливаше плът — беше се изрусила, радваше се на любовник с десет години по-млад от нея, с мускули на атлет и диамант на зъба, бе разширила предприятието си и в края на седмицата златотърсачите заставаха на опашка пред вратата й с парите в едната ръка и шапката в другата, защото никоя жена, колкото и ниско да е паднала, не търпи мъж с шапка на главата. Не, в нашата професия решително няма бъдеще, повтаряше Джоу: законът не ги закриляше, Господ ги бе забравил и оттук нататък ги очакваше само старост, нищета и самота. Хрумна й мисълта да се захване да пере чужди дрехи и да прави торти за продан, като запази все пак игралните маси и срамотните книги, обаче момичетата отказаха да си печелят хляба с толкова тежка и зле платена работа.

— Калпав занаят е вашият, момичета. Омъжете се, изучете се за учителки, направете нещо за себе си и не ме нервирайте повече — въздишаше угрижено Джоу.

На Бабалу Лошия също му бе омръзнало да играе ролята на сводник и пазач. Заседналият живот го отегчаваше, а Трошикокали толкова се бе променила, че почти нямаше смисъл да продължават работа заедно. След като тя бе загубила желанието си да развива занаята, какво оставаше за него? В моменти на отчаяние той се доверяваше на Чилийчето и двамата се отдаваха на най-невероятни мечти за бъдеща съвместна дейност: да създадат пътуваща трупа, да си купят мечка, която да обучат да се боксира и да бродят с нея от село на село, като приканват смелчаците да премерят сили със звяра. Бабалу се стремеше към приключения, а Елайза съобразяваше, че това би бил добър предлог, за да не тръгва сама по дирите на Хоакин Андиета. Освен готвенето и свиренето на пиано при Трошикокали нямаше кой знае колко много работа и безделието помрачаваше и нейното настроение. Елайза копнееше да се върне към необятната свобода на пътищата, но се чувстваше привързана към приятелите си, а при мисълта да се отдели от Том Без Племе, сърцето й се късаше. Малчуганът вече четеше свободно и пишеше старателно — бе успяла да го убеди, че когато порасне, трябва да учи за адвокат и да защитава правата на индианците, вместо да отмъщава за убитите с оръжие в ръка, както настояваше Джоу. „Така ще бъдеш много по-силен воин и гринговците ще се боят от тебе“, повтаряше му тя. Детето все още не се смееше, но веднъж-дваж, когато присядаше до нея, за да го гали по главата, по намръщеното му индианско личице пробягваше сянката на усмивка.

Дао Циен се появи в дома на Джоу Трошикокали в една сряда на декември, в три следобед. Вратата му отвори Том Без Племе, покани го да влезе в празния по това време хол и отиде да повика гълъбиците. Малко след това хубавата мексиканка се появи в кухнята, където Чилийчето месеше хляба, и съобщи, че някакъв китаец питал за Елиас Андиета. Елайза обаче бе толкова улисана от работата и от спомена за кошмарите от предишната нощ, в които се смесваха игрални маси и извадени очи, че не й обърна внимание.

— Някакъв китаец пита за тебе, не чуваш ли — повтори мексиканката и тогава сърцето на Елайза я блъсна в гърдите.

— Дао! — извика тя и хукна навън.

Но когато влезе в хола, се озова пред съвършено различен човек и й бяха нужни няколко секунди, за да разпознае приятеля си. Той вече нямаше плитка, косата му бе подстригана късо, сресана гладко назад и загладена с брилянтин, носеше кръгли очила с телени рамки, тъмен сюртук, жилетка с три копчета и кюнецообразни панталони. В едната си ръка държеше палто и чадър, а в другата — цилиндър.

— Боже Господи, Дао! Какво е станало с теб?

— В Америка човек трябва да се облича като американец — усмихна се той.

В Сан Франсиско го бяха нападнали трима престъпници и още преди Дао да откачи ножа от колана си, го бяха зашеметили с удар по главата само заради удоволствието да се позабавляват с един „поднебесен“. Когато се свести, той се видя проснат в някаква уличка, овъргалян в нечистотии, с отрязана и увита около врата плитка. Тогава реши да поддържа косата си къса и да се облича като фан уей. Новият му образ изпъкваше сред множеството в Китайския квартал, но, от друга страна, откри, че е много по-радушно приеман навън и че пред него се отварят вратите дори на забранени досега места. Вероятно беше единственият китаец с подобен вид в града. Плитката се считаше за свещена и решението да я отреже бе знак, че няма намерение да се връща повече в Китай и желае да се установи окончателно в Америка — непростимо предателство спрямо императора, отечеството и предците. В същото време костюмът и прическата му будеха известно възхищение, защото показваха, че има достъп до света на американците. Елайза не сваляше очи от него. Това беше чужд човек, с когото трябваше наново да се опознава. Дао Циен се поклони няколко пъти в обичайния за него поздрав, а тя едва сдържа лумналия в нея порив да увисне на врата му. Много пъти бе спала до него, но никога не се бяха докосвали без извинението на съня.

— Мисля, че те харесвах повече, когато беше китаец от главата до петите, Дао. Сега си друг човек. Дай да те помириша — помоли го тя.

Той замръзна смутен и Елайза започна да го души като куче плячката си, докато най-сетне долови лекия дъх на море — същия успокоителен мирис от миналото. Новата прическа и строгите дрехи го състаряваха и той вече нямаше предишния волен младежки вид. Беше отслабнал и изглеждаше по-висок, с изпъкнали върху гладкото лице скули. Елайза се загледа с наслада в устата му, отлично помнеше заразителната усмивка и съвършените му зъби, но не и сладострастните очертания на устните му. Забеляза мрачната нотка в погледа, но реши, че за това са виновни очилата.

— Колко е хубаво, че те виждам, Дао! — каза Елайза и очите й плувнаха в сълзи.

— Не можах да дойда по-рано, не знаех адреса ти.

— И така те харесвам. Приличаш на погребален агент, но от хубавите.

— Точно с това се занимавам в момента, погребвам хора — усмихна се той. Когато узнах къде живееш, помислих, че са се сбъднали предсказанията на Асусена Пласерес. Тя пророкуваше, че рано или късно ще свършиш като нея.

— Нали ти писах, че се изхранвам със свирене на пиано.

— Невероятно!

— Защо? Никога не си ме чувал, не свиря чак толкова лошо. Щом успявах да мина за глухоням китаец, защо да не мина и за чилийски пианист?

Дао Циен се разсмя удивен — от няколко месеца за пръв път изпитваше задоволство.

— Откри ли своя възлюбен?

— Не. Вече не зная къде да го търся.

— Може би той не заслужава да го намериш. Ела с мен в Сан Франсиско…

— Нямам работа в Сан Франсиско.

— А тук? Зимата вече започна, след няколко седмици пътищата ще станат непроходими и селото ще остане откъснато от света.

— Много е скучно да играя ролята на малоумното ти братче, Дао.

— В Сан Франсиско има работа за теб, ще видиш, и няма да е нужно да се обличаш като мъж, сега вече навсякъде има жени.

— Какво стана с намеренията ти да се завърнеш в Китай?

— Отложих ги, все още не мога да си тръгна.

Леки момичета

През лятото на 1851 г. Джейкъб Фриймънт реши да направи интервю с Хоакин Муриета. Бандитите и пожарите бяха най-злободневните теми в Калифорния, те държаха хората в ужас и даваха хляб на пресата. Престъпността се разрастваше, а в полицията, съставена до голяма стенен от злосторници, заинтересувани да защитят по-скоро своите съучастници, отколкото населението, се вихреше корупция. След поредния голям пожар, изпепелил голяма част от Сан Франсиско, гневни граждани създадоха Охранителен комитет начело с небезизвестния Сам Бранън — мормонът, който през 1848 г. бе разпространил новината, че е открито злато. Запретнали водоноските с въжета, пожарникарите тичаха нагоре-надолу по хълма, но още преди да стигнат до определена сграда, вятърът подкарваше пламъците в друга посока. Огънят лумна, когато австралийските „хрътки“ заляха с керосин магазина на един търговец, отказал да им плати, за да го охраняват, а после хвърлиха вътре запалена факла. Предвид равнодушието на властите, Комитетът реши да действа по свое усмотрение. Вестниците тръбяха: „Колко престъпления бяха извършени в този град за една година? И кой бе обесен или наказан за тях? Никой! Колко хора бяха простреляни или намушкани с нож, нападнати или пребити и кой бе осъден за това? Не одобряваме саморазправата, но кой би могъл да знае какво ще предприеме възмутеният гражданин, за да се защити?“ И народът пое почина на Линч. Охранителите тутакси запретнаха ръкави и окачиха на бесилката първия изпречил се на пътя им подозрителен тип. Членовете на Комитета се множаха с всеки изминал ден и работеха с такова трескаво настървение, че за пръв път разбойниците взеха да избягват действия посред бял ден. В подобен климат на насилие и мъст образът на Хоакин Муриета бе на път да се превърне в знаме. Джейкъб Фриймънт се грижеше да разпалва огъня на неговата слава; злободневните му статии бяха създали герой за испаноезичните и демон за янките. Пишеше, че бандитът имал многолюдна банда и талант на пълководец, твърдеше, че е повел война на внезапните набези, срещу които властите са безсилни. Нападал коварно и мълниеносно, стоварвал се върху жертвите като проклятие и изчезвал безследно на мига, за да се появи малко след това, като с магическа пръчка, на стотина мили по-нататък и да нанесе друг нечувано дързък удар. Фриймънт подозираше, че става дума не за един, а за неколцина души, но се пазеше да го изрече, за да не развенчае легендата. В замяна на това вдъхновено го наричаше „Калифорнийският Робин Худ“, с което веднага запали искрата на расовите разпри. За американците Муриета въплъщаваше всичко най-омразно у „мърльовците“; предполагаше се, че мексиканците го крият, набавят му оръжие и провизии, задето обира янките с цел да помогне на своите. Сънародниците му бяха загубили във войната земите на Тексас, Аризона, Ню Мексико, Невада, Юта, половината от Колорадо и Калифорния и за тях всяко нападение срещу гринговците беше израз на родолюбие. Губернаторът предупреди вестника, че не е благоразумно да превръщат престъпника в герой, но името вече бе събудило въображението на хората. Фриймънт получаваше десетки писма: една девойка от Вашингтон дори изказваше готовност да преплава половината свят, за да се венчае за разбойника, мнозина спираха журналиста на улицата и го разпитваха подробно за знаменития Хоакин Муриета. Без да му е виждал очите, Фриймънт го описваше като младеж с мъжествена осанка, с черти на испански благородник, храбър като бикоборец, попаднал случайно на богат участък, по-богат от много други, близо до Главната жила. Реши да направи интервю с въпросния Хоакин, ако той изобщо съществуваше, и да издаде негова биография, а окажеше ли се, че става дума само за предание, току-виж, излязъл цял роман. Тогава задачата на автора щеше да бъде чисто и просто да го напише в героичен тон за радост на читателите. Според Фриймънт Калифорния се нуждаеше от свои митове и легенди, за американците тя бе новосъздаден щат и те искаха с един замах да заличат предишната история на индианци, мексиканци и калифорнийци. Нима имаше по-подходящ герой от един бандит за тази земя на безпределни пространства и самотни мъже, отворена за завоевание и насилие? Хвърли най-необходимото в един куфар, запаси се с достатъчен брой тетрадки и моливи и тръгна да търси своето действащо лице. Дори не помисли за опасностите, смяташе, че двойното безочие — на англичанин и на журналист — ще го предпази от всякакви беди. От друга страна вече се пътуваше сравнително удобно, имаше пътища, а между селищата, където мислеше да прави своите проучвания, се движеше редовно дилижанс — не беше както преди, в началото на кариерата му на репортер, когато трябваше да се друса на гърба на муле и да си проправя сам път през страховити хълмове и лесове, разчитайки единствено на нескопосани карти, с чиято помощ човек можеше безспирно да обикаля в кръг. Пътешествието му даде възможност да огледа промените в района. Малцина бяха забогатели от златото, но благодарение на хилядите луди глави Калифорния бе започнала да се цивилизова. Без треската за злато завоюването на Запада би се забавило с няколко века, записа журналистът в бележника си.

Теми не му липсваха: като премеждията на младия златотърсач, осемнайсетгодишен хлапак, който за година нечовешки труд успял да събере десетте хиляди долара, необходими да се завърне в Оклахома и да купи ферма за своите родители. Един слънчев ден, докато слизаше към Сакраменто по склоновете на Сиера Невада, Фриймънт се натъкна на група безпощадни мексиканци или чилийци — така и не се разбра. Знаеше се само, че са говорели на испански, защото бяха имали безочието да оставят надпис на този език, издълбан с нож върху парче дърво: „Смърт на янките“. И понеже им било малко да го пребият и ограбят, взели, че го завързали гол за едно дърво и го намазали с мед от глава до пети. Два дни по-късно, когато патрулът го открил, той вече не бил на себе си, а комарите били направили кожата му на решето.

Фриймънт бе изпитал журналистическия си талант в нездравата тематика със сърцераздирателното описание за гибелта на Хосефа — млада мексиканка от един танцувален салон. Веднъж, в Деня на независимостта, когато тъкмо влизаше в Даунвил, той се озовал насред шумно тържество, обилно поливано с алкохол начело с местния кандидат за сенатор. Някакъв пиян златотърсач нахлул неканен в стаята на Хосефа, но тя го отблъснала и забила нож право в сърцето му. Когато Джейкъб Фриймънт пристигнал, тялото вече бе положено върху една маса, покрито с американското знаме, а насъбралите се близо две хиляди, озверели от расовата ненавист фанатици, настояваха Хосефа да бъде обесена. Невъзмутима, с петна от кръв по бялата блуза, мексиканката пушеше цигара, сякаш крясъците не се отнасяха до нея, и с бездънна омраза разглеждаше лицата на мъжете, с пълното съзнание каква запалителна смес от агресивност и плътско желание буди у тях. Някакъв лекар се осмели да се застъпи за нея, като обясняваше, че е действала в своя защита и че като убият Хосефа, ще затрият и детето в утробата й, но тълпата го принуди да млъкне със заплахата, че и него ще окачат на въжето. Довлякоха насила още трима ужасени доктори, за да прегледат Хосефа, и след като те заявиха, че не е бременна, импровизираният съд издаде присъдата за броени минути. „Мърльовците не бива да се разстрелват, те трябва да бъдат справедливо наказвани и да увисват на бесилката с цялата тежест на закона“, заяви един от заседателите. Фриймънт присъстваше за пръв път на саморазправа и описваше с пламенни слова как в четири следобед понечили да повлекат мексиканката към моста, където бесилката вече била издигната, но Хосефа се изтръгнала гордо и сама тръгнала към лобното си място. Хубавицата изкачила стъпалата без чужда помощ, с увита около глезените пола, сама надянала примката на врата си, оправила черните си плитки и се простила с храброто „Сбогом, господа“, с което изумила журналиста и посрамила всички останали. „Хосефа умря не защото беше виновна, а защото беше мексиканка. В Калифорния за пръв път линчуват жена. Каква загуба, след като жените тук са толкова малко!“, пишеше Фриймънт в края на статията си.

Дирите на Хоакин Муриета отведоха журналиста до вече напълно оформени селища с училище, библиотека, църква и гробище, както и до други, където единственият признак за култура бяха бардакът и затворът. Виж, saloons имаше навсякъде, те бяха средищата на обществения живот. Точно там отсядаше Джейкъб Фриймънт и започваше да разпитва, като по този начин очертаваше с малко истина и повече измислици пътя — или легендата — за Хоакин Муриета. Кръчмарите описваха разбойника като кръвожаден испанец, облечен в кожа и черно кадифе, с големи сребърни шпори и нож на пояса, яхнал най-буйния ат на земята. Разказваха как влизал самоуверено сред звън от шпори, следван от шайката си злодеи, хвърлял сребърни долари върху тезгяха и поръчвал по чаша за всички присъстващи. Никой не смеел да откаже, дори най-големите смелчаци пиели мълчаливо под стрелкащия поглед на този грубиян. Според властниците обаче във въпросното лице нямало нищо особено, ставало дума за най-обикновен престъпник, способен на нечувани жестокости, който успявал да се измъкне от правосъдието само заради подкрепата на „мърльовците“. Чилийците твърдяха, че бил техен сънародник и произхождал от някакво село на име Кильота, изтъкваха, че бил верен другар и никога не пропускал да се отплати за сторена услуга, поради което било по-благоразумно да го подкрепят. Мексиканците, от своя страна, се кълняха, че бил образован младеж, потомък на стар благороднически род от Сонора и че е станал злосторник за отмъщение. Комарджиите го смятаха за голям майстор в играта на монте, но го избягваха, понеже имал невероятен късмет с картите и не се колебаел да извади ножа при най-дребния повод. Белите проститутки умираха от любопитство — шушукаше се, че красивият и щедър левент притежавал неуморен член, като на млад жребец, докато латиноамериканките не се и надяваха да го видят. Според техните разкази Хоакин Муриета имал навика да им дава незаслужено бакшиш, въпреки че никога не се възползвал от услугите им, защото бил верен на своята годеница. Едни го описваха като среден на ръст, с черна коса и блестящи като въглени очи, боготворен от бандата си, неудържим пред препятствията, жесток с враговете си и галантен към жените. Други твърдяха, че бил грубиян, имал вид на роден престъпник, че лицето му било разсечено от грозен белег и че в него нямало нищо привлекателно, благородно и изискано. Джейкъб Фриймънт отсяваше мненията, които най-добре прилягаха на собствената му представа за разбойника, и като такъв го рисуваше в писанията си — винаги достатъчно двусмислени, за да може да се отметне, в случай че налети изневиделица на своя герой. Кръстосва нагоре-надолу през четирите месеца на лятото, без да го открие, но въз основа на различните разкази построи геройска и подобна на приказка биография. Тъй като не желаеше да признае поражението си, журналистът сам измисляше кратки срещи по късна доба из мрачни пещери и горски дъбрави. Нямаше кой да го обори. Мъже с маски на лицата го водеха на кон с вързани очи: не знаел кои са, но говорели на испански, пишеше той. Трескавото красноречие, с което преди години бе описвал в Чили патагонските индианци от Огнена земя, без кракът му да е стъпвал там, сега му идваше на помощ, за да изгради въображаем образ на разбойника. Постепенно Фриймънт започна да се влюбва в творението си и накрая сам си повярва, че го познава лично, че тайните срещи по пещерите са истина и че издирваният лично го е натоварил да описва подвизите му, защото се смятал за закрилник на онеправданите испанци, а и все някой трябвало да поеме задачата да отреди нему и на делото му подобаващо място в зараждащата се история на Калифорния. Журналистическият материал беше малко, но литературният — напълно достатъчен за романа, който Джейкъб Фриймънт се готвеше да напише през зимата.

Година преди това, когато пристигна в Сан Франсиско, Дао Циен се залови да завързва необходимите познанства, за да упражнява няколко месеца занаята си на джун и. Беше спестил малко пари, но възнамеряваше бързо да ги утрои. Докато в Сакраменто китайската общност наброяваше около седемстотин мъже и девет-десет проститутки, в Сан Франсиско имаше хиляди вероятни клиенти. Освен това безброй кораби кръстосваха ежедневно океана — някои господа изпращаха ризите си за пране в Хаваи или в Китай поради липса на течаща вода в града. Това даваше възможност на Дао да заръчва билки и лекарства от Кантон без никакви затруднения. Тук нямаше да се чувства толкова самотен, колкото в Сакраменто, в града работеха неколцина китайски лекари, с които би могъл да обменя пациенти и знания. Не предвиждаше да отваря кабинет — трябваше да пести, но защо да не се сдружи с някой друг, вече утвърден джун и. След като се настани в хотел, Дао Циен тръгна да обикаля квартала, плъзнал във всички посоки като октопод. Със здравите си постройки, хотели, ресторанти, перални, пушални за опиум, вертепи, пазарища и фабрики той бе добил облика на крепост. Там, където преди се предлагаха долнокачествени дрънкулки, сега се издигаха магазини за старинни предмети от Изтока, за порцелан, емайл, бижута, коприна и слонова кост. Те привличаха богатите търговци, не само китайци, но и американци, които купуваха, за да продават в други градове. Стоката бе изложена в пъстроцветно безредие, но най-ценните вещи, достойни за познавачи и колекционери, не се виждаха, те се показваха в задната част на магазина само на сериозни клиенти. Имаше и локали с тайни стаички за заклетите комарджии, където, далеч от хорското любопитство и погледа на властите, се залагаха огромни суми, сключваха се нечисти сделки и се упражняваше натиск. Американската управа нямаше власт над китайците, те живееха в собствен свят, със своя език, своите обичаи и по древните си закони. „Поднебесните“ не бяха добре дошли никъде, гринговците ги смятаха за най-долна проба от всички нежелани чужденци, наводнили Калифорния, и не можеха да им простят, че преуспяват. Тормозеха ги както и където могат, нападаха ги на улицата, обираха ги, палеха магазините и домовете им, избиваха ги безмилостно, но китайците не се стряскаха от нищо. Бяха се оформили пет тун или братства, които си поделяха населението. Всеки новопристигнал се приобщаваше към едно от тях, тъй като нямаше друг начин да получи закрила, работа и гаранция, че, когато умре, тялото му ще бъде пренесено в Китай. Дотогава Дао Циен се бе въздържал да се присъедини към определен тун, но сега вече се налагаше да го стори и избра най-многолюдния, съставен предимно от кантонци. Скоро го свързаха с други джун и и му обясниха правилата на играта. Мълчание и вярност преди всичко — онова, което ставаше в квартала, не биваше да излиза извън рамките на неговите улици. Никаква полиция дори ако въпросът е на живот и смърт, споровете се разрешават в самата общност — нали затова са тези тун. Фан уей бяха винаги всеобщият враг. Дао Циен отново попадна в плен на привичките, йерархията и ограниченията от времената в Кантон. След няколко дни вече всички знаеха името му и при него започнаха да идват повече пациенти, отколкото бе в състояние да поеме. Дао реши, че при това положение е излишно да търси съдружник, можеше да отвори собствен кабинет и да натрупа пари по-бързо, отколкото бе предполагал. Нае две стаи на горния стаж над някакъв ресторант — едната за живеене, а другата за работа, окачи табела на прозореца и нае млад помощник, който да хвали уменията му и да посреща пациентите. За първи път приложи похвата на доктор Ебенизър Хобс за записване на болните. Дотогава бе разчитал на паметта и усета си, но предвид нарасналата клиентела, се зае да съставя архив, в който отбелязваше приложеното лечение.

Един следобед, в началото на лятото, помощникът му се появи с написан на листче адрес и с молбата да отиде там възможно най-скоро. Дао приключи с пациентите за деня и тръгна. Дървената двуетажна сграда, украсена с дракони и хартиени лампи, се намираше в самия център на квартала. От пръв поглед разбра, че става дума за публичен дом. Зад решетките на тесните прозорчета, от двете страни на входа, надничаха детски лица и приканваха на кантонски: „Влезте и направете каквото желаете с красиво китайско момиче“. И добавяха на невъзможен английски за бели посетители и моряци от всякакви раси: „Два за гледане, четири за пипане, шест, за да го направите“, като същевременно пъчеха жалки гърдички и правеха на минувачите неприлични изкусителни жестове — плачевна пантомима, като се имаше предвид от кого идваше. Дао Циен ги бе виждал неведнъж — всеки ден минаваше по същата улица и скимтенето на тези sing song girls[10] го преследваше, защото го връщаше към спомена за родната му сестра. Какво ли бе станало с нея? Сега щеше да е на двайсет и три, ако изобщо е жива, което е малко вероятно, разсъждаваше той. Най-бедните сред бедните започваха да проституират много рано и рядко доживяваха до осемнайсетгодишна възраст; на двайсет, ако имаха злата участ да оцелеят дотогава, вече приличаха на старици. Мисълта за изгубената сестра го караше да избягва китайските бардаци и когато желанието го принудеше, търсеше жени от друга раса. Отвори му зловеща старица с почернена коса и изрисувани с въглен вежди, която го поздрави на кантонски. След като си изясниха, че принадлежат към един и същи тун, тя го поведе навътре. Стаичките на момичетата бяха наредени по протежението на дълъг и вонящ коридор и Дао Циен забеляза, че глезените на някои от тях са завързани за леглата с вериги. В полумрака се разминаха с двама мъже, които пътем закопчаваха панталоните си. Китайката се провираше през лабиринт от проходи и стълбища и след като прекосиха цялото каре, двамата заслизаха по прогнили стъпала към тъмнината. Тя направи знак на Дао да почака и известно време, което му се стори цяла вечност, той остана сам в мрака, като долавяше, сякаш под сурдинка, само шума от близката улица. Изведнъж чу слабо цвъртене и усети леко докосване до глезена, ритна с крак и реши, че е улучил нещо, по всяка вероятност плъх. Старицата се върна със свещ в ръка и го съпроводи по други криволичещи коридори до залостена врата. Измъкна ключ от джоба си и започна да се бори с катинара, докато най-накрая го отвори. Вдигна свещта и освети стая без прозорци, където нямаше нищо друго, освен дървен нар, висок няколко инча от пода. Зловонието ги блъсна в лицата и се наложи да запушат носа и устата си, за да влязат. Върху нара лежеше сгърчено телце, а до него — празна чаша и угаснал светилник.

— Прегледайте я — заповяда жената.

Дао Циен обърна тялото и установи, че е вкочанено. Беше момиче на около тринайсет години, с две петна от руж по страните и множество белези по ръцете и краката, облечено само с тънка риза. Виждаше се, че е кожа и кости, но очевидно не беше починало от глад или от болест.

— Отрова — отсече той без колебание.

— Какво говорите? — разсмя се жената, сякаш бе чула най-смешното нещо на света.

Дао Циен трябваше да се подпише, че причините за смъртта са естествени. Старицата надникна в коридора, удари няколко пъти по малък гонг и скоро се появи мъж, който пъхна трупа в чувал, метна го на рамо и го отнесе, без да продума; в това време сводницата сложи двайсет долара в ръката на джун и. После отново тръгнаха през безкрайни лабиринти, докато го изведе до изхода. Дао Циен се озова на друга улица и доста време се лута, преди да намери пътя към дома си.

На следващия ден той се върна на същия адрес. Момичетата с нарисувани лица и безумен поглед отново бяха там и приканваха клиенти на два езика. Преди десет години, в Кантон, Дао Циен бе започнал лекарската си практика с проститутки — използваше ги като наемна плът за опити със златните игли на учителя по иглотерапия, но никога не се бе замислял за душите им. Смяташе ги за едно от неизбежните злини на света, за поредната грешка на Създателя — опозорени създания, които страдаха, за да изкупят прегрешенията си от предишни животи и да изчистят кармата си. Той изпитваше съжаление към тях, но не му беше идвало на ум, че съдбата им може да се промени. Те чакаха злото в килиите си без право на избор, като кокошките в клетки на пазара — така бяха орисани, такава беше управията на този свят. Дао бе минавал хиляди пъти по същата улица, но не бе обръщал внимание на малките прозорчета, на лицата зад решетките и подадените от тях ръце. Той имаше бегла представа за положението им на робини, но в Китай горе-долу всички жени бяха такива — по̀ късметлийките робуваха на бащи, съпрузи или любовници, други се трудеха от сутрин до здрач за господарите си, но голяма част бяха като момичетата тук. Тази сутрин обаче Дао не ги гледаше със същото равнодушие, нещо в него се бе пречупило.

Предната нощ дори не се опита да заспи. След като напусна бардака, той отиде направо в обществената баня, където дълго се полива, за да отмие черната енергия на своите болни и обзелата го непреодолима тревога. Когато се прибра, освободи помощника и си запари жасминов чай, за да се прочисти. Не беше слагал залък в уста от часове, но сега нямаше време за ядене. Съблече се, запали свещ и тамян, коленичи, с чело опряно в пода, и начена молитва за душата на мъртвото момиче. После премина към медитация и в продължение на часове стоя напълно неподвижен, докато смогна да се отдели от уличния шум и миризмите на ресторанта и да се потопи в пустотата и безмълвието на собствения си дух. Не знаеше колко време е седял така, зовейки безспирно Лин, докато най-сетне безплътният призрак го чу от тайнствените селения, които обитаваше, и започна бавно да си проправя път към него. Отначало се приближи леко, като въздишка, едва доловимо, а после все по-осезателно, докато Дао почувства присъствието му пределно ясно. Той усети Лин не между четирите стени на стаята, а в гърдите си, седнала спокойно точно в средата на сърцето му. Дао Циен не помръдна и не отвори очи. Остана цели часове в същото положение, отделен от тялото си, зареян из сияйното пространство в съвършено единение с нея. Призори, когато и двамата се убедиха, че няма повече да се изпускат от очи, Лин нежно се сбогува. Тогава се появи учителят по иглотерапия, с насмешливото си изражение от най-добрите времена, преди да го налегне старческото слабоумие, и остана край него за компания и за да отговаря на въпросите му до изгрев-слънце, когато кварталът се събуди и се чу тихото почукване на помощника на вратата. Свеж и бодър, Дао Циен се изправи и отиде да отключи.

— Затвори кабинета. Днес няма да преглеждам пациенти, имам друга работа — обяви той.

Проучванията на Дао Циен от този ден промениха съдбата му. Момичетата зад решетките идваха от Китай, събираха ги от улицата или бащите им ги продаваха срещу обещанието, че отиват да се задомят в Златната планина. Агентите подбираха най-здравите и евтините, а не най-красивите, освен ако нямаха нарочна заръка от богати клиенти, които си търсеха държанки. А Той, лукавата китайка, на която бе хрумнало да пробие дупки в стената, за да я гледат, бе станала най-големият вносител на млада плът в града. За веригата си от заведения тя купуваше момичета в пубертета, защото по-лесно се опитомяваха — и без това не издържаха дълго. Тя започваше да добива известност и да забогатява, парите се стичаха от всички страни, бе си купила дори малък дворец в Китай, където да се оттегли на старини. Гордееше се, че е азиатската мадам с най-много връзки не само сред сънародниците си, а и сред влиятелните американци. А Той обучаваше момичетата да измъкват сведения от клиентите и по този начин узнаваше личните тайни, политическите игри и слабостите на властниците. Когато подкупите не даваха резултат, тя пускаше в действие изнудването. Никой не смееше да й се опълчи — всички, от губернатора надолу, имаха какво да крият. Товарите с робини влизаха през кея на Сан Франсиско без законови спънки и посред бял ден. Разбира се А Той не беше единствената нарушителка, порокът бе сред най-доходните и успешни дейности в Калифорния наред със златните рудници. Разходите бяха незначителни, а момичетата — евтини, докарваха ги в трюма на корабите в големи подплатени сандъци. Те пътуваха седмици наред в пълно неведение къде отиват и защо, а дневна светлина виждаха само когато дойдеше ред да се учат на занаят. Моряците с радост им даваха уроци по време на плаването и докато хвърлеха котва в Сан Франсиско, девойките вече бяха загубили и последната си капка невинност. Някои от тях измираха от дизентерия, холера или от обезводняване, други успяваха да скочат от палубата при поредната баня с морска вода. Останалите оставаха пленници: не говореха английски, не познаваха новата страна, нямаха към кого да се обърнат. Подкупените и миграционни служители си затваряха очите пред вида на момичетата и подпечатваха, без да четат подправените документи за осиновяване или женитба. На кея ги чакаше стара проститутка, в чиито гърди професията бе оставила черен камък вместо сърце, и ги подкарваше с пръчка, като добитък, през самия център на града, пред погледа на всеки, който пожелаеше да ги види. Едва прекрачили прага на Китайския квартал, те потъваха завинаги в подземните криволици от тайни стаички, лъжливи коридори, вити стълби, прикрити врати и двойни стени, където полицаите никога не подаваха нос, защото според техните разсъждения всичко, което ставаше там, беше „работа на жълтите“ — раса от извратени хора, с които е по-добре да си нямаш работа.

Момичетата се изправяха пред съдбата си в огромно подземие, наричано язвително „Зала на кралицата“. Оставяха ги да починат една нощ, изкъпваха ги, нахранваха ги, а понякога ги принуждаваха да изпият и чаша алкохол, за да притъпят съзнанието им. В часа на търга ги отвеждаха голи в помещение, претъпкано с купувачи от всякакъв възможен вид, които ги опипваха, оглеждаха зъбите им, завираха пръсти, където им се щеше, и накрая предлагаха цена. Някои от клетниците попадаха в луксозните вертепи или в харемите на богаташи, по-якичките обикновено отиваха в ръцете на фабриканти, миньори или китайски селяни, за които щяха да работят до края на краткия си живот, но повечето оставаха в душегубките на Китайския квартал. По-възрастните ги учеха на занаят: как да различават златото от бронза, за да не ги измамят при плащането, как да привличат клиентите и да ги задоволяват, без да се оплакват, колкото и унизителни и болезнени да бяха мъжките прищевки. За да се придаде на сделката законен вид, момичетата подписваха договор, който не можеха да прочетат. Според документа те се продаваха за пет години, но всичко бе така нагласено, че да не могат никога да се измъкнат. За всеки ден болест им се добавяха по две седмици служба, а опитаха ли се да бягат, оставаха робини до гроб. Живееха една връз друга в стаи без прозорци, разделени само с плътни завеси, обречени на каторжен труд до последния си дъх. Точно натам се отправи Дао Циен онази сутрин, придружен от духовете на Лин и на учителя по иглотерапия. Невръстна девойка по блуза го отведе за ръка зад пердето, където имаше мръсен сламеник, протегна длан и му каза първо да плати. След като получи шестте долара, легна по гръб и разтвори крака с вперени в тавана очи. Зениците й бяха безжизнени, дишаше с усилие и той разбра, че е упоена. Седна до нея, свали блузата й и понечи да я погали по главата, но тя изпищя и се сви, оголила зъби, готова да го ухапе. Дао Циен се отдръпна и й заговори на кантонски, без да я докосва. Докато равният му глас постепенно я успокояваше, той успя да огледа пресните белези по тялото й. Накрая невръстната китайка започна да отговаря на въпросите му повече с ръце, отколкото с думи, сякаш бе загубила дар слово, и така той научи някои подробности от пленничеството й. Не можа да му каже от колко време с тук — напълно безсмислено бе да води сметка, но едва ли беше дошла отдавна, тъй като още си спомняше за семейството си в Китай с жалостиви подробности.

Когато пресметна, че минутите за пребиваването му зад завесата са изтекли, Дао Циен си излезе. На входа стоеше същата старица, която го бе посрещнала и предишната вечер, но не даде вид, че го е познала. Оттам китаецът тръгна да разпитва из кръчмите, игралните домове и пушалните за опиум, после посети други лекари в квартала, докато постепенно сглоби частите от мозайката. Щом малките sing song girls заболеели прекалено тежко, за да продължат да вършат работа, ги отвеждали в „болницата“ — така наричаха тайното подземие, където бе попаднал предната нощ, и ги оставяли там с чаша вода, малко ориз и светилник с гориво за няколко часа. Вратата се отваряла отново едва след няколко дни, когато влизали, за да установят смъртта им. В случай че заварели момичетата живи, първата грижа била да ги довършат — нито едно от тях не виждало повече бял свят. Бяха повикали Дао Циен, защото редовният джун и отсъстваше.

Девет месеца по-късно Дао щеше да каже на Елайза, че хрумването да помогне на момичетата не е било негово, а на Лин и на учителя по иглотерапия.

— Калифорния е свободен щат, Дао, тук няма роби. Обърни се към американските власти.

— Свободата не стига за всички. Американците са слепи и глухи, Елайза. Тези момичета са невидими, като безумците, просяците и кучетата.

— И китайците ли не се интересуват?

— Някои като мен — да, но никой не е склонен да рискува живота си, като се опълчи на престъпните организации. Повечето смятат, че щом в Китай се постъпва по този начин от векове, няма причина да възразяват срещу това, което става тук.

— Какви жестоки хора!

— Това не е жестокост. Просто в моята страна човешкият живот не се цени. Хората са много и винаги се раждат повече деца, отколкото могат да бъдат изхранени.

— Но според теб тези момичета не са за изхвърляне, Дао…

— Не са. От Лин и от теб научих много неща за жените.

— Какво ще правиш?

— Трябваше да те послушам, когато ми казваше да тръгна да търся злато, помниш ли? Ако бях богат, щях да ги купувам.

— Обаче не си. А и всичкото злато на Калифорния няма да стигне, за да ги откупиш до една. Трябва да се прекрати незаконната търговия.

— Това е невъзможно, но ако ми помогнеш, може да спася поне някои от момичетата…

Дао й разказа как през последните месеци успял да избави единайсет китайки, но само две от тях оживели. Подходът му бил опасен и не особено успешен, но не можел да измисли друг. Предложил да лекува безплатно болните и бременните, при условие че му предават тези, които са на смъртно легло. Подкупвал старите проститутки, за да му се обаждат, когато дойдело време да пратят поредната sing song girl в „болницата“, тогава пристигал с помощника си, натоварвали умиращата на носилка и я отнасяли. „За опити“, обяснявал Дао Циен, макар че почти никога не му задавали въпроси. Момичето вече не струвало пукната пара и особената извратеност на доктора им спестявала грижата да се отърват от нещастницата. Преди да вземе болната, Дао Циен издавал смъртен акт, но настоявал да му предадат подписания от нея работен договор, за да избегне бъдещи искания. В девет от случаите вече нищо не можело да се направи за клетниците и той просто се стараел да облекчи последните им мигове. Две от тях обаче бяха оживели.

— Къде са те сега? — попита Елайза.

— Оставих ги у дома. Още са слаби, едната не е много с всичкия си, но ще се оправят. Поверих ги на помощника си, докато те открия.

— Ясно.

— Не мога да ги държа повече затворени.

— Защо не ги пратим обратно на семействата им в Китай?

— Не! Ще ги продадат отново в робство. Тук поне има вероятност да се спасят, но не знам как.

— Щом властите не помагат, ще се намерят добри хора. Да се обърнем към църквите и мисионерите.

— Кой християнин ще се загрижи за някакви си китайки?

— Трябва да имаш повече вяра в човешкото сърце. Дао!

Елайза остави приятеля си да пие чай с Джоу Трошикокали, уви един от току-що опечените хлябове и се запъти към ковача. Завари Джеймс Мортън полугол, с кожена престилка и парцал около главата, да се поти пред наковалнята. Жегата вътре беше непоносима, миришеше на дим и на горещ метал. Бараката беше дървена, с пръстен под и двойна врата, която зиме и лете зееше отворена в работните часове. Най-отпред стърчеше висока маса, където се посрещаха клиентите, а малко по-навътре пламтеше огнището. По стените и по гредите на тавана висяха железа, работни сечива и изработени от Мортън подкови. В дъното стълба с перило водеше към тавана, който играеше ролята на спалня, скрита от погледите на посетителите с мушамена завеса. Обзавеждането долу се състоеше от глинен съд за къпане и маса с два стола, единствената украса бяха американското знаме на стената и три диви цветенца в чаша върху масата. Обляна в пот, Естер гладеше планина от дрехи, помъкнала огромния си корем, ала не спираше да си тананика, докато движеше тежката, пълна с въглени, ютия. Любовта и бременността я бяха разхубавили и спокойствието създаваше около нея сияен ореол. Переше чужди дрехи, работа не по-лека от тази на мъжа й пред чука и наковалнята. Три пъти седмично Естер натоварваше количка с мръсно пране, отиваше на реката и прекарваше голяма част от деня на колене, със сапун и четка в ръце. Ако имаше слънце, изсушаваше дрехите по камъните, но доста често й се налагаше да ги връща мокри, след което веднага да пристъпи към колосването и гладенето. Джеймс Мортън се бе помъчил да я убеди да се откаже от мъчителния труд, но тя не желаеше бебето й да се роди в ковачницата и пестеше всеки петак, за да може семейството да се премести в прилична къща в селото.

— Чилийче! — възкликна Естер и прегърна крепко Елайза за добре дошла. — Откога не сме те виждали насам.

— Колко си хубава, Естер! Всъщност дойдох да говоря с Джеймс — отвърна Елайза, докато й подаваше хляба.

Ковачът остави железата, избърса с кърпа потта и отведе Елайза на двора, където Естер ги последва с три чаши лимонада. Вечерта беше хладна, а небето — покрито с облаци, но зимата беше още далеч. Въздухът ухаеше на сено и влажна пръст.

Хоакин

През зимата на 1852 г. жителите на Северна Калифорния похапваха праскови, кайсии, грозде, сладка царевица, дини и пъпеши, докато в Ню Йорк, Вашингтон, Бостън и други големи американски градове хората се примиряваха със сезонните ограничения. Корабите на Паулина доставяха от Чили сладостите на лятото в Южното полукълбо, които пристигаха невредими в леглото си от син лед. Тази дейност се бе оказала много по-доходна от златото на съпруга и на девера й, макар че вече никой не плащаше три долара за праскова, нито пък десет за дузина яйца. Чилийските ратаи, назначени от братята Родригес де ла Крус в златните рудници, бяха станали жертва на някакви гринговци, които, след като си присвоили добиваното с месеци, обесили надзирателите, пребили с камшик и отрязали ушите на мнозина, а останалите прогонили от участъците. Вестниците отразиха случилото се, но зловещите подробности бяха разказани от сина на един от надзирателите — осемгодишно момче, имало нещастието да присъства на мъченията и смъртта на баща си. Корабите на Паулина докарваха също така театрални трупи от Лондон, опера от Милано и сарсуела от Мадрид — след кратък гастрол във Валпараисо, артистите продължаваха пътешествието си на север. Билетите се продаваха с месеци предварително и в дните за представления най-отбраното общество на Сан Франсиско, нагиздено като за празник, се стичаше в театрите, където му се налагаше да седне редом с прости златотърсачи в работно облекло. Корабите не се връщаха празни: натоварваха ги с американско брашно за Чили и с излекувани от златните блянове пътници, мнозинството от които си заминаваха толкова бедни, колкото и бяха дошли.

В Сан Франсиско човек можеше да види всичко, освен старци; населението беше младо, силно, шумно и напористо. Златото бе привлякло армия от двайсетгодишни луди глави, но треската бе преминала и както бе предрекла Паулина, градът не се смали отново до размерите на нищожно село, а напротив, продължи да се разраства със стремежа за изтънченост и култура. Госпожа Родригес де Санта Крус се чувстваше тук в свои води — харесваше й непринудения, освободен и показен дух на новозародилата се нация, съвършена противоположност на лицемерната добродетелност в Чили. Тя си представяше с наслада как би побеснял баща й, ако му се наложеше да дели трапезата с някой продажен чужденец, станал за един ден съдия, или с натруфена като императрица французойка със съмнителен произход. Паулина бе израсла зад дебелите тухлени зидове и прозорци с решетки на родния дом, с очи вперени в миналото, зависима от чуждото мнение и божието наказание. В Калифорния миналото и предразсъдъците губеха своето значение, странностите бяха добре дошли, а вината не съществуваше, ако грехът останеше скрит. Тя пишеше на сестрите си, без да се надява особено, че писмата й ще прескочат бащината цензура, и им разказваше за невероятната страна, където не беше изключено да си измислиш нов живот и да се превърнеш в милионер или в просяк, докато премигнеш. Това бе земята на възможностите, открита и щедра. През „Голдън гейт“ навлизаха тълпи от хора, побягнали от нищета и от насилие, готови да зачеркнат миналото и да напрегнат яко мишци. Нямаше да им е леко, но потомците им щяха да бъдат американци. В това се състоеше чудото на тази страна — всички вярваха, че децата им ще живеят по-добре. „Селското стопанство е истинското злато на Калифорния, невъзможно е да обхванеш с поглед безбрежните поля с плодородна почва, където всичко расте устремно. Сан Франсиско се превърна във великолепен град, без да загуби облика си на граничен пункт, което най-много му харесвам, и продължава да бъде люлка на свободолюбци и далновидни люде, на герои и негодници. Пришелците идват от най-затънтените краища, по улиците звучат не един, а сто езика, носи се миризма на гозби от пет континента, срещат се всякакви раси“, пишеше Паулина. Бивакът за самотни мъже бе останал в миналото, обществото също се бе променило покрай пристигането на съпругите, които бяха не по-малко напористи от самите златотърсачи — за да прекосиш континента на волска каруца, се изискваше несломим дух и новодошлите амазонки го притежаваха. Те нямаха нищо общо с майка й и сестрите й, израсли под стъклен похлупак, тук царуваха жени като нея, които доказваха ежедневно закалката си, бореха се неуморно и неотстъпно с по-силните и никой не ги смяташе за нежен пол — мъжете ги зачитаха като равни. Занимаваха се с дейности, забранени за тях другаде: търсеха злато, пасяха крави, подкарваха мулета, ловяха бандити заради наградата, управляваха игрални зали, ресторанти, перални и хотели. „Тук жените могат да бъдат господарки на земята си, да купуват и да продават имоти, дори да се развеждат, ако си го наумят. Фелисиано трябва много да внимава — веднъж да стъпи накриво, и ще го оставя сам, без пукната пара“, шегуваше се в писмата си Паулина. И добавяше, че в Калифорния всичко е на висота, дори най-лошото: плъховете, бълхите, оръжието и порока.

„Човек се отправя към Американския запад, за да избяга от миналото си и да започне нов живот, ала натрапчивите мисли ни преследват като вятъра“, пишеше Джейкъб Фриймънт във вестника. Той самият бе чудесен пример: макар и под друго име, макар да се изявяваше като репортер и да се обличаше като янки, си оставаше все същият. Бе загърбил една измама — тази от мисиите във Валпараисо, — но ето че сега ковеше нова, с усещането, както и преди, че рожбата му постепенно го обсебва и че затъва безвъзвратно в собствените си слабости. Статиите му за Хоакин Муриета се бяха превърнали в любима вестникарска тема. Всеки ден изникваха доказателства, които потвърждаваха думите му. Десетки хора твърдяха, че са виждали разбойника и описанията им бяха твърде близки до сътворения от Фриймънт образ, но журналистът вече не бе сигурен в нищо. Искаше му се изобщо да не се бе захващал с тези статии, на моменти дори се изкушаваше да се отрече от тях на всеослушание, да признае лъжите си и да изчезне, преди цялата работа да се е издънила и да се е стоварила върху главата му като ураган, както бе станало в Чили, обаче не му достигаше кураж, за да го стори. Славата го бе главозамаяла и той ходеше пиян от успеха.

Историята, която Джейкъб Фриймънт градеше, постепенно добиваше облика на роман. Той разказваше, че Хоакин Муриета бил праволинеен и благороден младеж, който се трудел честно и почтено на златоносните минни полета в Станислау заедно със своята годеница. Слухът за неговото благополучие привлякъл неколцина американци, които го нападнали, отнели му златото, пребили го, а после изнасилили пред него любимата му. Бягството било единственото спасение за злощастните влюбени и те поели на север, далеч от златните рудници. Захванали се да обработват живописно парче земя, заобиколено от вековни гори и с поточе по средата, продължаваше разказа си Фриймънт, ала и там не ги оставили задълго на мира: янките отново дошли, отнели им всичко и се наложило да търсят друг начин за препитание. Малко по-късно Хоакин Муриета се появил в Калаверас, вече като картоиграч, докато годеницата му подготвяла сватбата им в дома на родителите си в Сонора. Но на младежа не му било писано да заживее мирно и тихо. Други гринговци го набедили, че е откраднал кон и без много да се маят, завързали Хоакин за едно дърво насред площада и му нанесли жесток побой с камшици. Публичното оскърбление било последното нещо, което гордият младеж можел да понесе и сърцето в гърдите му се преобърнало. Не след дълго открили трупа на янки, насечен като пиле за готвене, а когато събрали парчетата, разпознали в него един от мъжете, опозорили Муриета на площада. През идните седмици взели да изчезват по ред и останалите участници в побоя, като всеки един бил измъчван и убиван по различен начин. Или, както пишеше Джейкъб Фриймънт, „Невиждана жестокост по тези земи на жестоки хора“. Две години по-късно славата на разбойника вече се носеше навред. Бандата му крадеше коне и добитък, пресрещаше дилижанси, нападаше златотърсачи по рудниците и скиталци по пътищата, предизвикваше властите, убиваше всеки по-разсеян американец и безнаказано се подиграваше с правосъдието. На Муриета се приписваха всички беди и ненаказани престъпления в Калифорния. Теренът му даваше възможност да се укрива, рибата и дивечът изобилстваха в неизбродните лесове, по планинските склонове, из долините и високите тревисти плата, където конникът можеше да препуска с часове, без да остави следа, мрачните пещери му служеха за убежище, а тайните планински проходи — за да заблуждава преследвачите си. Хайките, тръгнали на лов за злосторниците, се връщаха с празни ръце или загиваха. Джейкъб Фриймънт разказваше всичко това, омаян от собственото си красноречие, и на никой не му идваше наум да поиска имена, дати или точно определени местности.

От две години Елайза Съмърс работеше в Сан Франсиско рамо до рамо с Дао Циен. На два пъти през този период, в летните месеци, тя бе потегляла да търси Хоакин Андиета, като прибягваше до познатия похват да се присъединява към други пътници. При първия случай бе тръгнала с мисълта да не спира, докато не открие своя любим или докато не започне зимата, но четири месеца по-късно се бе завърнала изтощена и болна. През лятото на 1852 г. тя предприе поредния си набег, но след като измина познатия маршрут и се отби при Джоу Трошикокали, влязла окончателно в ролята на баба на Том Без Племе, и при Джеймс и Естер, които очакваха второто си дете, в края на петата седмица Елайза се прибра, измъчвана от непреодолима тъга по Дао Циен. Толкова добре им беше заедно, работата ги сродяваше и ги сближаваше по дух като стара съпружеска двойка. Елайза събираше всичко написано за Хоакин Муриета и го наизустяваше, както правеше в детството си със стиховете на мис Роуз, като старателно избягваше бележките относно годеницата на разбойника. „Измислили са момичето, за да им се продава вестникът“, обясняваше тя на Дао Циен. С решителността на мореплавател, тя нанасяше стъпките на Муриета върху прокъсана карта, ала сведенията, с които разполагаше, бяха мъгляви и противоречиви, пътищата се преплитаха като мрежата на пощръклял паяк и не водеха наникъде. Макар в началото да отхвърляше възможността, че Хоакин и извършителят на зловещите престъпления са едно и също лице, Елайза скоро се убеди, че описваният образ се покрива напълно с този на младежа от спомените й. Той също се бунтуваше срещу несправедливостта и гореше от желание да помага на онеправданите. Може би не точно Хоакин Муриета измъчваше жертвите си, а неговите съучастници, като въпросния Джак Трите Пръста например, способен според нея на всякакви ужасии.

Елайза продължаваше да се носи като мъж — по този начин оставаше невидима, а това й бе необходимо за налудничавото занимание със sing song girls в което Дао Циен я бе въвлякъл. От три години и половина не бе обличала рокля, не бе чувала нищо за мис Роуз и мама Фресия, нито за вуйчо си Джон; струваше й се, че вече хиляда години преследва една все по-недоказуема химера. Времената на потайните милувки с любимия бяха останали далеч в миналото и тя започваше да се съмнява в чувствата си, да се пита от любов ли продължава да го чака, или от гордост. Понякога, увлечена в работата, Елайза не се сещаше за Хоакин със седмици, но в един миг споменът я пронизваше и я оставяше разтреперана задълго. В такива мигове се оглеждаше смаяна, без да знае къде е попаднала, защо е облечена в панталони и какви са тези китайци наоколо. С усилие се отърсваше от изненадата и си спомняше, че е тук заради неукротимата си любов. Нейната задача не бе да помага на Дао Циен, а да търси Хоакин — затова бе дошла от толкова далеч, — и щеше да го открие дори само за да му заяви в очите, че е проклет беглец и че й е съсипал младостта, мислеше си Елайза. По тази причина бе предприела трите предишни пътувания, но ето че сега й липсваше воля да опита отново. Тя заставаше решително пред Дао Циен, с намерението да му съобщи, че продължава броденията си, но думите затлачваха устата й като пясък. Вече не можеше да се откъсне от чудатия другар, който съдбата й бе отредила.

— Какво ще направиш, ако го откриеш? — бе я запитал веднъж Дао Циен.

— Като го видя, ще разбера дали още го обичам.

— А ако никога не го откриеш?

— Ще продължа да се съмнявам, предполагам.

Елайза бе забелязала няколко преждевременно побелели кичури по слепоочията на своя приятел. Понякога изкушението да зарови пръсти в здравата му черна коса или да опре нос във врата му, за да усети далечния дъх на море, ставаше неудържимо, ала вече го нямаше старото извинение, че спят на земята, завити с едно и също одеяло, и вероятността да се докоснат беше незначителна. Дао работеше и учеше непрестанно и тя си представяше колко е уморен, макар видът му да бе винаги безупречен и да запазваше присъствие на духа дори в най-напрегнатите мигове. Изглеждаше разстроен само, когато се връщаше от някой търг, повел за ръка поредното ужасено момиче. Най-напред го преглеждаше, за да установи какво е състоянието му, а после го предаваше на Елайза с необходимите указания, докато сам той се оттегляше за часове. „Сега е с Лин“, казваше си тя и необяснима болка пронизваше дълбоко сърцето й. И беше съвършено права. В тишината на медитацията Дао Циен се опитваше да възстанови загубеното равновесие и да надвие изкушението да мрази и да се гневи. Малко по малко той се отърсваше от спомените, желанията и мислите си, докато усети, че тялото му се разтваря в небитието. За известно време преставаше да съществува, след което се появяваше наново, преобразен като орел, и политаше на воля в небесата, а студеният и бистър въздух го издигаше над най-високите върхове. Оттам се любуваше на обширните поля, на безкрайните гори и сребърни реки. Тогава постигаше съвършената хармония и затрептяваше в съзвучие с небето и земята като най-изящен инструмент. Гордо разперил криле, Дао се рееше из млечните облаци, докато изведнъж я усетеше край себе си. Лин добиваше плът до него — още един великолепен орел в безбрежната синева.

— Къде остана радостта ти, Дао? — питаше го тя.

— Светът е пълен със страдания, Лин.

— Страданието има духовна цел.

— То е само напразна болка.

— Не забравяй, че мъдрият човек е винаги радостен, защото приема действителността.

— А злото? И него ли трябва да приема?

— Има само една противоотрова срещу него — любовта. Между другото, кога ще се ожениш отново?

— Нали съм женен за теб?

— Аз съм призрак и няма да мога да те посещавам цял живот. Усилието да идвам винаги когато ме повикаш е огромно, вече не принадлежа към твоя свят. Ожени се или ще се превърнеш в старец преждевременно. Освен това, ако не ги упражняваш, ще забравиш двеста двадесет и двата начина да правиш любов — звънваше незабравимият й кристален смях.

Търговете бяха много по-страшни от посещенията в „болницата“. Надеждите да се помогне на обречените китайки бяха толкова малки, че ако се сбъднеха, Дао приемаше успеха като истинско чудо; от друга страна, съзнаваше, че макар и успял да купи едно от момичетата, десетки други оставаха в пъкъла. Измъчваше го мисълта колко много от тях би могъл да спаси, ако беше богат; тогава Елайза му напомняше за онези, които вече бе избавил. Двамата бяха свързани в ефирна тъкан от сходни черти и споделени тайни и в същото време разделени от взаимни натрапчиви мисли. Призракът на Хоакин Андиета започваше да се оттегля, но този на Лин бе осезаем като вятъра или шума на морските вълни. Повикаше ли я Дао Циен, тя винаги се отзоваваше усмихната, каквато бе приживе. Не беше съперница на Елайза, напротив, бе станала нейна съюзница, макар че тя все още не го съзнаваше. Лин първа разбра, че тяхното приятелство прилича твърде много на любов и на възраженията на мъжа си, че нито в Китай, нито в Чили, нито където и да било другаде има място за подобна двойка, тя отвръщаше със смях.

— Не говори глупости, светът е голям, а животът — дълъг. Всичко е въпрос на решителност.

— Ти нямаш представа какво нещо е расизмът, Лин, винаги си живяла сред свои.

Тук никой не се интересува какво върша или какво знам, за американците аз съм само мръсен китаец безбожник, а Елайза — една от „мърльовците“. В Китайския квартал ме смятат за отстъпник, понеже съм без плитка и се обличам като янки. Нямам свое място.

— Расизмът не е новост, в Китай двамата с теб мислехме, че всички фан уей са диваци.

— Тук ценят единствено парите, а аз, както е видно, никога няма да имам достатъчно.

— Грешиш. Уважават и този, който заслужава уважение. Гледай ги в очите.

— Ако послушам съвета ти, ще ме застрелят на първия ъгъл.

— Струва си да опиташ. Прекалено много се оплакваш, Дао, не мога да те позная. Къде остана смелият мъж, когото обичам?

Дао Циен трябваше да приеме, че се чувства свързан с Елайза чрез безбройни тънки нишки, всяка от които лесно можеше да бъде прекъсната, ала оплетени една в друга, те образуваха яки като стомана въжета. Двамата се познаваха от няколко години, но вече можеха да обърнат поглед към миналото и да видят дългия, осеян с препятствия път, който бяха извървели заедно. Приликите бяха заличили расовите различия. „Имаш лице на хубава китайка“, бе й казал той веднъж. „А ти на хубавец чилиец“ — бе отвърнала тя на мига. Дао и Елайза бяха необичайна двойка: висок и изискан китаец и невзрачен испански хлапак. Но извън Китайския квартал те оставаха почти незабележими сред пъстрото множество на Сан Франсиско.

— Нима ще чакаш вечно този мъж, Елайза? Това е вид лудост, както треската за злато. Би трябвало да си поставиш срок — рече й Дао един ден.

— А какво ще правя след като изтече срокът?

— Можеш да се върнеш в родината си.

— В Чили жена като мен е нещо по-лошо от една от твоите sing song girls. Ти би ли се върнал в Китай?

— Такива бяха намеренията ми, но Америка започва да ми харесва. Там отново ще бъда Четвъртия син, тук ми е по-добре.

— На мен също. Ако не открия Хоакин, ще остана и ще отворя ресторант. Притежавам необходимото: добра памет за рецептите, любов към продуктите, чувство за вкус и такт, усет към подправките…

— А скромност? — засмя се Дао.

— Защо да скромнича с таланта си? Освен това имам кучешко обоняние. Все за нещо трябва да послужи добрият ми нюх — достатъчно е да помириша едно блюдо, за да разбера какво съдържа и да го приготвя по-добре.

— С китайската храна не ти се удава…

— Вие ядете странни неща, Дао! Аз ще отворя френски ресторант, най-добрият в града.

— Предлагам ти сделка, Елайза. Ако до една година не откриеш твоя Хоакин, ще се омъжиш за мен — каза Дао Циен и двамата прихнаха.

След този разговор нещо между тях се промени. Останеха ли сами, макар и да го искаха, двамата се чувстваха неловко, поради което започнаха да се отбягват. Желанието да я последва, когато тя се оттегляше в стаята си, често измъчваше Дао Циен, но някаква особена смесица от стеснителност и уважение го възпираше. Той смяташе, че докато Елайза е обвързана със спомена за предишния си любим, не бива да я доближава, от друга страна, нима можеше безкрайно да пази равновесие върху отпуснато въже? Дао си я представяше как лежи в леглото, брои часовете в тишината на изпълнената с очакване нощ и също будува от любов, но не по него, а по друг. Познаваше толкова добре тялото й, че можеше да го нарисува с подробности до най-скритата луничка, макар да не я бе виждал гола от времето, когато я лекуваше на кораба. Понякога му минаваше през ум, че ако Елайза се разболее, ще има повод да я докосне, но бързо се засрамваше от подобна мисъл. На мястото на непринудения смях и неизказана нежност, които преди бликаха от двамата, помежду им се настани тягостно напрежение. Докоснеха ли се случайно, те мигом се отдръпваха като попарени, усещаха болезнено присъствието или отсъствието на другия и въздухът бе сякаш зареден със знамения и предварителни очаквания. Вместо да седнат да четат и да пишат кротко един до друг, едва привършили работата в кабинета, двамата бързаха да си пожелаят лека нощ. Дао Циен тръгваше на посещения при лежащо болните, на среща с другия джун и, с когото обсъждаха диагнози и начини на лечение, или се затваряше да изучава западните книги по медицина. Той хранеше надеждата да получи разрешение за законна медицинска практика в Калифорния, намерение, което споделяше единствено с Елайза и с духовете на Лин и на учителя по иглотерапия. В Китай всеки джун и започваше като помощник, а по-късно продължаваше да работи сам, затова медицината оставаше непроменена с векове и използваше все същите методи и лекове. Разликата между добрия и посредствения лекар се състоеше в това, че първият притежаваше усета да поставя диагнози и дарбата да носи облекчение с ръце, докато западните доктори правеха подробни изследвания, поддържаха връзка помежду си и бяха в течение на последните нововъведения, разполагаха с лаборатории и морги за опитите си, бореха се и с предизвикателствата на съперниците. Науката силно увличаше Дао, но въодушевлението му не срещаше отклик в неговата общност, неразривно свързана с традицията. Той следеше неуморно новостите и купуваше всички книги и списания за медицина, които му попаднеха. Интересът му към съвременните достижения бе толкова голям, че се наложи да напише на стената завета на своя многоуважаван учител: „Знанието без мъдрост не служи за нищо, а мъдрост без духовност няма.“ Не всичко е наука, повтаряше си той, за да не го забравя. Така или иначе, се нуждаеше от американско гражданство, каквото човек от неговата раса много трудно можеше да получи, но това бе единственият начин да остане в страната и да не бъде отритван от обществото до края на живота си. Дао се нуждаеше и от диплома, благодарение на нея би направил безброй добрини, разсъждаваше той. Фан уей не разбираха нищо от иглотерапия или от лековитите растения, използвани в Азия от векове, него самия считаха за нещо средно между знахар и магьосник, а ненавистта им към другите раси бе толкова голяма, че робовладелците от Юга викаха ветеринаря, ако някой от негрите заболееше. Отношението им към китайците не беше по-различно, но съществуваха и прозорливи доктори, пътували и чели много за други култури; те проявяваха интерес към причудливите азиатски умения и от хилядите растения на източната фармакопея. Дао поддържаше връзка с англичанина Ебенизър Хобс и в писмата си двамата често изразяваха съжаление, че са толкова далеч един от друг. „Елате в Лондон, доктор Циен, и изнесете урок по иглотерапия в Кралското лекарско дружество, всички ще занемеят от почуда, уверявам ви“, пишеше му Хобс. Той твърдеше, че ако съчетаеха познанията си, двамата биха могли да възкресяват мъртвите.

Необичайна двойка

Зимните студове повалиха от пневмония няколко sing song girls в Китайския квартал, но Дао Циен не успя да ги спаси. Понякога ги заварваше още живи и успяваше да ги отведе, но два-три часа по-късно те издъхваха в ръцете му, изпепелени от треската. По онова време тайните пипала на състраданието му се бяха разпрострели из цяла Америка: от Сан Франсиско до Ню Йорк и от Рио Гранде до Канада, но тези нечовешки усилия бяха зрънце сол в океана на нещастието. Медицинската му практика вървеше добре и всичко спестено или получено от благодарни богати пациенти отиваше за закупуване на най-младите китайки. В подземния свят вече го познаваха и го наричаха „извратения“. Никой не бе виждал живо нито едно от момичетата, които той използваше, както сам обясняваше, „за опити“, но пък и никой не го беше грижа какво става отвъд прага му. Като джун и китаецът беше ненадминат и докато не предизвикаше разправии и се ограничаваше само до тези създания, смятани и без това почти за животни, щяха да го оставят на мира. На любопитните въпроси верният му помощник — единственият, от когото можеха да се получат известни сведения — отговаряше само, че изключителните познания на неговия господар, толкова полезни за пациентите, произтичат от тайнствените му опити. По онова време Дао Циен се бе преместил в хубава къща между две високи здания към края на Китайския квартал, на няколко пресечки от площад „Юниън“: там му беше клиниката, там продаваше лекарства, там криеше и момичетата, докато ги приведеше в състояние да пътуват. Елайза бе научила най-необходимото на китайски, колкото да общува на първично равнище, а останалото наваксваше с ръкомахане, рисунки и някоя и друга дума на английски. Заслужаваше да се потруди — това бе далеч по-добро, отколкото да играе ролята на глухонямото братче на доктора. Тя не можеше да пише, нито да чете на китайски, но познаваше лекарствата по миризмата, а за по-голяма сигурност бележеше шишетата с измислени от нея знаци. Непрестанно имаше голям брой пациенти, които чакаха ред за златните игли, за чудотворните билки или за утехата на Дао-Циеновия глас. Не един и двама се питаха възможно ли е този мъдър и кротък лечител да събира в същото време трупове и невръстни държанки, но понеже никой не беше съвсем наясно с наклонностите му, общността се отнасяше към него с уважение. Вярно, Дао нямаше приятели, но нямаше и врагове. Славата му се носеше извън границите на Китайския квартал и неколцина американски лекари често идваха за съвет, когато собствените им познания се окажеха безполезни, проявявайки, разбира се, голяма предпазливост, защото, да признаят, че някакъв „поднебесен“ може да ги научи на нещо, би означавало да се унизят пред всички. По този начин му се удаде да лекува редица изтъкнати особи в града и да се запознае с небезизвестната А Той.

Тя сама го повика, след като чула колко много бил помогнал на една съдийска съпруга. Нещо в дробовете й дрънчало като кастанети до такава степен, че понякога почти я задушавало. В първия миг Дао Циен понечи да откаже, но после любопитството да я види отблизо и да се убеди сам в легендите за нея взе връх. За него А Той беше змия, личен враг. С пълното съзнание за отношението му към въпросната китайка, Елайза сложи в лекарската му чанта арсеник, достатъчен да умъртви чифт волове.

— За всеки случай… — поясни тя.

— Какво за всеки случай?

— Представи си, че е много болна. Няма да искаш да страда, нали? Понякога трябва да се помогне на умиращия…

Дао Циен се разсмя от сърце, но не извади шишето от чантата. А Той го прие в един от луксозните си „пансиони“, където клиентът заплащаше по хиляда долара на сеанс, но винаги си тръгваше доволен. Освен това, както сама повтаряше: „Ако ще питате за цената, това място не е за вас“. Чернокожа прислужница в колосана униформа му отвори вратата и го поведе през няколко зали, из които се шляеха красиви момичета, облечени от глава до пети в коприна. Те, за разлика от посестримите си с не толкова голям късмет, живееха като принцеси, хранеха се три пъти дневно и всеки ден се къпеха. Къщата — истински музей на източни старинни предмети и американски дрънкулки, вонеше на тютюн, на стар парфюм и на прах. Беше три следобед, но дебелите завеси стояха спуснати — в тези стаи никога не влизаше свеж въздух. А Той го посрещна в малък, претъпкан с мебели и клетки с птички, кабинет. Оказа се по-дребна, по-млада и по-хубава, отколкото Дао си я представяше. Беше гримирана грижливо, но не носеше накити, бе облечена просто и ноктите й не бяха дълги, което обикновено беше сигурен знак за богатство и безделие. Той забеляза малките й крачета в бели пантофи. Погледът на А Той бе остър и проницателен, но невероятно гальовният й глас довя до съзнанието му спомена за Лин. По дяволите, въздъхна Дао, обезоръжен още от първата дума. Прегледа я невъзмутимо, без да издава погнусата и смущението си, като се питаше какво да й каже. Да я упрекне за нелегалната търговия бе, не само безполезно, но и опасно, току-виж, привлякъл вниманието върху собствените му занимания. Предписа й ма хуан за астмата и други лекарства за облекчаване на черния дроб, като я предупреди накратко, че докато стои затворена и при спуснати завеси, докато пуши тютюн и опиум, белите й дробове ще продължават да стенат. Изкушението да й остави отровата, с препоръката да пие по една лъжичка на ден, изпърха край него като нощна пеперуда и той изтръпна, смаян от проблесналото колебание — досега бе вярвал, че не му достига омраза, за да убие някого. Побърза да излезе, убеден, че поради рязкото му държане, А Той няма да го повика повторно.

— Е? — попита Елайза, когато го видя да се връща.

— Нищо.

— Как така нищо! Не беше ли поне малко туберкулозна? Няма ли да умре?

— Всички ще умрем. Но тя ще доживее до дълбоки старини. Здрава е като камък.

— С лошите хора е така.

На свой ред Елайза знаеше, че е застанала пред последното разклонение на пътя си и че избраната посока ще предопредели остатъка от живота й. Дао Циен беше прав: тя трябваше да си постави срок. Не можеше безкрайно да отхвърля подозрението, че се е влюбила в любовта, че е попаднала във въртопа на приказна страст, която нямаше нищо общо с действителността. Стремеше се да си припомни чувствата, накарали я да се хвърли в ужасното премеждие, но не й се удаваше. Жената, в която се бе превърнала, нямаше почти нищо общо с пощурялото момиче от миналото. Валпараисо и дрешникът принадлежаха към друга епоха, към свят, който постепенно се стопяваше в мъглата. Задаваше си по стотици пъти въпроса защо бе копняла толкова силно да принадлежи телом и духом на Хоакин Андиета, когато всъщност никога не се бе чувствала напълно щастлива в обятията му, и си го обясняваше единствено с факта, че той бе първата й любов. Когато той се появи с онези негови сандъци, тя вече беше готова, а по-нататък нагонът си бе казал думата. Просто бе отвърнала на най-могъщия и древен зов, но това се бе случило преди цяла вечност, на седем хиляди мили разстояние. Трудно й беше да каже каква е била тогава и какво бе видяла у него, но съзнаваше, че сърцето й не следва вече същата посока. Бе се уморила да го търси, дълбоко в себе си предпочиташе да не го открие, но от друга страна, не искаше и да тъне вечно в съмнения. Редно бе да приключи с този период, за да започне нова любов на чисто.

В края на ноември терзанията на Елайза станаха непоносими и без да каже дума на Дао Циен, тя се запъти към вестника да поговори с прочутия Джейкъб Фриймънт. Поканиха я в редакцията, където неколцина журналисти се трудеха на бюрата си сред невъобразима бъркотия. Посочиха й малък кабинет зад стъклена врата и тя се отправи натам. Застана пред масата и зачака грингото с червеникави бакенбарди да вдигне очи от книжата. Беше човек на средна възраст, с луничава кожа и сладникав дъх на свещи. Пишеше с лявата ръка, подпрял чело с дясната, така че лицето му не се виждаше, но изведнъж, зад полъха на пчелен восък, Елайза долови позната миризма, която извика в паметта й нещо далечно и неясно от нейното детство. Наведе се леко към него, душейки крадешком, но в същия миг журналистът вдигна глава. Изненадани, двамата останаха загледани един в друг от смущаващата близост, докато накрая едновременно се отдръпнаха назад. Тя го позна по миризмата, въпреки изминалите години, очилата, бакенбардите и облеклото на янки. Това бе неуморимият обожател на мис Роуз от Валпараисо, англичанинът, който не пропускаше музикалните вечери всяка сряда. Елайза толкова се слиса, че не успя да побегне.

— Какво мога да направя за теб, млади момко? — запита я Джейкъб Тод, докато сваляше очилата си, за да ги почисти с носната си кърпа.

Подготвената реч се изпари от ума на Елайза. Тя остана с отворена уста, стиснала шапка в ръка, убедена, че щом тя го е разпознала, той също ще се досети коя е, но вестникарят надяна внимателно очилата си и повтори въпроса, без да я поглежда.

— Дойдох заради Хоакин Муриета… — измънка девойката и гласът й прозвуча по-тъничък от всякога.

— Сведения за разбойника ли ми носиш? — заинтересува се веднага журналистът.

— Не, не… Точно обратно, идвам да ви питам за него. Трябва да го видя.

— Изглеждаш ми познат, младежо… Не сме ли се срещали преди?

— Не вярвам, господине.

— Чилиец ли си?

— Да.

— Преди няколко години и аз поживях в Чили. Красива страна. Защо искаш да видиш Муриета?

— За нещо много важно.

— Боя се, че не мога да ти помогна. Никой не знае къде се крие.

— Но нали разговаряте с него?

— Само когато Муриета ме потърси. Реши ли, че някой от подвизите му трябва да се появи във вестника, той сам ми се обажда. Не е от най-скромните, обича славата.

— На какъв език се разбирате?

— Моят испански е по-добър от неговия английски.

— Кажете ми, господине, какво е произношението му: чилийско или мексиканско?

— Не бих могъл да определя. Пак ти повтарям, младежо, не мога да ти помогна — отвърна журналистът и се изправи, за да сложи край на разпита, който започваше да го притеснява.

Елайза се сбогува набързо, а той се загледа след нея, замислен и леко смутен, докато тя се отдалечаваше сред редакционната бъркотия. Този хлапак му изглеждаше познат, но откъде? Няколко минути по-късно, когато посетителят се бе скрил вече от погледа му, Фриймънт изведнъж си спомни заръката на капитан Джон Съмърс и образът на Елайза проряза като светкавица паметта му. На мига свърза името на бандита с Хоакин Андиета и разбра повода на това посещение. Сподави вика си и хукна към улицата, но от момичето нямаше и следа.

Най-важната работа на Дао Циен и на Елайза Съмърс започваше вечер. Под прикритието на мрака те се оправяха с телата на клетниците, които не бяха успели да спасят, а останалите отвеждаха до другия край на града при приятелите си квакерите. Едно по едно момичетата се измъкваха от ада, за да се хвърлят слепешком в премеждие, от което връщане назад нямаше. Трябваше да изоставят всякаква надежда за завръщане в Китай и за среща със семействата си, някои от тях нямаше дори да продумат повече на родния си език, нито да видят друго лице от своята раса, налагаше се да усвоят занаят и да се трудят здраво до края на дните си, но това щеше да бъде рай в сравнение с преживяното. Онези, които Дао успяваше да откупи, се приспособяваха по-лесно. Те бяха доплавали до тези брегове в сандъци, изтерзани от похотливото и нечовешко отношение на моряците, но въпреки всичко не бяха напълно съсипани и все още пазеха известни съпротивителни способности. Докато спасените в последния миг от гибел в „болницата“ нямаше да се отърват никога от страха — той щеше да ги разяжда отвътре, като болест на кръвта, до последния им дъх. Дао Циен очакваше, че след време ще започнат да се усмихват поне понякога. Когато несретниците възвърнеха силите си и осъзнаеха, че оттук нататък няма да бъдат принуждавани да се подчиняват на мъжете по задължение, но че ще трябва вечно да се крият, Дао и Елайза ги отвеждаха в дома на приятелите си аболиционисти от underground railroad — така се наричаше тайната организация за подпомагане на избягали роби, чиито членове бяха ковачът Джеймс Мортън и братята му. Те посрещаха бегълците от щатите, където робството все още не беше забранено, и им помагаха да се установят в Калифорния. В случая обаче следваше да действат в обратна посока — да изведат китайките от Калифорния и да ги откарат далеч от търговците на плът и престъпните шайки, да им осигурят подслон и възможност за препитание. Квакерите поемаха риска с религиозен плам — за тях момичетата бяха невинни жертви на човешката злина, изпитание, пред което сам Бог ги изправяше. Безкрайно радушният прием често караше китайките да настръхват и да застават ужасени нащрек — те не бяха свикнали да получават обич, — ала добрите люде с много търпение успяваха полека-лека да сломят съпротивата им. Квакерите ги караха да заучат най-необходимите изрази на английски, запознаваха ги накратко с американските нрави, показваха им на картата къде точно се намират и се стремяха да ги въведат в някой занаят, докато чакат Бабалу Лошия да ги отведе.

Великанът най-сетне бе открил отличен начин да разгърне заложбите си на неуморен пътешественик, страстен любител на приключенията и неповторим майстор в умението да не заспива по цели нощи. Щом го зърнеха, sing song girs побягваха настръхнали и покровителите им трябваше дълго да ги увещават, за да ги успокоят. Бабалу беше запомнил кратка китайска песничка и два-три фокуса и ги използваше, за да смае момичетата и да смекчи уплахата от първата им среща, но за нищо на света не се отказваше от вълчите кожи, бръснатия череп, пиратските халки и страховитото си въоръжение. Той оставаше няколко дни, докато убеди поверениците си, че не е демон и не възнамерява да ги изяде, след което ги повеждаше в нощта. Разстоянията бяха изчислени така, че да пристигат в следващото убежище призори и да почиват през деня. Придвижваха се на коне — каруцата би била безполезна, — тъй като в повечето случаи пътуваха направо през полето и избягваха пътищата. Великанът бе открил, че ако човек умее да се оправя с посоките, пътуването нощем е далеч по-безопасно, защото мечките, змиите, злосторниците и индианците също спят, както всички останали на този свят. Бабалу предаваше момичетата в сигурни ръце — при други членове на широката „Мрежа на свободата“. Накрая някои от китайките попадаха в орегонски стопанства, в канадски перачници или в мексикански работилници, други започваха работа като прислужници, имаше дори такива, които се омъжваха. Дао Циен и Елайза научаваха вестите чрез Джеймс Мортън — той следеше дирята на всеки спасен от организацията му беглец. Понякога те получаваха писмо отдалеч и намираха вътре лист със зле надраскано име, сухи цветенца или рисунка; тогава се поздравяваха взаимно с избавлението на още една sing song girl.

От време на време се налагаше Елайза да споделя спалнята за ден-два с току-що доведено момиче, но дори в тези случаи тя не разкриваше, че е жена — това знаеше единствено Дао. Нейната стая беше най-хубавата в цялата къща: просторно помещение, зад лекарския кабинет на приятеля й, с два прозореца към вътрешния двор, където двамата отглеждаха лековитите билки за кабинета и ароматните треви за кухнята. Често си мечтаеха за по-голям дом и истинска градина не само от практична гледна точка, а също така за радост и наслада на очите и на душата, градина с най-красивите китайски и чилийски растения, с беседка, където привечер да пият чая си, а сутрин да се любуват на възхитителните изгреви над залива. Дао Циен бе забелязал стремежа на Елайза да създаде уют, старанието, с което тя почистваше и подреждаше, упорството да поддържа винаги свежи малките букети цветя в стаите. Преди ме бе имал възможност да се радва на подобна изтънченост — бе израснал в нищета, в къщата на учителя по иглотерапия липсваше женска ръка, която да я направи приятна за живеене, а Лин бе толкова крехка, че не й оставаха сили за домакинската работа. За разлика от нея Елайза притежаваше инстинкта на птица да свива гнездо. Тя харчеше за дома им част от онова, което припечелваше в локала, където свиреше на пиано няколко вечери през седмицата, както и от продажбата на банички и сладкиши в Чилийския квартал. Така бе набавила пердета, покривка от дамаска, кухненски съдове, порцеланови чинии и чаши. Научена на добри маниери, Елайза превръщаше в ритуал единственото ядене, което споделяха дневно — поднасяше ястията изискано и поруменяваше от удоволствие при похвалите му. Домашните задължения се вършеха сами, като по чудо, сякаш великодушни духове почистваха кабинета нощем, подреждаха архива, влизаха скришом в стаята на Дао Циен, за да вземат дрехите за пране, да зашиват копчетата, да изчеткват костюмите и да сменят водата на розите върху масата.

— Не ме притеснявай с вниманието си, Елайза.

— Ти каза, че китайците очакват от жените да им прислужват.

— Така е в Китай, но аз никога не съм имал подобен късмет… Ще ме разглезиш.

— Точно за това става дума. Мис Роуз казваше, че за да покориш един мъж, трябва първо да го привикнеш към добър живот, а ако почне да се държи зле, да престанеш да го глезиш за наказание.

— Мис Роуз не си ли остана стара мома?

— По своя воля, не поради липса на възможности.

— Не смятам да се държа зле, но после как ще живея сам?

— Никога няма да живееш сам. Не си съвсем грозен и все ще се намери някоя жена с големи крака и лош характер, готова да се омъжи за теб — отговори Елайза, а Дао се разсмя очарован.

Той бе купил изящни мебели за нейната стая, единствената обзаведена с известен разкош. Когато се разхождаха заедно из квартала, Елайза често изразяваше възхищението си от традиционните китайски мебели, като обясняваше: „Те са изключително красиви, но са прекалено тежки. Би било грешка да се слагат по много“. Дао й подари легло и гардероб от тъмно резбовано дърво, после тя си избра маса, столове и бамбуков параван. Пред копринената кувертюра, каквато биха сложили в Китай, предпочете европейската от бял лен, с големи възглавници от същия материал към нея.

— Сигурен ли си, че искаш да направиш този разход, Дао?

— Мислиш за sing song girls…

— Да.

— Ти веднъж каза, че всичкото злато на Калифорния няма да стигне, за да ги купим до една. Не се тревожи, имаме достатъчно средства.

Елайза намираше хиляди находчиви начини да му се отплати: тактично се съобразяваше с мълчанието му и с часовете, в които той учеше, старателно помагаше в кабинета, проявяваше смелост при спасяването на момичетата. Но най-ценният дар за Дао Циен беше несломимата жизненост на приятелката му — тя го подтикваше към действие, когато сенките се спуснеха над него и заплашваха да го обсебят окончателно. „Ако си тъжен, губиш сили и не можеш да помагаш никому. Хайде да се поразходим, искам да подишам горски въздух, китайският квартал мирише на соев сос“, и го отвеждаше с кола извън града. Двамата прекарваха деня на открито и тичаха като деца, а през нощта той спеше като младенец и се събуждаше отново радостен и бодър.

Капитан Джон Съмърс хвърли котва в пристанището на Валпараисо на 15 март 1853 г., изтощен от пътуването и от прищевките на работодателката си, чието последно хрумване бе да докара на буксир от чилийския юг парче лед с размерите на китоловен кораб. Беше си наумила да произвежда близалки и сладоледи за продан — цените на плодовете и зеленчуците бяха паднали значително, тъй като селското стопанство в Калифорния бе започнало да се развива. За няколко години златото бе привлякло четвърт милион заселници, но благодатните дни постепенно отминаваха. Въпреки това Паулина Родригес де Санта Крус не възнамеряваше да напуска Сан Франсиско. Беше отворила непокорното си сърце за този град на безстрашни пришелци, където обществото все още не се бе разслоило. Сама надзираваше строителството на бъдещия си дом — палат на върха на хълма, от който се откриваше най-красивата гледка към залива, но очакваше четвъртото си дете и искаше да го роди във Валпараисо: там майка й и сестрите й щяха да я глезят до премала. Баща й бе получил своевременен апоплектичен удар, който скова половината му тяло и поразмекна мозъка му. Недъгавостта не промени характера на Агустин дел Валие, но насади у него страха от смъртта и, разбира се, от ада. Не е хубаво да се отправиш към отвъдното с върволица смъртни грехове зад гърба си, му бе повтарял неуморно неговият сродник, епископът. От предишния женкар и нечестивец не бе останала и следа, но не от разкаяние, а защото изнемощялото му тяло не го биваше вече за подобни волности. Всеки ден той отиваше в домашния параклис и понасяше мъжки четенето на евангелските текстове и безкрайните молитви на жена си. Тока обаче не го направи по-благ към наематели и прислуга. Агустин дел Валие продължаваше да се отнася деспотично към семейството си и към всички останали, но част от промяната у него се прояви във внезапната му и необяснима любов към Паулина, дъщерята, заминала надалеч. Вече бе забравил как я заклейми заради бягството от манастира и заради брака й с еврейската издънка, чието име все не можеше да си спомни — сред хората от неговата класа подобна фамилия не съществуваше. Писа й, наричайки я своя любимка и единствена наследница на неговата решителност и нюх към сделките, и молейки я да се завърне в родното огнище, за да прегърне клетия си баща, преди да е предал Богу дух. Старият май е много зле, вярно ли е, бе попитала с надежда Паулина в едно от писмата до сестрите си. Но той не беше толкова зле и по всяка вероятност щеше да живее още дълго и да трови живота на всички наоколо от инвалидната си количка. Така или иначе, този път на капитан Съмърс му се наложи да превози работодателката си заедно със зле възпитаната й челяд, вечно замаяните от морската болест прислужници, купищата багаж, двете млечни крави заради децата и трите кученца с панделки на ушите, като френски куртизанки, на мястото на палето, цамбурнало в открито море при първото пътуване. Плаването му се видя безкрайно, а от мисълта, че много скоро ще трябва да върне Паулина обратно в Сан Франсиско заедно с целия й цирк, веднага го втрисаше. За пръв път в дългия си живот на мореплавател капитанът се запита дали да не се оттегли от поста си и да прекара на сушата дните, които Господ му е отредил. Брат му Джереми го чакаше на кея и го отведе у дома, като извини отсъствието на Роуз с поредния й пристъп на мигрена.

— Нали знаеш, покрай рождения ден на Елайза винаги се поболява. Така и не се оправи след смъртта на момичето — додаде той.

— Точно затова искам да поговорим.

Мис Роуз осъзна голямата си обич към Елайза едва когато момичето изчезна; тогава усети колко късно идва увереността й в майчинските чувства. Обвиняваше се за годините, в които я бе обичала половинчато, между другото и безразборно — колко пъти бе забравяла за съществуването на детето, увлечена в собствените си лекомислени занимания, а когато внезапно се сетеше за него, откриваше, че е прекарало цяла седмица на двора сред кокошките. Елайза най-много приличаше на дъщерята, която мис Роуз никога нямаше да има, почти седемнадесет години тя бе нейна приятелка и другар в игрите, единственият човек на света, който я докосваше. Мис Роуз чувстваше тялото си наболяло от най-обикновена самота. Ах, как тъгуваше по дните, когато двете с малката се плискаха щастливи в ухаещата на мента и розмарин вода. Спомняше си малките и сръчни ръчички на Елайза, които миеха косата й, разтриваха врата й, заглаждаха ноктите й с парченце велур и й помагаха да се среше. Нощем стоеше будна и очакваше да чуе стъпките на детето, което ей сега ще й донесе чашката с анасонов ликьор. Как копнееше да усети отново на челото си целувката на Елайза за лека нощ. Мис Роуз престана да пише и напълно прекрати музикалните вечери, заемали преди основно място в обществените й изяви. Дори кокетството й я напусна — тя се примири, че няма да остарее красиво, както си бе мечтала: „На моята възраст от една жена се очаква главно да се държи достойно и да мирише добре“, повтаряше тя. През всичките тези години не си уши нито една нова рокля, обличаше старите, без дори да забелязва, че вече не са на мода. Салончето за шев пустееше, а сбирката от бонета и шапки избеляваше в кутиите, защото мис Роуз бе решила да излиза навън само с черно наметало, подобно на чилийките. Тя запълваше часовете си, като препрочиташе класиците и свиреше скръбни творби на пианото. Скучаеше целенасочено и методично, като вид наказание. Отсъствието на Елайза се оказа добър предлог, за да се потопи в траур за претърпените страдания и загуби през четирийсетте години на своя живот и най-вече за липсата на любов. Липса, която усещаше като трън под нокътя, постоянна болка под сурдинка. Разкайваше се, че бе отгледала детето в лъжа, питаше се защо бе измислила приказката за кошницата с чаршафче от батиста, невероятната визонова завивка и златните монети, когато истината щеше да бъде далеч по-насърчителна. Елайза имаше право да знае, че обожаваният от нея вуйчо Джон е всъщност неин баща, че самата тя и Джереми са й леля и чичо, че принадлежи към семейство Съмърс, а не е сираче, прибрано по милост. Припомняше си с ужас как бе завлякла момиченцето в онова сиропиталище, за да го сплаши. На колко ли годинки беше то тогава? На осем или на девет, съвсем дете. Ако можеше да започне отначало, би била съвършено различна майка… Най-напред щеше да я подкрепи, когато се влюби, вместо да й обявява война; ако го бе сторила, Елайза щеше да е жива и здрава, въздишаше мис Роуз, и се чувстваше виновна, че при бягството си момичето бе намерило смъртта. Трябваше да се сети за собствените си премеждия и да проумее, че при първата любов жените от тяхното семейство обезумяват. Най-печалното бе, че нямаше с кого да си продума за Елайза — мама Фресия бе изчезнала, а брат й Джереми стискаше устни и напускаше стаята, колчем му споменеше за малката. Мъката й тровеше всичко наоколо и през последните четири години в къщата витаеше тягостна мавзолейна атмосфера. Мис Роуз бе занемарила до такава степен храненето, че утоляваше глада си предимно с чай и английски бисквити. Не бе успяла да намери прилична готвачка — не беше и търсила особено старателно. Бе станала равнодушна дори към реда и чистотата; във вазите нямаше цветя, а половината растения в градината вехнеха забравени. Цели четири зими поред пъстрите завеси оставаха да висят в хола и никой не си правеше труда да ги смени в края на сезона.

Джереми не упрекваше сестра си и поглъщаше каквото и да сложеха пред него, мълчеше си дори когато ризите му бяха зле изгладени, а костюмите неизчеткани. Беше прочел, че при неомъжените жени настъпвали опасни изменения. В Англия били открили чудотворен лек срещу старомоминската неуравновесеност: прегаряли с нагорещено желязо някои местенца, но тези новости не бяха дошли още до Чили и тук подобни болежки продължаваха да се церят със светена вода. Така или иначе, въпросът беше щекотлив и не следваше да бъде засяган пред Роуз. Не му идваше на ум как да я успокои, прекалено вкоренен беше навикът да крият тайните си един от друг и да не споделят нищо. Стремеше се да я зарадва с дребни подаръци, закупени от контрабандистите по корабите, но не разбираше от жени и обикновено пристигаше с ужасни боклуци, които скоро потъваха на дъното на гардероба. Джереми не подозираше колко често сестра му се бе доближавала до него, докато той пушеше в креслото си, готова да падне в нозете му, да захлупи глава на коленете му и да изплаче мъката си, но в последния миг се бе отдръпвала уплашена — всяка дума на обич помежду им прозвучаваше като насмешка и непростима разчувстваност. Напрегната и тъжна, Роуз спазваше външно приличие по навик, с усещането, че само корсетът я държи и че свали ли го, мигом ще се разпадне на парчета. От предишната жизнерадостна и палава Роуз, от дръзките й мнения и бунтарство, от неуморната й любознателност не бе останала и следа. Тя се бе превърнала в онова, от което най-много се боеше: стара мома викторианка. „От промяната е, на тази възраст жените стават неустойчиви“, бе отсъдил аптекарят германец, и й бе предписал валериан за нервите и рибено масло за бледия тен.

Капитан Джон Съмърс повика сестра си и брат си в библиотеката, за да им съобщи новината:

— Помните ли Джейкъб Тод?

— Онзи, който ни залъгваше с приказки за мисиите в Огнена земя? — попита Джереми Съмърс.

— Същият.

— Той беше влюбен в Роуз, ако добре помня — усмихна се Джереми с мисълта, че поне не му се бе наложило да приеме за зет въпросния измамник.

— Сменил е името си. Сега се казва Джейкъб Фриймънт и работи като журналист в Сан Франсиско.

— Гледай ти! Значи е вярно, че в Съединените щати всеки мошеник може да започне наново.

— Джейкъб Тод плати достатъчно за грешката си. Струва ми се чудесно, че има страна, която предлага втора възможност.

— А честта е без значение, така ли?

— Честта не е единственото нещо на света, Джереми.

— Нима има и нещо друго?

— Какво ни интересува Джейкъб Тод? Предполагам, че не сме се събрали, за да си говорим за него, нали Джон — измърмори Роуз зад кърпичката си, напоена с ванилова есенция.

— Срещнах Джейкъб Тод-Фриймънт преди да отплавам насам. Той твърди, че е видял Елайза в Сан Франсиско.

Мис Роуз помисли, че ще припадне за пръв път в живота си. Усети как сърцето й подскочи, как вените на слепоочието й затуптяха до пръсване и как вълна от кръв нахлу в лицето й. Останала без дъх, тя не успя да промълви нито дума.

— На този човек не може да се вярва! Ти сам ни разказа за жената, която ти се заклела, че се запознала с Елайза на някакъв кораб през 1849 г. и че я е видяла как умира — изсъска Джереми Съмърс, като крачеше широко покрай библиотеката.

— Така е, но тя не беше цвете за мирисане. Носеше брошката, която лично подарих на Елайза, но може да я е откраднала и да ме е излъгала от страх. Каква причина ще има Джейкъб Фриймънт да ме лъже?

— Никаква, само дето е измамник по природа.

— Престанете, моля ви — проплака мис Роуз, след като положи огромно усилие, за да извади глас. — Единственото важно нещо е, че някой е видял Елайза, че тя не е мъртва и можем да я намерим.

— Не се заблуждавай, скъпа. Това е поредната измислица, не виждаш ли? За теб ще бъде ужасен удар, ако излезе, че всичко е лъжа — предупреди я Джереми.

Джон Съмърс им разказа с подробности за срещата на Джейкъб Фриймънт с Елайза, като не пропусна да спомене, че била облечена в мъжки дрехи, но изглеждала напълно естествено в тях и журналистът не се усъмнил нито за миг, че пред него стои момче. Добави как двамата с Фриймънт отишли в Чилийския квартал да разпитват за нея, но понеже не знаели под какво име да я търсят, никой не можал, или не пожелал, да им каже нищо. Нямало съмнение, че Елайза е отплавала за Калифорния по следите на своя любим, но очевидно нещо се е объркало и те не са се срещнали, тъй като целта на посещението й при Джейкъб Фриймънт била да пита за някакъв разбойник с подобно име.

— Трябва да е той. Хоакин Андиета е крадец. Напусна Чили, за да избяга от правосъдието — процеди Джереми Съмърс.

Беше се оказало невъзможно да скрият от него обекта на Елайзината любов. На мис Роуз й се наложи дори да признае, че често посещава майката на Хоакин Андиета с надеждата да научи някоя вест и че клетата жена, все по-бедна и по-болна, вече била напълно убедена, че синът й е мъртъв. Според нея нямало друго обяснение за продължителното му мълчание. Бе получила писмо от Калифорния, с дата от февруари 1849 г., седмица след пристигането му, в което той споделял плановете си да се отправи към златните залежи и оттеглял обещанието си да й пише на всеки петнайсет дни. Оттам насетне нито дума — Хоакин пропаднал вдън земя.

— Не ти ли се струва странно, че Джейкъб Тод е познал Елайза извън присъщата й среда, и то предрешена като мъж? — запита Джереми Съмърс. — Та той я помни като малко момиче. Колко години са минали оттогава? Поне шест или седем. Как е могъл да си представи, че Елайза е в Калифорния? Просто не може да бъде.

— Преди три години сам му разказах какво се е случило и той ми обеща да я потърси. Описах му я най-подробно, Джереми. Освен това Елайза не се бе променила особено — когато изчезна, тя все още приличаше на момиченце. Джейкъб Фриймънт я издирва доста дълго, докато не му казах, че по всяка вероятност е мъртва. Сега ми обеща отново да опита, мисли дори да наеме детектив. Надявам се да ви донеса новини при следващото пътуване.

— Защо не забравим веднъж завинаги тази история? — въздъхна Джереми.

— Защото тя ми е дъщеря, за Бога! — възкликна капитанът.

— Отивам в Калифорния да търся Елайза! — прекъсна ги мис Роуз и се изправи.

— Никъде няма да ходиш! — избухна по-големият й брат.

Но тя вече бе излязла. Новината вля струя нова кръв у мис Роуз. Тя беше напълно уверена, че ще намери осиновената си дъщеря и за пръв път от четири години насам виждаше причина, за да продължи да живее. Откри с удоволствие, че силите й са непокътнати, че са стояли свити в някое тайно ъгълче на сърцето и сега са готови да й служат както преди. Главоболието й изчезна като по чудо, тя започна да се поти и когато повика прислужниците, за да я придружат до дрешника да потърси куфарите, бузите й пламтяха от въодушевление.

През май 1853 г. Елайза прочете във вестника, че Хоакин Муриета и неговият сподвижник Джак Трите Пръста нападнали лагера на шестима мирни китайци, завързали ги за плитките и им прерязали гърлата, а после окачили главите им на едно дърво като грозд пъпеши. По пътищата вилнееха разбойници, всички в околността се чувстваха застрашени и бяха принудени да се придвижват на големи групи, въоръжени до зъби. Злосторниците посичаха американски златотърсачи, френски авантюристи, амбулантни търговци евреи и всеки самотен странник, независимо от расата му, но по правило не нападаха индианци, нито мексиканци — за тях се грижеха гринговците. Наплашени, хората залостваха врати и прозорци, мъжете будуваха със заредени мушки, а женете се криеха — никоя не искаше да попадне в ръцете на Джак Трите Пръста. Виж, за Муриета се говореше, че никога не посягал на жени и дори бил измъкнал не една девойка от лапите на закоравелите престъпници от неговата шайка. Хановете отказваха подслон на пътниците от страх да не би някой от тях да се окаже Муриета. Никой не го беше виждал с очите си и описанията си противоречаха, но статиите на Фриймънт постепенно бяха създали около разбойника романтичен ореол, който повечето читатели приемаха за истински. В Джаксън се сформира първата група доброволци, готови да тръгнат по дирите на бандата, много скоро и най-малкото селище си имаше своя дружина от отмъстители и започна небивал лов за човешки глави. Всеки, който говореше на испански, попадаше под подозрение, за няколко седмици бяха линчувани повече хора, отколкото през четирите предишни години. Достатъчно бе да продумаш на испански, за да се превърнеш в обществен враг и да си навлечеш гнева на шерифи и полицейски началници. Гаврата достигна върха си, когато бандата на Муриета, следвана по петите от хайка американски стражари, решила да кривне от пътя, за да нападне лагер на китайци. Американците пристигнали секунди по-късно и заварили неколцина мъртъвци и още толкова в предсмъртни мъки. Мълвеше се, че Хоакин Муриета се вбесявал от азиатците, защото рядко вдигали ръка да се защитят, дори да били въоръжени, а „поднебесните“ толкова се бояха от него, че изпадаха в ужас само при споменаване на името му. Най-упоритият слух беше, че престъпникът въоръжава армия и възнамерява да вдигне въстание с помощта на местни мексикански фермери, да разбунтува испаноезичното население, да изколи американците, да върне Калифорния на Мексико и да я обяви за независима република.

Притиснат от всеобщото недоволство, губернаторът подписа указ, с който упълномощаваше капитан Хари Лав и група от двайсет доброволци да заловят Хоакин Муриета в срок от три месеца. Гласувана им беше и заплата от сто и петдесет долара месечно на човек, което далеч не беше много, при положение че всеки сам трябваше да си набави кон, оръжие и провизии; въпреки всичко след по-малко от седмица дружината бе готова да потегли. Обявиха и награда от хиляда долара за главата на Хоакин Муриета. По този повод Джейкъб Фриймънт отбеляза във вестника, че след като се осъжда на смърт човек с неустановена самоличност, с недоказани престъпления, без съд и присъда, задачата на капитан Лав е равносилна на саморазправа. Елайза изпита необяснима смесица от ужас и облекчение. Тя не искаше Хоакин да бъде убит, но, от друга страна, смяташе, че тези мъже са единствените, които биха могли да го открият. Щеше й се да сложи край на неизвестността, беше се уморила да протяга ръце към сенките. Във всеки случай вероятността капитан Лав да успее, бе нищожна, при положение че толкова много смелчаци преди него се бяха провалили — Хоакин Муриета изглеждаше неуловим. Говореше се, че само сребърен куршум можел да го покоси — случвало се било да изпразнят от упор в гърдите му цели два пистолета, но ето че той продължаваше да препуска из околностите на Калаверас.

— Ако този изверг е твоят любим, по-добре никога да не го настигнеш — заяви Дао Циен, когато тя му показа изрезките от вестниците, събирани повече от година.

— Мисля, че не е той…

— Откъде знаеш?

Насън Елайза виждаше предишния си възлюбен в същия износен костюм и изнищени, но добре изпрани и изгладени ризи от времето, когато се любеха във Валпараисо. Той й се явяваше с печалното си изражение, дълбок поглед и мирис на сапун и свежа пот, хващаше я за ръката както тогава и й говореше разпалено за демокрацията. Понякога двамата лежаха върху купчината завеси в дрешника един до друг, без да се докосват, напълно облечени, а морският вятър навън караше дърветата да стенат. Но винаги, при всеки сън, върху челото на Хоакин блестеше ярка звезда.

— Какво означава това? — поиска да узнае Дао Циен.

— Лошите хора не носят светлина на челото си.

— Това е само сън, Елайза.

— Не един, а много сънища, Дао.

— Тогава не търсиш верния човек.

— Може би, но не съм си губила времето — отвърна тя, без повече обяснения.

За пръв път от четири години Елайза отново започваше да усеща тялото си, останало на заден план от мига, в който Хоакин Андиета й каза сбогом в Чили на злощастния 22 декември 1848 г. В натрапчивото си желание да го настигне, тя се бе отказала от всичко, включително от женската си същност. Боеше се, че е загубила женствеността си някъде по пътя и се е превърнала в чудато безполово създание. На няколко пъти, докато препускаше из планини и лесове, брулена от безмилостния вятър, паметта й я връщаше към съветите на мис Роуз, която се къпеше в мляко и не допускаше слънчев лъч да докосне порцелановата й кожа, но тогава не можеше да се спира на подобни разсъждения. Понасяше трудностите и мъките, защото нямаше избор. Смяташе тялото си, наред с мислите, паметта и обонянието си, за неделима част от своята природа. Преди не разбираше какво има предвид мис Роуз, когато й говори за душата, тъй като не съумяваше да я отдели от цялостната си личност, но сега вече започваше да долавя естеството й. Душата беше нещо непроменимо. Докато тялото бе свирепият звяр, който след години затишие се събуждаше неукротен и зареден с неотложни изисквания. Възкръсваше, за да й припомни пламъка на желанието, което бе вкусила за кратко в дрешника. Оттогава Елайза не бе изпитвала истинска потребност от любов или физическа наслада, сякаш тази част от нея бе потънала в дълбок сън. Отдаваше го на болката, че е била изоставена от любимия, на ужаса, че е бременна, на лутането из лабиринтите на смъртта в трюма, на покрусата от помятането. Беше изстрадала толкова много, че страхът да изпадне в подобно положение се бе оказал по-силен от порива на младостта. Мислеше, че за любовта се плаща прекалено висока цена и че като че ли е по-добре човек изобщо да я избягва, ала през последните две години, прекарани край Дао Циен, нещо вътре в нея се бе преобърнало и любовта и желанието изведнъж взеха да й се струват неизбежни. Необходимостта да се облича като мъж тегнеше на врата й като камък. Спомените я връщаха към салончето за шев, където сега мис Роуз вероятно довършваше поредната прекрасна рокля и усещаше как я залива вълна от тъга по свидните вечери от детството, по чая в пет следобед, поднесен в сервиза, който мис Роуз бе наследила от майка си, по задъханото обикаляне из корабите, за да си купуват контрабандни дрънкулки. Какво ли бе станало с мама Фресия? Виждаше я как мърмори из кухнята, пухкава, топла, с лъх на босилек, винаги с черпак в ръка и вряща тенджера на печката, като ласкава вълшебница. Изпитваше болезнена тъга по женското единомислие от миналото, напрегнато желание да се почувства отново жена. В стаята нямаше голямо огледало, за да види женското същество, което напираше да се наложи. Мечтаеше да се огледа гола. Понякога сутрин се будеше разтърсена от шеметни сънища, където върху образа на звездочелия Хоакин Андиета се наслагваха други видения, породени от еротичните книги, които преди четеше на глас за гълъбиците на Трошикокали. Тогава го бе правила със забележително безразличие, тъй като описанията не извикваха нищо у нея, но ето че сега нахлуваха в съня й, за да я измъчват като похотливи призраци. Сама в красивата си стая с китайски мебели, Елайза започваше да се изследва очарована още с процежданото на първите утринни лъчи през прозореца. Събличаше пижамата и оглеждаше с любопитство частите от тялото си, които успяваше да зърне, а останалите обхождаше пипнешком, както преди години, във времената, когато откриваше любовта. Установяваше, че не се е променила особено. Беше по-слаба, но в същото време видимо по-силна. Ръцете й бяха загорели от слънцето и работата, но всичко останало бе светло и гладко, каквото го помнеше. Струваше й се изумително, че макар и толкова дълго притискани от пояса, гърдите й бяха останали същите — малки и твърди, със зърна като нахут. Тя разпускаше плитки — не се бе подстригвала от четири месеца, — събираше ги на гъста опашка на тила, затваряше очи, разклащаше глава и се наслаждаваше на чувството за тежест и плът, сякаш косата й беше жива. Колко странна й изглеждаше тази почти непозната жена с добре очертани бедра и ханш, с тънка талия, къдрав и жилав мъх на пубиса, твърде различен от правите и гъвкави коси на главата. Вдигаше едната си ръка, за да премери дължината й, да прецени формата й, да огледа отдалече ноктите си, а с другата опипваше хълбока, релефа на ребрата, вдлъбнатината на мишницата, очертанията на целия крайник. Спираше на най-чувствителните точки на китката и сгъвката на лакътя, като се питаше дали и Дао го е гъдел на същите места. Докосваше коси, рисуваше ушите си, дъгата на веждите и линията на устните, обхождаше с пръст устата отвътре, а после го поставяше върху зърната на гърдите, които щръкваха при допира с топлата слюнка. Прокарваше плътно ръце по бедрата, за да запамети формата им, а после по-нежно, за да усети гладката кожа. Сядаше на леглото и се опипваше от стъпалата до слабините, изненадана от почти незабележимия златист мъх по краката си. Разтваряше бедра и докосваше тайнствената цепнатина на вагината, нежна и влажна, търсеше издутината на клитора, средоточие на желания и смут, а докоснеше ли я, пред нея на мига изникваше образа на Дао Циен. Не Хоакин Андиета, чието лице едва си спомняше, а верният й приятел идваше да подхрани трескавото й въображение с неустоима смесица от пламенни прегръдки, нежни ласки и споделен смях. Накрая подушваше ръце, възхитена от силния дъх на сол и зрели плодове, който тялото й излъчваше.

Три дни след като губернаторът обяви цена за главата на Хоакин Муриета, в пристанището на Сан Франсиско хвърли котва параходът „Нордърнър“ с двеста седемдесет и пет чувала писма и Лола Монтес на борда. Това бе най-известната куртизанка в Европа, но нито Дао Циен, нито Елайза бяха чували името й. Двамата се намираха по случайност на кея — бяха отишли да приберат пратката с китайски лекарства, които им носеше от Шанхай един от моряците. Отначало решиха, че причината за карнавалната олелия е пощата — никога не бе пристигал толкова изобилен товар, — но празничната заря ги извади от заблуждение. От града, навикнал на всякакъв род чудеса, се бе стекла тълпа от мъже, любопитни да зърнат несравнимата Лола Монтес, която пристигаше откъм Панамския провлак, предшествана от фанфарите на славата си. Неколцина щастливци я свалиха на ръце от кораба с почести, достойни за кралица. И точно такова беше поведението на прочутата амазонка, докато приемаше възторжените възгласи на почитателите си. Шумотевицата изненада Елайза и Дао Циен, защото те нямаха представа коя е красавицата, но околните бързо ги осведомиха: незаконородена ирландка с най-обикновено потекло, която се представяше за благородна балерина и испанска актриса. В танците беше по-тромава и от гъска, а артистичността й се свеждаше до прекомерна суета, но името й предизвикваше разюздани видения на велики съблазнителки от Далила до Клеопатра. Точно затова пощурялото множество се стичаше да я приветства. Мъжете идваха не заради таланта й, а за да се уверят с очите си в страховитата й проклетия, в легендарната й хубост и необуздан нрав. Безочието и дързостта бяха единствената й дарба, но очевидно беше напълно достатъчна, за да пълни тя театрите, да харчи колкото цяла войска, да трупа накити и обожатели и да си позволява епични гневни изблици. Бе обявила война на йезуитите, бяха я изгонили от няколко града, но върховният й подвиг бе разбитото кралско сърце. Лудвиг I Баварски бил добър, благоразумен и пестелив човек цели шейсет години, докато Лола Монтес не се изпречила на пътя му и с няколко смъртоносни завъртания не го превърнала в кукла на конци. Монархът загубил ума, здравето и честта си, а тя опразнила хазната на малкото му кралство. Влюбеният Лудвиг й дал всичко, което пожелала, включително титлата графиня, но не успял да накара поданиците си да я харесат. Ужасните обноски и невижданите прищевки на дамата будели ненавист у гражданите на Мюнхен и накрая те се изсипали на улицата и поискали изгората на краля да бъде прогонена. Вместо да подвие опашка, Лола посрещнала тълпата с камшик в ръка и ако не били верните й слуги да я напъхат насила в каретата и да я закарат до границата, хората щели да я разкъсат. Обезумял от отчаяние, Лудвиг I се отказал от престола, готов да я последва в изгнанието, ала без корона, власт и банкова сметка господинът не струвал вече пукната пара и красавицата просто му обърнала гръб.

— С една дума, лошото име е единственото й достойнство — отсъди Дао Циен.

Неколцина ирландци разпрегнаха конете от каретата на Лола, заеха мястото им и я докараха до хотела по посипаните с цветя улици. Славното шествие мина досами Елайза и Дао Циен.

— Само това липсваше в тази страна на безумци — въздъхна китаецът, без да удостои с повторен поглед хубавицата. Развеселена и очарована, Елайза последва карнавалното шествие няколко пресечки по-нататък, а край нея трещяха ракети и изстрели във въздуха. Лола Монтес държеше шапката си в ръка, черната й коса бе сресана на път по средата, къдриците покриваха ушите й, а смаяните й очи бяха с цвят на нощна синева; беше облечена с пола от лилаво кадифе, блуза с дантели около врата и по маншетите, и къс, пошит с мъниста, бикоборски жакет. Държеше се насмешливо и предизвикателно, с пълното съзнание, че въплъщава най-първичните желания и тайни на мъжете и олицетворява онова, от което най-силно се бояха блюстителите на добродетелните нрави; тя беше порочен кумир и тази роля безкрайно много й харесваше. В изблик на въодушевление някой хвърли шепа златен прах, който полепна по косите и дрехите на Лола и тя сякаш засия. Победоносният и дързък вид на младата куртизанка разтърси Елайза. Както все по-често напоследък, тя си спомни за мис Роуз и отново почувства как я залива вълна от състрадание и нежност. Представи си я здраво стегната в корсета, с изопнат гръб и пристисната талия, да се поти под петте си фусти: „Сядай с прибрани крака, ходи изправена, не бързай, говори тихо, усмихвай се, не криви лице, за да не се набръчкаш, мълчи си и давай вид, че ти е интересно — на мъжете им е приятно жените да ги слушат“. Мис Роуз, винаги отзивчива и ухаеща на ванилия… Припомни си я обаче и във ваната, едва закрита от мократа риза, с блеснали от смеха очи и разрошени коси, поруменяла, освободена и доволна, да й шепне на ухото: „Една жена може да направи каквото поиска, Елайза, стига да го прави прикрито“. А ето че Лола Монтес изобщо не се прикриваше, беше преминала през повече премеждия и от най-смелия златотърсач, и то със самочувствието на жена, здраво стъпила на земята. Тази вечер Елайза се прибра умислена в стаята си и скришом, сякаш вършеше грях, открехна куфара с роклите. Когато за пръв път тръгна по следите на своя любим, остави багажа си в Сакраменто, но Дао Циен го бе запазил с мисълта, че един ден може да послужи. Когато Елайза отвори капака, нещо изпадна на пода и тя с изненада видя, че това е перлената огърлица, с която бе платила на Дао Циен, за да я качи на кораба. Дълго стоя развълнувана с гердана в ръка. После изтупа роклите и ги подреди върху леглото — бяха измачкани и миришеха на изба. На следващия ден ги занесе в най-добрата перачница на Китайския квартал.

— Ще напиша писмо на мис Роуз, Дао — обяви тя.

— Защо?

— Тя ми е като майка. Щом аз я обичам толкова, вероятно и тя ме обича по същия начин. Минаха четири години без никаква вест и сигурно си мисли, че съм мъртва.

— Искаш ли да я видиш?

— Разбира се, но това е невъзможно. Ще й пиша само за да я успокоя, но би било чудесно, ако можеше да ми отговори. Да й дам ли нашия адрес?

— Нима искаш семейството ти да те намери… — запита той с пресекнал глас.

Елайза се втренчи в мъжа пред себе си и изведнъж разбра, че никога не е изпитвала толкова голяма близост към някого на този свят, както в този миг към Дао Циен. Почувства китаеца в кръвта си с такава древна и свирена увереност, че се изуми колко време е прекарала край него, без да забележи. Дао й липсваше, макар да го виждаше всеки ден. Мъчно й беше за безгрижните времена, когато бяха добри приятели и всичко изглеждаше по-лесно, но и не желаеше да се върне назад. Сега между тях имаше нещо недоизказано, нещо много по-сложно и обаятелно от старата им дружба.

Роклите и фустите й се бяха върнали от пералнята и лежаха на леглото, увити в хартия. Елайза отвори куфара и извади белите чорапи и ботинките, но остави корсета. Усмихна се при мисълта, че никога не се бе обличала като млада дама, без чужда помощ, после надяна фустите и изпробва една по една роклите, за да избере най-подходящата за случая. Чувстваше се чужденка в тези дрехи, оплете се в панделките, дантелите и копчетата, нужни й бяха няколко минути, за да закопчае ботинките и да запази равновесие под толкова пластове дантели, но с всяка нова вещ, превъзмогваше колебанията и се убеждаваше в желанието си да бъде отново жена. Мама Фресия я предупреждавате за опасностите на женствеността: „Тялото ти ще се промени, мислите ти ще се объркат и всеки мъж ще може да прави с теб каквото си ще“, мърмореше тя, но тази угроза вече не плашеше Елайза.

Дао Циен тъкмо бе свършил последния преглед за деня. Стоеше по риза, без жилетката и вратовръзката, които неизменно носеше от уважение към пациентите си, следвайки съветите на учителя си по иглотерапия. Потеше се, защото слънцето още не залязваше, а това бе един от малкото горещи юлски дни, и си мислеше, че едва ли някога ще свикне с приумиците на времето в Сан Франсиско, където лятото приличаше на зима. Сутрин осъмваха с ярко слънце, но няколко часа по-късно през „Голдън гейт“ нахлуваше гъста мъгла или духваше морският вятър. Когато Елайза влезе, Дао поставяше иглите в спирт и подреждаше шишенцата с лекарства. Помощникът му си бе тръгнал, през тези дни не се грижеха за нито една sing song girl, така че двамата бяха сами в къщата.

— Искам да ти покажа нещо, Дао — каза тя.

Той вдигна поглед и от смайване изтърва шишето, което държеше. Елайза се бе пременила в изискана тъмна рокля, с бяла дантела около врата. Само два пъти я беше виждал в женски дрехи, когато се запознаха във Валпараисо, но не бе забравил как изглеждаше тогава.

— Харесвам ли ти?

— Ти винаги ми харесваш — усмихна се той и свали очилата, за да й се полюбува отдалеч.

— Това е неделната ми рокля. Облякох я, защото искам да се снимам. Вземи, това е за теб — подаде му тя малка торбичка.

— Какво има вътре?

— Спестяванията ми… За да купиш още едно момиче, Дао. Мислех да тръгна да търся Хоакин това лято, но няма да го направя. Вече знам, че никога няма да го открия.

— Изглежда, всички търсим едно, а откриваме друго.

— Ти какво търсеше?

— Знания, мъдрост, вече не помня. В замяна на това намерих sing song girls и ти видя в какво се забърках.

— Господи, у този човек няма и капка романтика! Поне от любезност да беше казал, че си срещнал мен.

— Щях да те срещна при всички случаи, така сме били орисани.

— Не започвай с приказките за прераждането…

— Защо не? При всяко прераждане, откриваме себе си, докато не изчистим кармата си.

— Звучи много страшно! Така или иначе, няма да се върна в Чили, но няма и да се крия повече, Дао. Сега искам да бъда аз.

— Винаги си била ти.

— Моят живот е тук. С една дума, ако искаш да ти помагам…

— А Хоакин Андиета?

— Може би звездата на челото означава, че е мъртъв. Представяш ли си? Предприела съм напразно това ужасяващо пътуване.

— Нищо не е напразно в нашия живот, Елайза. Човек просто си върви, без да стига доникъде.

— Пътят, който изминахме заедно не беше никак лош. Ела с мен, ще се снимам и ще пратя портрета на мис Роуз.

— Може ли един и за мен?

Хванати за ръка, те отидоха пеш до площад „Юниън“, където имаше няколко фотографски ателиета, и избраха най-лъскавото. На витрината бе изложена поредица от снимки на златотърсачи от 49 г.: младеж със светла брада и решителен вид, с кирка и лопата в ръце; група рудокопачи по ризи, втренчени в камерата със сериозно изражение, китайци на брега на някаква река; индианци, промиващи злато в тънките си ракитени кошове, семейства заселници, застанали пред покритите си с платнища каруци. Дагеротипите бяха последният вик на модата — те бяха връзката с далечните роднини, доказателство за преживяната златна одисея. Говореше се, че в градовете на Изток мнозина мъже се снимали с миньорски сечива, без да са стъпвали в Калифорния. Елайза бе убедена, че фотографията, това невероятно изобретение, ще измести напълно художниците, които рядко успяваха да постигнат прилика.

— Мис Роуз има портрет с три ръце, Дао. Дело на прочут майстор, но не помня името му.

— С три ръце ли?

— Е, художникът я нарисувал с две, но тя си добавила третата. Брат й Джереми припада, като види портрета.

Елайза си бе наумила да постави снимката в тънка позлатена метална рамка върху червено кадифе за бюрото на мис Роуз. Носеше и писмата на Хоакин Андиета, за да ги увековечи, преди да ги унищожи. Претъпкано с декори, ателието наподобяваше малък театър: имаше завеси с цветни беседки и езерца с чапли, картонени гръцки колони, гирлянди от рози и дори препарирана мечка. Фотографът се оказа припряно човече, което говореше със заекване и подскачаше като жаба, докато подбираше необходимото. След като уточниха подробностите, той постави Елайза пред някаква маса, с любовните писма в ръка, и намести зад гърба й желязна рамка, с подпора за врата — доста подобна на онази, която мис Роуз й поставяше при уроците по пиано.

— Слагам ви я, за да не мръднете. Гледайте право в апарата и не дишайте.

Човечето изчезна зад черен парцал и след секунда Елайза бе заслепена от бяла светкавица, а от миризмата на опърлено се разкиха. За втория портрет остави писмата настрана и помоли Дао Циен да й помогне да си сложи перлената огърлица.

На следващия ден Дао Циен излезе много рано да си купи вестник, както правеше винаги преди да отвори кабинета, и видя заглавията в шест колони: бяха застреляли Хоакин Муриета. Върна се у дома, притиснал вестника към гърдите си, като се питаше как да съобщи на Елайза и как ще приеме тя вестта.

На 24 юли призори, след тримесечно препускане напосоки и слепешком из Калифорния, капитан Хари Лав и двайсетте му наемници се озовали в долината Туларе. Вече им било дошло до гуша да преследват призраци и да тичат по измамни следи, знойният пек и комарите ги били изнервили до крайност и всички започвали да се гледат с омраза. Да яздиш нахалост три месеца през лятото из безводните хълмища, под безмилостното слънце, беше прекалено голяма жертва за получената нищожна заплата. По селата бяха забелязали обяви: „Хиляда долара награда за главата на разбойника“, на някои от които отдолу било надраскано: „А аз давам пет хиляди“ с подпис „Хоакин Муриета“. Хората им се подигравали, а до крайния срок оставали едва три дни, но ако се върнели с празни ръце, нямало да видят и цент от хилядата долара на губернатора. Но това бил, изглежда, щастливият им ден, защото, почти изгубили надежда, те ненадейно се натъкнали на седмина мексиканци, спрели под някакви дървета.

По-късно капитанът щеше да разказва, че дрехите и снаряжението им били прекалено скъпи, а конете от сой — още един повод за съмнение, — поради което той се приближил към тях и настоял да се представят. Вместо да се подчинят, заподозрените се втурнали към конете си, но преди да успеят да наскачат по седлата, хората на Лав ги обкръжили. Единственият, който с олимпийско спокойствие стигнал до коня си, без да обръща внимание на нападателите, сякаш не е чул предупреждението, имал вид на техен командир. Носел само нож, затъкнат в колана, останалите му оръжия висели на седлото, но той дори не посегнал към тях, защото капитанът насочил пистолет към челото му. По-късно Лав щеше да напише в доклада си, че останалите мъже от шайката, които наблюдавали зорко събитията от няколко крачки, готови да се притекат на помощ на своя водач при най-малката небрежност от страна на охранителите, изведнъж направили отчаян опит да побегнат, вероятно с намерението да отвлекат вниманието на преследвачите си, а в това време командирът им се метнал с невероятен скок на буйния си жребец, поваляйки всички пред себе си. Ала не стигнал много далеч — изстрел от пушка улучил животното и то се строполило на земята с обляна в кръв муцуна. Тогава ездачът, който по думите на капитан Лав, не бил друг, а самият Хоакин Муриета, се спуснал да бяга като елен и не им оставал друг изход, освен да изпразнят револверите си в гърдите на злодея.

— Не стреляйте повече, свършихте си работата — изрекъл той, преди да рухне, покосен от смъртта.

Това бе драматичната история, поместена в печата, но нито един от разбойниците не бе останал жив, за да разкаже какво точно се бе случило. Безстрашният капитан Хари Лав отрязал с един замах главата на предполагаемия Муриета. Някой забелязал недъгавата ръка на друга от жертвите и на часа решили, че става дума за Джак Трите Пръста, поради което обезглавили и него, а за всеки случай отсекли и сакатата ръка. Двадесетте отмъстители препуснали в галоп към близкото селище, което се намирало само на няколко мили, но поради адската горещина надупчената от куршумите глава на Джак Трите Пръста започнала да се разпада, и те я захвърлили край пътя. Преследван от мухите и зловонието, капитан Хари Лав си дал сметка, че се налага да съхрани останките, иначе нямало да стигне до Сан Франсиско, за да си получи заслужената награда, поради което ги напъхал в две стъкленици с джин. Капитанът бе посрещнат като герой — най-сетне някой бе избавил Калифорния от най-страшния злосторник в нейната история. Нещата обаче не са съвсем ясни, цялата работа намирисва на заговор, изтъкваше Джейкъб Фриймънт. Първо никой не можеше да докаже, че събитията са се развили точно по начина, по който ги описваха Хари Лав и хората му; не беше ли твърде подозрително да се натъкнат на мексиканците след тримесечно безплодно кръстосване в най-удобния за капитана час? Нямаше и кой да разпознае Хоакин Муриета: самият журналист бе ходил да види главата, но не бе успял да установи дали наистина принадлежи на разбойника, когото той познавал лично, макар да признаваше, че имало известна прилика.

Няколко седмици тленните останки на предполагаемия Хоакин Муриета и ръката на омразния му съучастник Джак Трите Пръста стояха изложени в Сам Франсиско, преди да ги понесат на победоносно шествие из цяла Калифорния. Опашката от любопитни обикаляше квартала и не остана човек, който да не е видял отблизо злокобната плячка. Елайза бе сред първите, които отидоха. Дао Циен я придружи, защото не искаше да я остави сама в подобно изпитание, въпреки че тя бе приела новината със смайващо спокойствие. След безконечно чакане под палещото слънце редът им най-сетне дойде и те влязоха в сградата. Елайза се вкопчи в ръката на Дао Циен и пристъпи решително, без да мисли за реката от пот, която струеше по дрехите й, и за разтрепераното си до мозъка на костите тяло. Озоваха се в мрачна зала, осветявана единствено от мъждукащите пламъци на жълтеникави свещи с дъх на смърт. По стените се стелеше черен креп, а в ъгъла набеден пианист с мъки сглобяваше погребалните акорди, по-скоро с примирение, отколкото с искрено чувство. Върху маса, покрита също с траурни дипли като катафалка, светлееха две стъкленици. Елайза замижа и се остави на Дао Циен да я води, убедена, че барабанните удари на сърцето й заглушават звуците на пианото. Спряха, тя усети натиска от ръката на приятеля си върху своята, пое дълбоко въздух и отвори очи. Остана загледана в главата няколко секунди, след което позволи да бъде повлечена навън.

— Той ли беше? — запита Дао Циен.

— Вече съм свободна… — отвърна тя, здраво стиснала ръката му.

1

Върховен управител на териториална единица в Америка по време на испанското господство. — Б.пр.

2

Статуя на Христос на кръста, известна под това име, тъй като останала непокътната по време на опустошително земетресение в Сантяго през месец май 1647 г. — Б.пр.

3

Презрително определение за чужденец в Латинска Америка. — Б.пр.

4

Широко използвана билка в някои южноамерикански страни — Б.пр.

5

Ламене, Фелисите Робер дьо 1782–1854, френски публицист и религиозен деец с реформаторски социални идеи, вдъхновени от християнския мироглед. — Б.пр.

6

Характерен испански музикално-сценичен жанр. — Б.пр.

7

Японски литературен жанр XVII-XIX в. с еротично съдържание и богати илюстрации. — Б.пр.

8

Европейското наименование на югоизточната част от крайбрежието на Индия. — Б.пр.

9

Древнокитайско гадателско изкуство. — Б.пр.

10

sing song girls (англ.) — изопачена форма на названието син сен — високопоставени куртизанки в Шанхай през XIX в. — Б.пр.

Content

Исабел Алиенде
Дъщеря на съдбата
Дъщеря на съдбата #2

Първа част 1843–1848

Валпараисо

Англичаните

Госпожици

Лоша слава

Кандидатите

Мис Роуз

Любовта

Втора част 1848–1849

Новината

Сбогуването

Четвъртият син

Дао Циен

Пътуването

Аргонавти

Тайната

Трета част 1850–1853

Елдорадо

Сделки

Опетнени гълъбици

Разочарования

Леки момичета

Хоакин

Необичайна двойка

1