Дейвид Далглиш

Танц с плащове

Танцът на сянката #1

На татко, който настоя, че зад Хаерн се крие повече история, отколкото предполагах в началото.

Пролог

През последните две седмици тази постройка бе служила за негово убежище, но в настоящия случай Трен Фелхорн не се чувстваше в безопасност сред стените й. Притиснал дясната си ръка, за да спре треперенето й, той несигурно пристъпи отвъд прага. От рамото му се стичаше кръв, която квасеше ръкава. Раната бе нанесена от отровно острие.

— Дано се продъниш в земята, Леон — процеди мъжът. Залитащите му стъпки прекосиха стаята, почти празна, и го отнесоха до измазаната дървена стена. И без помощта на замъгления поглед пръстите му откриха малката вдлъбнатина. Той натисна. Движението задейства металния език от другата страна на стената. В нея зейна тайна врата.

Предводителят на Паяковата гилдия тежко се отпусна на стола и свали сивото си наметало. Проходът го бе отвел в много по-широка стая, по чиито сребреещи стени висяха скъпи картини.

Фелхорн стисна зъби, докато освобождаваше ранената ръка от ризата. Токсинът бе предназначен само да парализира, но това не бе особено успокоение. Най-вероятно Леон Кънингтън го бе искал жив, за да получи възможността да се отпусне в огромния си фотьойл и да наблюдава работата на мъчителите си. Думите, изречени от дебелака, бяха разпалили у Трен ярост, която отказваше да умре.

— Няма да треперим пред плъхове, които се хранят с огризките ни — бе казал Леон, поглаждайки тънкия си мустак. — Наистина ли си мислиш, че имаш шанс срещу обединеното богатство на Трифектата? Бихме могли да откупим душата ти от боговете.

Нетърпима гордост и нетърпима арогантност. Още тогава Трен се бе овладял с усилие. Единствено самоконтролът не бе му позволил да забоде късия си меч в гушата на тлъстия си събеседник. В продължение на векове семействата Кънингтън, Кинън и Гемкрофт, образуващи Трифектата, бяха управлявали от сенките. През цялото това време те се бяха сдобили с услугите на достатъчно крале и свещеници, за да придобият основание да смятат, че и боговете биха се продали по не по-различен начин.

Грешка беше да отхвърля настояването на интуицията си. Леон трябваше да пукне още там, пред очите на телохранителите си. Трен бе допуснал и още една грешка: срещата им се бе провела в имението на Кънингтън. Зарече се, че друг път няма да допусне подобна непредпазливост. В продължение на три години бе правил всичко по силите си, за да не позволи на войната да излезе извън контрол. Но изглеждаше, че всички във Велдарен копнеят за хаос.

Щом градът иска кръв, ще я има, помисли си Трен. Но тази кръв няма да се окаже моята.

— Ти ли си, татко? — долетя гласът на най-големия му син.

— Да — отвърна Фелхорн, сдържайки гнева си. — Но ако не бях, какво щеше да направиш, след като вече си издал присъствието си?

Рандит изникна от съседната стая. Той споделяше голяма прилика с баща си — същите остри черти, тънък нос и мрачна усмивка. Чупливата коса бе наследил от майка си, което го правеше особено скъп в очите на Трен.

Сходствата продължаваха и в облеклото. Младежът също носеше сиви панталони и наметало в същия цвят. От едната страна на колана му висеше дълга рапира, а от другата се поклащаше кинжал.

— Щях да те убия — отвърна Рандит, вперил сините си очи в бащините. Наперена усмивка раздвижи лявата половина на лицето му. — Не ми е нужна изненада, за да го сторя.

— Затвори проклетата врата — каза Трен, подминал перченето. — Къде е магьосникът ни? Хората на Кънингтън ме отровиха. Ефектът на токсина… създава известни неловкости.

Това бе изключително меко казано, но Трен не би разкрил истината пред сина си. Дори не помнеше ясно бягството си от имението. Отровата не само бе вцепенила ръката му, а и бе потопила в болка цялата засегната половина на тялото. Мускулите на врата му често бяха припламвали, а едното коляно не бе спирало да се вцепенява през цялото време. Фелхорн бе накуцвал припряно из улиците на Велдарен. За негов късмет нощите бяха почти безлунни и пусти, така че никой не беше станал свидетел на жалкото му оттегляне.

— Не е тук — отвърна Рандит и се приведе към рамото на баща си, за да огледа раната.

— Тогава върви го намери. Как протекоха нещата в имението на Гемкрофт?

— Хората на Мейнард Гемкрофт започнаха да стрелят от прозорците, когато се приближихме — докладва младежът. Той се обърна към шкафовете и започна да търси. Малка черна бутилка представляваше края на търсенето му. Но когато се обърна отново, за да излее част от съдържанието й върху раната, Трен я изтръгна от ръката му и сам се зае да изсипва кафеникавата течност, при което просъска през зъби. Сякаш бе излял течен огън върху ръката си. Но към облекчението, настъпило от самото оттегляне на паренето, се прибави и усещането за отслабващото влияние на отровата.

— Къде е Арон? — попита Трен, когато болката се успокои. — Ако ти нямаш намерение да доведеш магьосника, той ще го стори.

— Пак се е сврял някъде. И чете. Аз му споделих, че е много вероятно скоро в града да изникнат наемници, изпратени да унищожат всички гилдии, а той ме изгледа като че съм някакъв уличен продавач и съм седнал да говоря за времето.

Трен потисна гримасата си.

— Прекалено си нетърпелив с него — каза той. — Арон разбира повече, отколкото смяташ.

— Той е прекалено мекушав и е страхливец. Нашият живот никога няма да стане подходящ за него.

Здравата ръка на Трен Фелхорн рязко посегна напред, сграбчи Рандит за ризата и го дръпна към себе си. Лицата им се озоваха съвсем близо едно до друго.

— Чуй ме добре. Арон е мой син, също като теб. Каквито и упреци да имаш, отстрани ги. Дори най-заможният крал е нищо в очите ми в сравнение със собствената ми плът и кръв. Очаквам същото и от теб.

Той блъсна Рандит и се провикна:

— Ела, Арон. Нужен си ми.

Ниско осемгодишно дете прекрачи в стаята, притиснало книга със захабени корици към гърдите си. Лицето му се отличаваше с приятна мекота, предвещаваща бъдещ красавец. Но то бе наследило косата на баща си — руса, спускаща се на къдри около ушите, и с перчем, който се привеждаше почти до тъмносините очи.

Без да продума, детето се отпусна на едно коляно и сведе глава, все така стиснало книгата.

— Знаеш ли къде е Крегон? — попита Трен. Арон кимна. — Къде?

Арон не каза нищо. Заради раната и умората баща му нямаше намерение да провежда продължителни разпити. Останалите деца растяха сред нескончаем бъбреж. Разговорливите дни на Арон включваха около девет думи (и то рядко употребени в едно и също изречение).

— Не се дръж като глухоням и кажи къде е — каза Рандит, усетил раздразнението на баща си.

— Няма го — почти недоловимо каза Арон. — Той е глупак.

— Глупак или не, той работи за нас и ни носи недвусмислена полза — каза Трен. — Върви го доведи. Ако започне да спори, прокарай пръст по врата си. Той ще разбере.

Арон кимна и излезе.

— Дали не спазва обет за мълчание? — каза Рандит, загледан в напускащия си брат. Арон се отдалечаваше съвсем спокойно, без да бърза.

— Затворил ли е тайната врата? — попита Трен.

— Затворил и залостил — заяви младежът, след като провери.

— В такъв случай е по-умен от теб.

Рандит само се подсмихна.

— Щом казваш. Но точно сега си имаме по-големи проблеми. Стрелбата на Гемкрофтови, капанът на Леон… това означава война, нали?

Трен преглътна беззвучно и кимна.

— Трифектата е загърбила мира и иска кръв. Нашата кръв. Ако не реагираме бързо, ще я получи.

— Бихме могли да увеличим подкупите — предложи Рандит.

Баща му поклати глава.

— Вече са се уморили от тази игра. Ние ги обираме, при което те почервеняват от гняв, а после ги подкупваме със собствените им богатства. Сам си видял какви огромни суми инвестираха в наемници през последните месеци. Вече са взели решение. Искат да ни унищожат.

— Това е нелепо — настояваше Рандит. — Ти си обединил почти всяка гилдия в града. Ние разполагаме с асасини, шпиони, биячи… какво ги кара да мислят, че биха успели да оцелеят в една открита война?

Трен се навъси, а младежът започна да барабани с пръсти по предпазителя на рапирата си.

— Дай ми неколцина от най-добрите ни хора — продължи синът му. — Когато окървавеният труп на Леон Кънингтън бъде открит в собственото му легло, останалите бързо ще проумеят, че е далеч по-добре да приемат подкупите ни, отколкото да останат да се осланят на милостта ни.

— Ти си още млад. Не си готов за това, което Леон е подготвил.

— На седемнадесет съм — възрази Рандит. — Вече съм мъж. Убитите от мен надхвърлят бройката на годините ми.

— А убитите от мен са повече от вдишванията на целия ти живот — със зараждаща се острота каза Трен. — Но дори и аз няма да се върна в онова имение. Те искат точно това, не проумяваш ли? Цели гилдии ще бъдат унищожени в рамките на дни. Онези, които оцелеят, ще наследят града. Няма да допусна наследникът ми да погине още в първите часове.

Със здравата си ръка Трен постави един от късите си мечове върху масата. Без да отделя пръсти от дръжката, той погледна Рандит в очите. Погледът на Фелхорн съдържаше предизвикателство, което всъщност целеше преценка — целеше да види що за човек е синът му в действителност.

— Няма да се занимавам с имението — каза младежът. — Но и няма да се крия. Ти си прав, татко. Това е началото и е решаващо. Нашите постъпки ще определят развитието на последващите месеци сражения. Нека търговците и благородниците се крият. Ние владеем нощта.

Рандит повдигна качулката си и се отправи към тайната врата. Трен го наблюдаваше мълчаливо, с треперещи ръце. Но трепереше не заради отровата.

— Бъди внимателен — каза накрая Фелхорн, вкаменил лицето си. — Всяка постъпка носи последици.

Младежът не показа да е доловил заплахата.

— Ще изпратя Зенке — отвърна Рандит. — Той ще те пази, докато Арон се върне с магьосника.

С тези думи той излезе. Останал сам, Трен стовари длан върху масата и изруга. Пред очите му минаваха всички онези часове, които бе заделил за подготовката на Рандит — разговорите, тренировките и уроците — всичко това, целящо да подготви достоен наследник за Паяковата гилдия.

Всичко това е било напразно.

Вратата се отвори с изщракване. Трен очакваше да види магьосника или Рандит, завръщащ се, за да заглади рязкото си напускане. Вместо това в стаята пристъпи нисък мъж, привързал черна кърпа пред лицето си.

— Не бягай — каза непознатият.

Трен грабна меча си и отрази първите две атаки на вражеския кинжал. След това се опита да контраатакува, който опит се оказа плачевен. Погледът му още не се бе изчистил напълно, а мускулите му не бяха в състояние да се възползват от обичайната си бързина. Груб удар изби оръжието от ръката му. Трен отстъпи назад с опит изненадващо да блъсне стола към нападателя си. Убиецът не се впечатли, а изрита Фелхорн в коляното. Падайки, мъжът се извъртя. Отказваше да умре, наръган в гръб.

— Леон ти изпраща поздрави — рече асасинът, повдигнал кинжал за последен замах.

Неочаквано той се сгърчи, а очите му се разшириха. Кинжалът се отрони от ръката му. Самият нападател го последва миг по-късно. Зад него стоеше Арон, стиснал окървавен меч. Трен удивено наблюдаваше как малкият му син коленичи. Детето държеше меча върху дланите си и го протягаше към него. Кръвта от острието се стичаше по малките китки.

— Мечът ти — каза Арон.

— Как… Защо се върна? — попита Трен.

— Той се криеше — отвърна момчето, все така тихо. Не звучеше разстроено. — Изчакваше да останеш сам. Затова аз останах да дебна него.

Трен почувства как краищата на устата му трепват и прие оръжието си. Насреща му стоеше момче, което прекарваше дните си в четене под леглото и криене из гардеробите, на чиято мекушавост брат му се присмиваше. Момче, което никога не се защитаваше, когато бъдеше принудено да се бие; което никога не повишаваше гневно глас.

Момче, което бе убило човек на осемгодишна възраст.

— Зная, че си умен — каза Трен. — Но животът, който ние живеем, е заплетен, оставил ни сред лъжци и предатели. Трябва да се доверяваш на инстинктите си и да се научиш да се вслушваш не само в това, което е казано, но и в онова, което бива премълчано. Можеш ли да сториш това? Можеш ли да гледаш на останалите като на елементи от игра и да осъзнаваш какво трябва да бъде сторено, синко?

Арон го погледна, несмутен от кръвта по баща си.

— Мога.

— Добре. Тогава остани да чакаш с мен. Рандит скоро ще се върне.

Десет минути по-късно вратата проскърца.

— Татко? — попита младежът, пристъпвайки вътре. Следваше го Зенке, дясната ръка на Трен. Въпросният бе малко по-възрастен от Рандит, с добре оформена руса брада. В десницата си стискаше боздуган. И двамата се втренчиха в трупа, проснат на пода, наръган в гърба.

— Той те изчакваше да си идеш — обади се Трен от стола си, който бе поставил директно срещу вратата.

— Къде? — попита Рандит. Сетне погледна към Арон. — И защо той е още тук?

Трен поклати глава.

— Ти не разбираш, Рандит. Нарушаваш заповедите ми, но не заради разбиране, а заради арогантност. Отнасяш се към враговете ни с презрение, вместо с почитта, която се полага на заплахата им. И, което е най-лошо, излагаш живота ми на риск.

Фелхорн погледна към Арон, после върна погледа си върху Рандит.

— Прекалено много грешки — заключи той. — Прекалено много.

Сетне зачака. С надежда.

Арон пристъпи към брат си. Сините му очи бяха спокойни. С едничко плавно движение той сграбчи кинжала на Рандит, изтегли го и го заби до дръжката в гърдите му. Зенке неволно направи крачка назад, втрещен, но прояви достатъчно разумност, за да не каже нищо. А детето изтегли кинжала, обърна се и го поднесе на баща си.

Трен се изправи от стола си и отпусна ръка върху рамото му.

— Справи се добре, синко — каза той. — Наследнико.

— Благодаря — прошепна насълзеният Арон. Той се поклони ниско. Зад него тялото на брат му продължаваше да кърви върху пода.

Глава първа

Пет години по-късно

Арон беше сам.

Стените на помещението бяха обикновени голи дъски. Подът не бе покрит с килим. Отсъстваха прозорци, имаше една-единствена врата, заключена отвън. Тишината бе потискаща, накъсвана от неравномерното му покашляне. В отсрещния ъгъл стоеше ведро, в което да се облекчава. След първия ден миризмата бе престанала да го безпокои.

Новият му наставник му бе заръчал само едно: да изчаква. Бе му връчил мях с вода, но не и храна или разписание. Липсата на четиво беше особено мъчителна, защото пораждаше скука. Въпросната скука бе много по-лоша от постоянните крясъци и удари на предишния учител — Гъс Сприхавия. Сред гилдията се мълвеше, че Трен лично му ударил тридесет камшика след приключването на обучението. Арон се надяваше, че настоящият му наставник ще бъде направо убит. От всички учители, които се бяха занимавали с него през последните пет години, Робърт Хаерн се очертаваше като най-жесток.

Името бе единственото, което Арон знаеше за него. Наставникът бе жилав възрастен мъж, който имаше навика да замята сивата си брада назад. И носеше бастун.

Арон никога не бе ненавиждал усамотението. В началото идеята за няколко часа в мрака не бе го притеснила. Още от малък той бе обожавал да се слива със сенките, за да наблюдава живота на околните.

Но сега? След като бе прекарал неизброими часове, може би дори дни, дори и с неговата слабост към тишината и спокойствието…

Тогава Арон установи, че е разбрал замисъла на наставника си.

Той се приближи до вратата, коленичи пред нея и пъхна пръсти под нея. След като бе затворил новия си обучаем, наставникът бе притиснал парцал към прага на вратата, за да затули и малката ивица светлина. По-рано юношата не бе го измествал, за да не ядоса новия си учител. Но сега не го беше грижа. Целта на това затваряне бе да го накара да проговори, да копнее за разговор. Който и да беше този Робърт Хаерн, Трен несъмнено го бе наел с тази цел.

— Пусни ме да изляза.

Думите прозвучаха в дрезгав шепот, който сепна Арон — той бе възнамерявал да изкрещи. Наистина ли бе толкова стеснителен?

— Казах да ме пуснеш — кресна той.

Вратата се отвори. Светлината прободе очите му. Наставникът прекрачи прага и затвори вратата. В едната си ръка възрастният мъж стискаше факла, а в другата носеше книга. Усмивката му бе отчасти скрита зад брадата.

— Отлично — каза Робърт. — Само двама от учениците ми са изкарвали по-дълго, но и двамата имаха повече мускули, отколкото разум. — Гласът му бе дълбок и ясен, прогърмяващ из дребното помещение.

— Зная какво се опитваш да направиш — каза Арон.

— Какво каза? — попита старецът. — Говори по-високо, момче. От тридесет години слухът ми вече не е младежки.

— Казах, че зная какво се опитваш да направиш.

Робърт се засмя.

— Нима? Да знаеш и да предотвратиш са две различни неща. Възможно е да знаеш за приближаващ се удар, но значи ли това, че ще успееш да го спреш? Баща ти ми спомена за обучението, което си преминал, така че в твоя случай отговорът е по-скоро утвърдителен.

Започнал да привиква към светлината на факлата, Арон се оттегли в ъгъла. Без мрака се чувстваше гол и беззащитен. Погледът му попадна върху ведрото. Прониза го неочакван срам. Но старецът не показваше да се притеснява от миризмата.

— Кой си ти? — попита младежът, слагайки край на повече от минута мълчание.

— Казвам се Робърт Хаерн. Представих ти се, когато те доведох тук.

— Това не ми говори нищо. Кой си ти?

За миг сбръчканото лице изрази веселие, чийто смисъл Арон не можеше да разтълкува.

— Много добре. Някога бях наставник на крал Едуин Велор, но впоследствие той започна да се отегчава от моите… коригирания.

— Коригирания. — Това потвърждаваше Ароновата догадка. — И този престой в тъмното целеше да коригира прекомерното ми мълчание.

Този път Робърт го изненада с реакцията си — старецът изглеждаше шокиран.

— Небеса, момче, нищо подобно. Бе ми казано за мълчаливостта ти, но не с тази цел баща ти ме нае. Тази тъмна стая е урок, за който се надявам, че скоро ще разбереш. Ти си се научил да боравиш с меч и да се промъкваш през сенките. А аз се придвижвам с бастун, който вдига не по-малко шум от старите ми кости. Какво би било моето предназначение?

Арон обви ръце около себе си. Не можеше да определи момента от денонощието, но в стаята беше студено, а той нямаше дори одеяло.

— Да ме учиш.

— Това е изтъкване на очевадното. На какво да те науча?

Робърт внимателно приседна в средата на стаята, все така повдигнал факла. При движението гърбът му изпука, потвърждаващ изтъкнатата неотдавна старост.

— Не зная — отвърна момчето.

— Добро начало. Ако не можеш да отговориш на някой въпрос, признай, за да си спестиш срама. Слепите опити за отгатване само забавят разговора. Но би трябвало да знаеш отговора. Спомни си, че споменах предишното си занимание. Гарантирам ти, че по време на цялото обучение ще ти задавам само въпроси, на които си способен да отговориш.

— Аз вече мога да чета и пиша. На какво друго би могъл да ме научи един старец?

Възрастният мъж се усмихна под светлината на факлата.

— Има хора, които се опитват да те убият, Арон. Знаеше ли това?

Младежът понечи да отрече, но млъкна. Погледът на новия му наставник съветваше за размисъл над отговора.

— Да — призна накрая той. — Макар да не ми се иска да го кажа. Трифектата иска да унищожи всички престъпнически гилдии. Аз също съм член и не представлявам изключение.

— Напротив, различен си. — Робърт остави книгата на пода и премести факлата в другата си ръка. — Ти си наследникът на Трен Фелхорн. Наследникът на най-страховития човек в цял Велдарен. Някои казват, че по-опитен крадец не би се намерил в никой от краищата на Дезрел.

Подобно възхищение към баща му не беше чуждо за Арон. Но този път той се осмели да зададе онова питане, на което до този момент никога не се бе осмелявал.

— А действително ли е така?

— Не съм достатъчно запознат в тази област, за да подкрепя мнението си с авторитет — каза Робърт. — Зная, че богатствата, които е натрупал като млад, са легендарни.

Отново настъпи мълчание. Арон плъзна поглед из стаята, взорът му нямаше на какво да се задържи. Помещението бе голо, покрито единствено със сенки. Той усещаше, че наставникът му го изчаква отново да заговори, само че не знаеше какво да каже. Юношата се загледа в светлината на факлата. Робърт се изхрачи настрани и каза:

— Много са въпросите, които би трябвало да зададеш. Един от тях е най-очевиден и най-важен. Мисли, момче.

Арон се загледа в лицето му.

— Кой съставя Трифектата — рече той.

— Кой какво? Говори по-високо, аз съм почти глух.

— Трифектата — почти изкрещя Арон. — Кои влизат в нея?

— Отличен въпрос. Нейните предводители обичат да казват: ние идваме след боговете. След края на Свещената война, когато Карак и Ашур били прогонени от богинята, навсякъде царял хаос. Държавите били разкъсани, хората се бунтували, навсякъде вършеели грабители. Трима заможни оформили съюз, за да защитят богатствата си. Избрали за свой символ орел, кацнал върху златен клон. Този символ им служи вече петстотин години.

Старецът замълча и потърка брадата си. Факлата отново се озова в другата ръка.

— Ето и един въпрос за теб, момче: защо те искат да унищожат гилдиите?

Това питане не беше сложно. Символът криеше отговора.

— Те пазят златото си — каза Арон. — А ние им го отнемаме.

— Именно. Разбира се, понякога те прахосват златото си фриволно и безпричинно. Но дори и тогава това става по тяхна воля. Не биха допуснали отнемането му. В продължение на векове Трифектата е търпяла различните гилдии на крадци, съсредоточавайки се над увеличаването на могъществото си. За това няма съмнение. Почти целият Нелдар е под техен контрол. До неотдавна първенците й са виждали единствено досада в лицето на гилдиите. Но това се е променило. Защо? Това е следващият ти въпрос.

Това питане бе по-трудно. Арон се замисли над казаното досега. Паметта му бе отлична и бързо му показа съответстващи думи.

— Баща ми е натрупал легендарно богатство — каза той и се усмихна, горд от разгадаването на отговора. — Явно е откраднал прекалено много от Трифектата и тя вече не го смята за нещо незначително.

— Да, той се превърна в заплаха — съгласи се Робърт. — Заможна заплаха. А престижът му обединяваше останалите гилдии. В началото баща ти събра около себе си най-силните членове, но преди около осем години започна да привлича останалите гилдийни предводители: с обещания, заплахи, подкупи и дори убийства. Той смята, че дори Трифектата би се поколебала да се изправи срещу подобна обединена мощ.

Старецът разгърна книгата. Оказа се, че тя е куха и съдържа сирене и месо.

Наложи се Арон да използва цялата си воля, за да не грабне храната. От краткия престой край учителя си бе разбрал, че подобна невъзпитана постъпка не би срещнала одобрението му.

— Това е за теб. Ти ми достави удоволствие с вниманието си.

Юношата не се нуждаеше от втора подкана. А старецът бавно се изправи и пое към вратата.

— Ще се върна — обеща той. Пръстите му бързо докоснаха част от стената. Арон не можа да проследи движението, чу единствено последвало изщракване. Метална поставка бе изскочила от мястото. В нея наставникът прикрепи факлата.

— Благодаря — каза Арон, зарадван от оставането на светлината.

— Ето ти въпрос, над който да размишляваш. Преди осем години баща ти обедини гилдиите. Преди пет години между тях и Трифектата избухна война. Каква е причината за неуспеха на баща ти?

След тези думи ярката светлина на отворената врата погълна стареца.

Трен го чакаше недалеч от вратата. Бе се облегнал на стената на място, което му позволяваше да вижда и двата входа в дневната. Домът бе просторен и добре обзаведен.

— Ти ми каза, че първият урок е най-важен — каза Фелхорн, скръстил ръце пред гърдите си. — Как се справи синът ми?

— Чудесно — отвърна Робърт. — И не го казвам от страх. Не съм се старал да премълчавам от крале, че принцовете им са сополиви лигльовци.

— Аз бих могъл да те нараня много по-зле от кралете — отбеляза Трен, но в подмятането му отсъстваше заплаха.

— Някой път трябва да разгледаш тъмниците на Велор. Но, както казах, синът ти бе интелигентен и възприемчив. Най-важното, той престана да се гневи на затварянето, когато му казах, че това не е наказание. След още няколко факли ще започна да му давам книги.

— Няма ли опасност димът да го задуши? — Трен погледна към вратата на стаичката.

— В тавана има малки процепи — отвърна Робърт, куцукащ към близкото кресло. — Стотици пъти съм използвал стаята, първомайсторе. Не се тревожи. Заради изолирането умът му ще зажаднее за знание. Той ще се научи да го овладява, а аз ще му помогна да го изостри като кинжал. Надявам се, че когато обучението му приключи, Арон ще запомни тази степен на съсредоточеност и ще я пресъздава в по-хаотични условия.

Трен вдигна качулката си и се поклони.

— Ти беше скъп — каза той. — Трифектата обеднява, ние също.

— Крадците винаги ще намерят какво да крадат — злато, бижута или храна.

Очите на Фелхорн леко блеснаха.

— Но си струваше цената — продължи той, поклони се отново и напусна къщата. Сивото му наметало бързо се стопи сред улиците на Велдарен. Робърт захвърли бастуна си и без да накуцва се отправи към другия край на стаята, за да си налее питие. След това отново се настани в креслото и изсумтя доволно.

Бе очаквал да измине повече време, а едва бе успял да преполови чашата си, когато някой потропа двукратно — изглежда в последните години хората ставаха все по-нетърпеливи.

Веднага след това в стаята влезе тъмнокос мъж, чиято коса бе започнала да посивява едва забележимо. Той бе облечен в простовати дрехи, целящи да отклоняват вниманието, макар че усилията им донякъде биваха унищожени от белега върху лицето на носителя. Макар че качулката се опитваше да го скрие, Робърт го бе виждал много пъти и можеше да си го представи. Това бе Джерънд Кролд — човекът, заел неговото място като наставник и доверен съветник на краля.

— Трен остана ли доволен? — осведоми се той, докато се настаняваше срещу домакина.

— Определено — отвърна Робърт с известна нотка раздразнение. — Но мисля, че удовлетворението му би помръкнало, ако бе зърнал кралския съветник да се промъква в дома ми.

— Никой не ме видя — троснато отвърна събеседникът му. — В това съм сигурен.

— Когато става дума за Трен Фелхорн, човек никога не може да бъде сигурен. — Старецът махна с ръка. — На какво дължа посещението ти?

Съветникът кимна към вратата, зад която стоеше Арон.

— Той може ли да ни чува?

— Не, разбира се. Сега отговори на въпроса ми.

Джерънд прокара длан по гладко избръснатото си лице и продължи с по-хладен глас:

— За човек, който живее единствено заради проявената от краля милост, ти си непростимо груб към неговите служители. Трябва ли да прошепна в ухото му колко неотзивчив си в това начинание?

— Шепни колкото си искаш. Не ме е страх от дребния лигльо. Той се плаши от собствената си сянка и подскача до тавана при всяка гръмотевица.

Кролд присви очи.

— Опасни думи, старче. Няма да старееш още дълго, ако продължаваш да се изказваш с подобна безразсъдност.

— Животът ми така или иначе наближава края си — отвърна Робърт и допи чашата си. — Седнал съм да заговорнича зад гърба на Трен Фелхорн. Така или иначе съм мъртвец.

Джерънд се изсмя.

— Прекалено много го надценяваш. Той остарява. Освен това е далеч от полубога, за когото пияните глупци го смятат. Но щом присъствието ми те плаши, ще си вървя. Освен това съпругата ми е обещала една млада червенокоса, с която да отпразнуваме тридесетия ми рожден ден.

Робърт подбели очи. Съветникът обожаваше да говори за завоеванията си, пресилвайки значително. Това бе любимата му тактика, когато искаше да отвлече вниманието на събеседника си. Но в случая старецът нямаше представа за причината.

— Ние от рода Хаерн не се интересуваме от плътското — каза възрастният човек и се надигна с пресилена гримаса. Джерънд услужливо взе чашата му, за да я напълни. — Просто изникваме насред полята — продължи Робърт. — Чувал ли си звука, когато ботушите ти затънат дълбоко в калта? Това оповестява раждането на пореден Хаерн.

— Чудничко — каза Кролд и му подаде чашата. — Значи ти водиш произхода си от някое благородническо наметало? Или чорапа на някой мъдрец?

— Нищо подобно — отвърна Робърт. — Някой се е облекчил в дупка на полето, от която съм изникнал аз, измокрен и ядосан. А сега ми кажи защо си тук, иначе ще отида при крал Велор и ще му съобщя за собственото си неудовлетворение от липсата на сътрудничество от твоя страна.

Джерънд не изглеждаше смутен от обидата.

— Обожавам червенокосите. Нали знаеш какво се говори за тях? Или пък не, с оглед на казаното преди малко. Много са темпераментни. Но тъй като настояваш да бързам, ще бързам. Дойдох да взема момчето.

— Арон?

Съветникът наля чаша и на себе си и я повдигна в поздрав.

— Кралят реши така, а аз подкрепям мъдрото му решение. Ако разполагаме с момчето, ще принудим Трен да сложи край на досадната си война.

— Да не си си изгубил ума? — попита Робърт. — Искаш да вземеш Арон за заложник? Трен се опитва да сложи край на войната, не да я удължи.

Сега вече осъзнаваше причината за разточените приказки на посетителя си, за начина, по който погледът му бе обхождал цялата стая. Старецът изстина.

— В момента войници обграждат дома ми — отгатна той.

— Уверихме се, че Трен си е отишъл — рече Кролд, пресуши чашата си и се облиза. — Ти си сам. Колкото и да играеш игрички, ти пак си оставаш един Хаерн, който е неспособен да проумее нещата в действителност. Казваш, че Трен не иска да продължава войната си? Грешиш. Той не иска да загуби, така че няма да й позволи да свърши. Но Трифектата никога няма да отстъпи пред него. Никога. Този сблъсък ще свърши единствено след унищожаването на една от страните. На Велдарен няма да му липсват гилдиите на крадците. Но ще можем ли да живеем без храната и удоволствията, които ни осигурява Трифектата?

— На мен калта ми е достатъчна — каза Робърт. — А за теб?

Той замахна с бастуна си. Краят строши чашата и продължи към челото на Кролд. Окървавеният съветник рухна на пода, а старецът бързо се отправи към стаичката. Отвъд входа на дома му вече долитаха викове. С трясък входната врата бе строшена.

Робърт нахлу в малкото помещение. Момчето потръпна от рязката светлина, но веднага скочи на крака, моментално застанало нащрек. Старецът усети тъга, защото осъзна, че няма да има възможност да продължи работата си с толкова даровит ученик.

— Трябва да бягаш. Войниците ще те убият. Отзад има прозорец. Върви!

Никакво колебание. Никакви въпроси. Арон веднага го послуша.

Робърт приседна върху студения под. За един кратък момент бе понечил да вземе догарящата факла, за да я използва като оръжие, но почти веднага се отказа от тази мисъл, защото пламтящата цепеница би се оказала безсилна срещу броните на гвардейците.

Първи в стаичката нахлу едър войник, стиснал меч в едната си ръка и окови в другата.

— Нима кралят е решил отново да се възползва от услугите ми? — попита старецът и се изсмя мрачно.

Джерънд Кролд изникна до войника, притиснал носна кърпичка към главата си. На челото му се бе издигнала цицина.

— Глупав старец — промърмори съветникът и кимна на стража.

Робърт затвори очи, за да не гледа полетелия към главата му удар.

Глава втора

Информацията означаваше пари, а Кайла обожаваше и двете. Тя не бе от най-безшумните крадли и за разлика от мнозина, споделящи дейността й, не умееше да се придвижва из сенките с лекотата на риба във вода. Пръстите й не притежаваха онази убедителна милувка, под която ключалките се предаваха. Но ушите й винаги бяха наострени, а очите й не пропускаха нищо. През досегашния си живот бе узнала, че продаването на информация може да й осигури пари и безопасност… макар че със същата лекота можеше да предизвика и смъртта й. Понякога тайните бяха прекалено опасни за продаване.

Докато наблюдаваше как войниците обграждат дома, Кайла се опитваше да пресметне стойността на съзираното. Очевидно кралят — или някой от хората му — се намесваше в сенчестата война между Трифектата и гилдиите. Жената безшумно премести тежестта си, за да запази ловкостта на краката си. Бе заела позиция върху покрива на една от съседните къщи. Още откакто войниците бяха навлезли в града Кайла ги бе следвала, обикаляйки покривите.

От мястото си тя почти не можеше да види предната врата, но отдавна се бе научила да преценява хората. Дрехите и походката издаваха всеки, без значение колко добре е скрил лицето си или колко бе мрачно наоколо. В случая не й се наложи да се възползва от това си умение, защото вятърът бутна качулката на излезлия. Тя веднага разпозна белязаното лице на Джерънд Кролд. Кралският съветник притискаше ръка към челото си. В следващия момент той осъзна падналата си качулка, огледа се бързо и я дръпна ниско над лицето си.

Имаш много здраве, ако смяташ, не ще ме видиш, помисли си тя. И се усмихна. Сега разполагаше с нещо, което ставаше за продан. Всяка седмица Кайла се отбиваше при дребосък на име Ъндри, който държеше малко магазинче за наливни парфюми. Тя му прошепваше наученото, а той й връчваше тумбеста бутилка, пълна не с благовония, а със златни и сребърни монети. От него информацията поемаше, за да приключи пътя си в ухото на Лори Кинън. Това бе най-богатият от тримата първенци на Трифектата.

Кайла чу крясъци. Тя отново се раздвижи и видя как момче изскача през един от прозорците, претъркулва се при падането и се стрелва в мрака. Недалеч от него имаше войник, който се сепна от рязката поява и не можа да реагира навреме.

Още преди да е осъзнала решението си, Кайла вече се раздвижваше и протягаше ръка към колана си. В него бяха пъхнати десетки малки кинжали, предназначени за хвърляне. Ако съдеше по виковете и трескавото щъкане на войниците, те търсеха момчето. То очевидно бе ценно. И Кайла нямаше навика да изпуска лесните пари. Щом Ъндри бе склонен да плаща за слуховете за нови наемници и необичайно големи доставки, колко ли щеше да плати за младия роднина на някой от Трифектата или гилдийните първенци?

Тя хвърли кинжала. Макар сенките да не бяха нейна втора кожа, а с безшумното промъкване да се познаваха отдалеч, в хвърлянето на ножове Кайла бе ненадмината. Преди войникът да е успял да се обърне и да се впусне след момчето, тънкото острие бе пронизало трахеята му. Стражникът беззвучно се свлече на земята. Жената прибра втория кинжал, изтеглен за евентуално второ хвърляне, и се огледа за момчето.

По дяволите, бърз е, помисли си тя, затичана след него. Ако юношата не бе толкова паникьосан, щеше да чуе трополенето й върху керемидите. Той непрекъснато криволичеше из уличките, за да се отърве от евентуални преследвачи, но неминуемо напредваше на изток. Щом откри това, Кайла започна да стопява разстоянието, поемайки по пряк път.

Къде ли ще ме отведеш? Заради неочаквано гръмналата край нея шумотевица Кайла спря и се приведе. Известно притеснение започна да си проправя път към гърлото й. Изглежда войниците наистина се бяха впуснали в преследване. И то не само неколцината, които бяха обградили дома. Стотици притичваха на малки групи из улиците.

— Момчето! — крещяха те. — Предайте ни момчето!

Войниците нахлуваха по домовете, претърсваха улиците, безцеремонно изблъскваха всички, които изникнеха на пътя им. Бавно и систематично те претърсваха целия източен квартал.

— Проклятие — промърмори Кайла.

Тя не бе най-търсената жена във Велдарен, но и не се намираше в особено дружелюбни отношения със закона. Някой войник в лошо настроение лесно можеше да й вземе кинжалите. А ако бъдеше установена връзката между нея и убития стражник…

Недоволна от забъркването си, Кайла се раздвижи, за да огледа позициите на войниците. В следващия момент осъзна, че е изгубила момчето, затова трескаво изтича до северния ръб. Ако то бе променило посоката си неочаквано или бе изчезнало в някоя къща, войниците щяха да го заловят, а не тя.

Във всеки случай знаеше едно: не Ъндри щеше да й плати за залавянето на момчето. Някой, преследван от цялата градска стража, заслужаваше много по-добър откуп. Кралски откуп.

Зървайки младия беглец, тя си отдъхна. Това момче представляваше тичаща торба със злато. Кайла никога нямаше да си прости, ако беше го изпуснала.

Невръстният юноша накуцваше, макар че Кайла не бе сигурна за причината. Освен това той се отправяше встрани от пътя. Когато осъзна защо, жената изпита смесени чувства. Пред него се издигаше стар изоставен храм на Ашур, отдавна опразнен, по̀ на север се издигаше ново светилище от бял мрамор.

Вратите на постройката бяха заковани, но тези дъски отдавна бяха отстранени. Това позволи на момчето да се промъкне вътре. Кайла се усмихна, защото храмът имаше само един изход. В същото време й идеше да удуши момчето, защото то доброволно се бе натикало в капан. Ако стражите надникнеха вътре…

Тя погледна назад. По протежението на улицата още не се виждаха патрули. Жената се спусна на улицата и се затича към храма, където нахлу.

Някогашните цветни стъкла бяха заменени с дебели дъски, заковани с едри пирони. От пейките бяха останали единствено отломки. Цялото помещение вонеше на фекалии и урина. Кайла спря на прага, за да потърси момчето.

Точно тогава то я удари.

Юмрук се стовари в слепоочието й, последван от бърз ритник в слабините. Макар и залитнала, Кайла не можа да сдържи усмивката си: то бе сметнало, че преследвачът му е мъж. Нов удар се стовари в носа й, но този път тя успя да улови пестника му.

Последвалата внезапна маневра я изненада. Обвил пръсти около собствената си китка, той се изви. Кайла се оказа коленичила, сгърчена от болката в ръката си, която изрази с вик.

Тя вече не се заблуждаваше, че има обикновено момче насреща си. Ноктите й се врязаха дълбоко в кожата му, но противникът й не обърна внимание. В очите му нямаше нито страх, нито отчаяние. Напротив, те блестяха. Когато хлапакът я пусна и се опита да я изрита, Кайла осъзна, че той се забавлява.

Жената се гмурна под ритника, извъртя се и замахна с лакът към врата му. Ударът й уцели, но докато падаше, момчето се претърколи, което му позволи да избегне следващите два удара от крака й. При третия ритник то улови петата й и я блъсна нагоре. Кайла полетя назад и го изрита в брадичката с другия си крак. Момчето отхвърча назад, а тя се превъртя във въздуха, за да се приземи на крака, изтегли два кинжала от колана си и ги хвърли.

Остриетата потънаха от двете страни на стъпалата му.

— Войниците претърсват всичко, глупако — каза тя. — Да не искаш да причиниш смъртта и на двама ни?

Беглецът понечи да каже нещо, но замълча. Кайла изтегли още два кинжала и ги подметна в ръцете си. Веднага личеше, че момчето е умно. То несъмнено бе разбрало, че не е било надвито, а е било пощадено. Това щеше да й спечели известно доверие.

— Името ти — каза тя. — Кажи ми името си и аз ще те скрия от тях.

— Казвам се… — Сблъсъкът им не го бе задъхал, но момчето говореше тихо, сякаш се срамуваше от звученето на собствения си глас. — Казвам се Хаерн.

— Хаерн е фамилното име на прости земеделци — каза Кайла. — Престани да ме лъжеш. И двамата знаем, че никога не си превивал гръб над поле, нито някога си цапал дрехите си със свинска тор.

— Хаерн е малкото ми име — отвърна момчето. Изглеждаше обидено, че лъжата му е била разгадана толкова лесно. — Ти още не си ме попитала за фамилното.

Кайла погледна към вратата. Всеки момент очакваше войниците да довтасат.

— А какво е то?

Двама войници с изтеглени мечове блъснаха дверта.

— Насам! — изкрещя единият. Крясъкът щеше да му остане за утеха, че последната му дума на този свят е била изречена силно: в лявото му око потъна кинжал. Другият войник изруга. Нож за хвърляне влетя през отворената му уста и прониза тила му.

— След мен! — Кайла сграбчи Хаерн за ризата. Той правеше всичко по силите си, за да не изостава, но отново бе започнал да накуцва.

— Вратата — каза той и кимна към мъртвите стражници.

— Няма време. Скоро ще се появят и други.

В отсрещния край на храма се издигаше закован прозорец. Кайла започна да кърти дъските. Но тя не разполагаше с нужната сила — макар и захабено, дървото се оказа непреодолимо препятствие.

— Дай ми кинжал — каза момчето.

В първия миг тя възнамеряваше да откаже. Впоследствие реши, че това не би могло да влоши нещата, затова му подаде един.

— Дръж острия край далеч от мен — пошегува се тя.

Още трима войници нахлуха вътре и им изкрещяха да се предадат.

— Проклятие — промърмори жената.

— Ти се погрижи за тях — рече Хаерн. — Аз ще се заема с прозореца.

Без да обръща никакво внимание на опасността, момчето започна да чопли дървото около гвоздеите. Работеше уверено и само след няколко секунди първият гвоздей бе изпаднал в дланта му. Това отстрани съмненията на Кайла.

Но пак оставаха още много пирони. Жената изтегли още два от кинжалите си и се обърна към войниците. Тя нямаше намерение да остава в ъгъла, за да защитава Хаерн — това противоречеше на бойния й стил. Вместо това Кайла се затича встрани и започна да запраща кинжали към войниците. Два отскочиха от бронята, трети се удари в меч, но четвъртият потъна дълбоко в бедрото на един от стражниците. Раненият изпсува и спря, за да извади оръжието. Останалите двама се хвърлиха към нея.

Дребното тяло на Кайла умело се изплъзна от ударите им. Възползвала се от образувалото се между противниците разстояние, тя се изплъзна на двамата и се отправи към ранения. Отпуснат на едно коляно заради раната, той можа единствено да повдигне глава и да я наругае, преди да рухне с пронизано око. Жената изтегли острието в движение и потръпна, когато изваждането му изкърти и очната ябълка.

Отново озовала се близо до Хаерн, тя подскочи във въздуха и се извъртя. От ръцете й изхвърчаха още два кинжала. Войниците повдигнаха ръце, за да предпазят лицата си.

Кайла бе предвиждала подобен ход. Следващите остриета потънаха в краката и ръцете им. Прахта на пода бързо започна да се сгъстява под капещата кръв.

— Бързо — извика Хаерн. Кайла се обърна към него точно навреме, за да улови подхвърления с дръжката напред кинжал. Три дъски лежаха в краката на момчето. То изпълзя през прозореца, без да се оглежда повече. Жената изпрати въздушна целувка на ранените войници и скочи след него.

— Можеш ли да тичаш бързо? — попита тя, след като скочи отвън. Падането се бе оказало по-високо от очакваното и бе наранило коленете й.

— Не и достатъчно бързо.

— Куцукай, ако трябва — каза Кайла и грабна ръката му. — Ще трябва да тичаме, дори и на един крак.

Той се поколеба само за миг, преди да постави ръка около шията й и да затича заедно с нея. Зад тях се разнесоха викове.

Кайла можеше да чуе пулса си. Току-що беше убила втори войник и бе ранила още двама. Ако я заловяха, нямаше да се отърве само със затвор. Вече я очакваше кратък полет от края на въжето.

Докато бягаха, тя започна да обсипва момчето с въпроси, надявайки се с помощта на чутото да оформи някакъв план.

— Каза, че Хаерн е малкото ти име. А как е фамилията ти?

Момчето не каза нищо. Кайла го удари по главата.

— Опитвам се да спася живота ти. Говори.

— Аз съм синът на първомайстор.

Кайла извъртя очи. Това потвърждаваше една от първите й догадки.

— Приемам, че става въпрос за гилдия на крадци? — рече тя и в отговор получи кимване. — Така си и мислех. Къде се намира скривалището ви?

— В западната част — отвърна Хаерн.

— Това е прекалено далече.

Не че имаше значение. Тя не би могла да го отведе там, докато не се отървяха от преследвачите си. Отвеждането на половината гарнизон до скривалището на престъпническа гилдия също щеше да доведе до болезнена смърт, без значение от добрите намерения.

— Няма ли някакви други убежища? — попита тя.

— Не зная.

— Приятели, които биха могли да ни укрият?

— Приятелите са опасни.

Кайла подбели очи:

— Теб изобщо бива ли те за нещо?

Хаерн неочаквано се изчерви.

— Още не. Но някой ден ще убивам не по-зле от теб, госпожице.

Тя се засмя, макар че точно в този момент двама войници изникнаха пред тях. Искаше й се да не бе убивала по-рано, така би могла да им предаде Хаерн и да спаси живота си. Но сега й оставаше една-единствена реакция. Кайла извади поредните кинжали. Момчето трябваше да я пусне, за да не затруднява движенията й.

— Оглеждай се за подходящо скривалище — каза тя.

Други двама войници бяха изникнали зад тях и им крещяха да спрат. Хаерн изтръгна кинжал от колана й и целуна острието му.

— Как се казваш? — попита юношата.

— Кайла.

— Ако бъдем разделени, ще те намеря. Докато съм жив, ще се погрижа баща ми да те възнагради подобаващо.

Опрели гърбове, двамата се изправиха срещу приближаващите се войници. В началото изглеждаше, че стражниците възнамеряват да изчакат още неколцина от другарите си, но когато Кайла запрати няколко ками във въздуха, една от които рани стражник над коляното, войниците решиха, че сблъсъкът с жена без броня и дребно момче е за препоръчване пред обстрела. Крадлата изпитваше известно притеснение, знаейки, че Хаерн ще се изправи срещу двама, но още помнеше как се бе сражавал срещу нея в светилището. Може би щеше да оцелее достатъчно дълго, за да успее тя да се справи със своите противници и да му се притече на помощ…

Първият войник замахна с меча си към гърдите й. Тя спря удара с кинжала в лявата си ръка, ловко пристъпи напред и разсече лицето му с десницата си. По ръката й бликна кръв. Войникът изрева, когато острието разряза долния му клепач. Другарят му се намеси, отблъсквайки Кайла назад. С това предотврати завършващия й удар. Раненият притисна окото си с длан и й хвърли смразяващ поглед. Спътникът му атакува отново. Движението му бе изпълнено зле и показваше липсата на опит. Жената с лекота отблъсна въоръжената му ръка, срязвайки китката, а после хвърли кинжала си.

Нейните хвърляния бяха безпогрешни дори от върха на покрив. Нямаше как да пропусне от две крачки. Острието потъна точно под брадичката му. Хъхрейки нечленоразделно, стражникът се свлече на земята.

Зад себе си тя чу викове, последвани от болезнен крясък. Осъзнаваща, че времето й изтича, Кайла се съсредоточи върху оставащия си противник. Той успя да отрази първите няколко намушквания, само че бе замаян от изгубената кръв, а и продължаваше да притиска свободната си ръка към лицето си. Жената се възползва от това, задържайки се откъм сляпата му страна.

Очакваният прибързан удар не закъсня. Тя заби кинжалите си в стомаха и шията му, с което и тази битка приключи.

Уверена, че при обръщането си ще види трупа на момчето, Кайла се извъртя назад, стиснала ножове за нова атака.

Хаерн танцуваше между двамата войници, размахващ оръжието си с непроследима бързина. И двамата му противници кървяха. Ръката на единия бе разсечена особено дълбоко. Пред очите й момчето избегна страничен замах, извъртя се и скочи право към нанасяния насреща му удар. Мечът прониза въздуха на косъм от лицето му, без да го впечатли. Кинжалът му се вряза в пролуката под нагръдника. Върху студената улична настилка рукнаха вътрешности.

Дори и след жестокото убийство момчето не се забави. Ударът на втория войник, предназначен да разсече гръбнака му, прободе единствено въздух и изкънтя върху калдъръма. Хаерн разсече китката му, отскочи настрани и назад, прониза го между ребрата и отново отскочи. Войникът се извъртя тромаво, вече закъснял. Кинжалът потъна в още две пролуки в бронята. Накрая, подсечен, стражникът безсилно рухна на земята.

Кайла удивено поклати глава. Някога щял да се научи да убива по-добре от нея? Та той вече умееше.

Хаерн прибра кинжала и се приближи до нея.

— Ти куцаш — каза тя. И осъзна, че по време на битката не бе забелязала нищо подобно.

— Нараних се по-зле — рече момчето, хващайки я под ръка. — Но съм се научил да не обръщам внимание на подобни неща. По-добре е да живееш сред болка, отколкото да умреш в съвършено здраве.

Хаерн изрече тези думи на един дъх, като добре научен урок. Тихите стенания, които всяка негова крачка пораждаше, изглеждаха като подигравка към казаното.

— Никога няма да успеем да избягаме — каза тя. В момента двамата се отправяха по малка уличка между къщите, която повече приличаше на канал, поне откъм миризмата. — Не и с подобна диря от трупове, която оставяме след себе си.

— Трябва да продължим. Без значение къде.

— Защо?

— Защото шпионите на баща ми са навсякъде. Щом ни видят, той ще дойде.

Кайла се подсмихна.

— Който и да е баща ти, Хаерн, той не е Смъртта. Нощта е дълбока, войниците са навсякъде. Ако искаме отново да видим зората, трябва да се укрием.

Хаерн изглеждаше разстроен от думите й, но не влезе в спор.

Жената непрекъснато оглеждаше домовете, край които притичваха, надявайки се да разпознае някой от тях. Тя осъзна, че не различава почти нищо. Това бе обидно за човек, гордеещ се с информираността си. Но пък нейните познати се ограничаваха до онези от улицата. Източната част на града, в която се намираха в момента, приютяваше богатите и влиятелните. Кайла можеше да изреди много имена, подходящи за изнудване, но нито едно от тях не можеше да посочи като приятел. Тази част на Велдарен бе най-далече от дома й.

— Почакай — спря я Хаерн. В момента прекосяваха огромно имение, обградено с триметрова ограда. Решетките й бяха изработени от тъмно желязо. Обградената постройка бе отчасти скрита от огромните дъбове в градината. Тяхната величествена красота осигуряваше уединение на собствениците. — Да се скрием там.

Кайла се нуждаеше от миг, за да осъзнае къде са. А когато се досети, очите й се разшириха.

— Да не си болен? Това е домът на Лори Кинън.

— Именно. — Хаерн се подсмихна. — На това място никой няма да се осмели да ни търси.

Думите му звучаха разумно, но Кайла нямаше представа как биха могли да преодолеят оградата.

— Ела — каза момчето. Вместо да започне да се катери по оградата, то се обърна и се отправи към далеч по-скромна постройка, разположена от отсрещната страна на пътя. Видимо отбягваше да стъпва на десния си крак.

Стената на къщата не изглеждаше лесна за изкачване, но ръцете и краката на Хаерн бързо започнаха да го издигат нагоре, опирайки се на вдлъбнатини, ниши и первази. Видимо изглеждаше лесно, сякаш той следва някакъв път, останал скрит специално за него.

Кайла знаеше, че е добра катерачка, но се съмняваше в способността си да повтори постижението му. Тъй като обстоятелствата не й оставяха избор, тя побърза да се закатери.

По средата на припряното й издигане кракът й се подхлъзна. Первазът, на който бе стъпила, се пропука и падна. Панически размахала ръце, тя се вкопчи в първото попаднало й нещо: крака на Хаерн. Момчето остана да виси, вкопчено за покрива. Макар захватът му да не трепна, то тихо простена от болка. Кайла протегна крак встрани, за да се закрепи на остатъка от перваза. Когато тя пусна крака му, момчето издиша бавно, борещо се да овладее болката си. Миг по-късно то се изгуби отвъд ръба на покрива.

Остатъкът от пътя бе лесен. Горе тя завари Хаерн да лежи по гръб. По лицето му се стичаха сълзи.

— Съжалявам — каза тя. — Бихме могли да останем тук, войниците няма да ни…

— Ще ни видят. От улицата ще ни забележат. Дори и да им отнеме цяла нощ, ще ни открият.

Кайла въздъхна. Той беше прав, разбира се. Покривът не беше плосък, а се отличаваше с остър наклон. Триъгълните издатини на прозорците нарушаваха наклона му. Ако двамата се притиснеха към покрива, известно време щяха да останат незабелязани, но рано или късно нечии дирещи очи щяха да различат очертанията им.

Хаерн бавно пренесе тежестта си върху здравия крак и се опита да се изправи. Кайла му помогна, като подпря лактите му.

— Ще изкрещя след скока — каза той. — Не ми обръщай внимание. Ще се оправя.

След това юношата се засили, без да показва следи от раната си. Макар и наклонен, покривът бе широк и предоставяше достатъчно място. Между заострените върхове на оградата имаше дебели метални ивици. Точно към тях се бе отправило момчето. Отнесено от полета си, то се вкопчи с две ръце и се оттласна със здравия си крак. Това му позволи да се превърти във въздуха и да се приземи върху листата в двора.

Кайла осъзна, че е потръпнала заради видяното. Може би щеше да е по-добре да остане на покрива и да се надява, че войниците няма да я забележат. В крайна сметка те не търсеха нея, а чудатия, необичайно умел юноша, който се биеше като асасин. Тя нямаше как да повтори маневрата му.

Но пък може би имаше и друг начин. Нейните крака бяха по-дълги…

Тя разкопча колана си, преброи до три и се затича към ръба, за да скочи. Когато оградата изникна пред нея, Кайла преметна примката около един от металните шипове и стисна зъби, за да не изреве от болка, когато тялото й се блъсна в решетките. Жената започна да пада, но тогава коланът се опъна. Тя се оттласна с крака и също се превъртя над оградата. За момент дъхът й секна, когато върховете на оградата се преобърнаха пред очите й. Ако не успееше, трупът й щеше да остане нанизан с краката нагоре. Кайла побърза да затвори очи, за да прогони образа.

В следващия миг тя вече се намираше отвъд и краката й отново докоснаха благословената твърд. Кайла се претърколи напред и се впусна към най-близкото дърво. В сравнение със стената на къщата, изкачването по него не представляваше никаква трудност. Хаерн вече я чакаше сред листата.

— Пази тишина — прошепна той. По лицето му отново се стичаха сълзи, но в гласа му отсъстваха ридания. Тънката му ръка посочи към улицата, видима сред листата. Бяха дотичали войници, които с факли в ръка оглеждаха мястото. Но нито веднъж не погледнаха към двора отвъд оградата.

— Собствеността на Лори Кинън съвсем спокойно би могла да бъде приравнена към чужда земя — прошепна Кайла. — Никой стражник не би се осмелил да досажда посред нощ на лорд от Трифектата, не и заради хлапе като теб. Това беше хитър ход. Освен това трябва да призная, че имаш лъвска смелост, за да скочиш по такъв начин. Ако коляното ти не беше издържало…

— Но то издържа. Заболя ме само при приземяването.

Тя издърпа крачола му, за да погледне. Коляното му вече бе посиняло, а в самата среда капачката кафенееше грозно. Внимателният й допир можа да усети, че то се е подуло лошо.

— Трябва да му привържеш лед — прошепна Кайла. — И да не го напрягаш.

Хаерн кимна:

— Колко дълго ще може да останем тук?

Кайла сви рамене.

— И така насилваме късмета си, но ако се държим далеч от имението, не би трябвало да възникнат проблеми. Доколкото съм чувала, всички капани се намират в самата постройка.

Момчето отпусна глава върху един клон и затвори очи.

— Не ме оставяй да падна, моля те.

— Поспи — отвърна Кайла, прикачваща колана си отново. — Аз ще бдя.

Глава трета

Босите нозе на Мейнард Гемкрофт безшумно стъпваха върху дебелия килим. Той внимаваше да крачи встрани от прозорците — макар да бе платил богато за специално удебелени стъкла, не им се доверяваше. Някой по-тежък камък, последван от стрела, щяха да се окажат достатъчни, за да го проснат върху синята тъкан и да я напоят с плътта му.

Гемкрофт бе висок и жилав мъж, привикнал да живее сред постоянната защита на повече от сто телохранители. От това имение — по-скоро крепост — той управляваше империята си, заръчваше наемници, изготвяше стражеви маршрути и сключваше десетки сделки всеки ден. Само кралят можеше да се похвали с подобна защита.

А само преди два дни Мейнард едва не бе умрял.

В стаята прекрачи войник. Той имаше криви зъби, които отвращаваха Мейнард. Над ризницата на телохранителя бе привързан черен шарф, указващ службата му към рода Гемкрофт.

— Дъщеря ви иска да ви види.

— Да влезе. — Мейнард пристегна робата си и прокара ръце през косата си. Винаги бе придавал особено значение на външността си, но в последно време намираше все по-малко моменти, които да й отделя. Струваше му се, че през нощта се буди от звуците на тревога и виковете на заловени нашественици. Утрото неизменно донасяше някой мъртъв пазач. Постоянното попълване на редиците им се бе превърнало в кошмар за него.

Войникът излезе, предоставяйки мястото си на обявената.

— Алиса — каза Мейнард и пристъпи към нея с разперени обятия. — Връщаш се по-рано от очакваното. Нима северните мъже се оказаха прекалено отегчителни за теб?

Тя бе ниска дори за жена, но имаше изящно и оформено тяло. До този момент баща й не бе виждал мъж, който да надвие неговата Алиса, когато става дума за прояви на ловкост. Освен това му беше известно, че тя би могла и да надпие мнозина. В това отношение се бе метнала на майка си, дива жена, която за съжаление му бе изневерила. Нежните мъчители на Леон Кънингтън никога не се бяха докосвали до толкова прекрасна дама.

Алиса намести косата си, в която бяха вплетени панделки. Пръстите й преместиха един червен кичур зад ухото. В зелените й очи блестеше леко веселие.

— Отегчителни е прекалено меко казано — каза тя с леко дрезгав глас. — Тамошните жени се преструват, че никога не са чували за фалоси, а мъжете им угаждат, като ги държат скрити.

Тя се засмя, а Мейнард почервеня, макар да знаеше, че дъщеря му умишлено се опитва да го засрами. Благодарение на лорд Джон Гандрем от Фелууд, изпращал подробни писма, Гемкрофт бе болезнено осведомен за многобройните залитания на Алиса. Самият той не държеше да знае, но тъй като всяко подобно похождение можеше да доведе до потенциален наследник, никакви детайли не трябваше да остават скрити.

— Трябва ли да използваш такъв просташки език?

— Ти ме изпрати да живея сред прости жени. Детегледачки и квачки, които, дори и ако обединяха богатството си, пак не биха могли да се сдобият с привилегията да… да почистват мръсотията от задните ми части.

Тя намигна на баща си.

— Сторих го за твое добро — каза Мейнард. Той забеляза, че тя се доближава към прозорците, затова застана на пътя й. Когато понечи да обясни, Алиса допря пръст до устните му и го целуна по челото.

Пристигнаха слуги, които ги уведомиха, че вечерята е готова. Мейнард взе дъщеря си под ръка и я поведе към трапезарията. Празни доспехи красяха двете страни на коридора. От копията, които те стискаха, висяха копринени знамена — на крале, благородници и членове на семейството.

Огромната маса бе наобиколена с повече от сто стола от тъмно дърво, тапицирани в мораво. Все още нищо не бе поднесено, единствено дванадесет рози красяха трапезата.

Двадесет слуги стояха в готовност, макар че тази вечер Мейнард и дъщеря му щяха да се хранят сами. Мъжът се настани на челното място, а Алиса седна от лявата му страна.

— Не се тревожи за храната — каза й той. — Всичко е опитано.

— Ти си този, който се тревожи за това.

Мейнард си помисли, че тя нямаше да проговори толкова спокойно, ако знаеше, че за последните пет години са умрели седмина от дегустаторите. Последният от тях се бе отровил само преди два дни.

Вечерята започна със задушени гъби в сос. След настаняването на двамата слугите не бяха спрели да сноват около трапезата.

Алиса затвори очи и въздъхна, отхапвайки от една от гъбите.

— Въпреки всичките чудатости, не мога да не ти призная, че се грижиш за поднасянето на качествена храна — каза младата жена. — Слугите във Фелууд изглежда смятаха, че котешкото месо е особен деликатес. Почти след всяко ядене ми се налагаше да издърпвам косми измежду зъбите си.

Мейнард потръпна.

— Стопаните на Фелууд винаги са се отнасяли добре с мен. Прецених, че това би било добро убежище за теб, особено толкова далеч от Велдарен. И ще те помоля да се въздържаш от подобни шеги на масата.

— Прав си. Да говорим по работа.

Следващото блюдо представляваше месо, което не се виждаше от покрилите го сосове. Но самата му миризма бе достатъчна, за да напълни устата й със слюнки.

— Работата е изтощителна — отвърна Мейнард — в много отношения. Предпочитам да не пристъпваме към тази тема, докато се храним.

— Ако зависеше от теб, ти не би искал да я обсъждаме никога. Отпътувах като младо момиче, но имах много време, за да се науча. Години. — Тя дори не правеше опит да скрива раздразнението си. — Колко време продължава тази срамна война с престъпническите гилдии?

— Пет години — навъси се Мейнард. — Пет дълги години. Не се сърди, задето те отпратих. Исках да бъдеш в безопасност.

— В безопасност? — повтори Алиса. Тя остави вилицата си и блъсна чинията. — Така ли го наричаш? Искал си да ти се махна от главата. Много по-лесно е да подготвяш убийства, когато момиченцето ти не е наоколо.

— Ти ми липсваше много — настоя бащата.

— Но ти не го показваше — отбеляза тя, пробождайки го в гърдите с думите си. — Да не говорим повече за това. Аз също съм Гемкрофт. Този конфликт посрамва името ни. Някакви си улични отрепки да надвиват цялото могъщество на Трифектата? Това е унизително.

— Не бих казал, че биваме надвивани.

Тя се изсмя в лицето му.

— Ние контролираме всички златни мини в северните земи. Престъпниците разполагат с копелета, които ограбват кервани и работници. Леон Кънингтън държи в малкия си джоб лорд Съди и всички останали висши благородници. В джобовете на престъпниците пъплят бълхи и въшки. А Лори Кинън? Половината от корабите, плаващи сред Тулонския океан, са негови. Само че какво би спряло морските му кучета да решат, че тези съдове биха били по-добре защитени в техните собствени ръце? Още ли твърдиш, че няма нищо унизително?

— Ти се забравяш! — каза Мейнард. — Истина е, че разполагаме с много повече от тях, но именно в това се крие опасността. Ние плащаме цяло състояние на наемници и войници, докато те набират хората си от улицата. Ние имаме имения, а те се свират из коптори. Кое от двете е по-незабележимо и трудно за откриване? Те са като червеи: отрязваме им главата, а парчетата се превръщат в нови противници.

— Те не се страхуват от вас. Вие сте безгръбначни, които губят всичко, което не се намира в непосредствена близост до вас. Но и онова, в което сте се вкопчили, намалява с всеки изминал ден. Имаш ли представа колко от наемниците ви дават част от възнагражденията си на гилдиите?

— Зная повече, отколкото би могла да си представиш — тросна се баща й и се облегна назад. Струваше му се, че раменете му неочаквано са се вкаменили. Тежестта се разстилаше и към ръцете му.

Толкова пъти бе слушал подобни думи от безумни глупаци. Натъжаваше го осъзнаването, че и дъщеря му също е една от тях. Но пък от друга страна… Подобни мисли нямаше как да принадлежат на Алиса. Тя бе стояла прекалено дълго извън града, за да е запозната толкова добре със ситуацията. Кой й бе наговорил това? Кой се опитваше да я превърне в свое оръжие?

— Кажи ми, мъдра щерко, откъде знаеш всички тези неща?

— Няма значение откъде — бързо отвърна Алиса. Прекалено бързо.

— Има огромно значение. — Мейнард се изправи от стола си и плесна с ръце, за да повика слугите. — Бил е Йорен Кул, нали? Забраних на лорд Гандрем да ти позволява да общуваш с него, но плъховете винаги намират начин да се шмугнат, нали?

— Той не е плъх. — Гласът й бе изгубил част от увереността си. Бе се справяла добре, когато бе владяла инициативата. В отбрана започваше да изпитва колебание. — И какво значение има? Да, останах да гостувам на лорд Тео Кул по време на зимните месеци. В неговия замък е по-топло, защото се намира по-близо до океана.

— Лорд Кул? — изсмя се Мейнард. Отбеляза си да смъмри лорд Гандрем, задето е допуснал подобна непредпазливост. — Та той събира данъците от Ривъррън. Слугите ми живеят сред по-добри условия от него. Той ли ти е наговорил тези глупости, нашепвайки за власт над чаша вино?

— Ти отбягваш…

— Не — сурово я прекъсна той. — Покварили са те с лъжи. Ние все още имаме страховита репутация, но гилдиите са още по-ужасяващи. Те са отчаяни. Може да ти се е сторило, че тези пет години се влачат, но мога да те уверя, че тук те отлетяха вцепеняващо бързо. Тези злодеи убиват без да им мигне окото. А някое змийче не спира да подшушва на крал Велор, че за насилието сме виновни само ние. Затова той отказва да ни помогне и не позволява на войниците си да го сторят. Онези благородници, които открито се застъпват за нас, умират на трапезите си или откриват, че децата им са били отвлечени.

Мейнард Гемкрофт стовари длани върху масата и се повдигна на затреперилите си ръце.

— Може да имаме огромно богатство — продължи той, — но те разполагат с Трен Фелхорн. Златото ни не струва нищо пред него.

Той отново плесна с ръце. Слугите се струпаха около тях. Алиса се смущаваше от присъствието им. А към това присъствие се присъединиха и пазачите.

— Отведете я — нареди Мейнард.

— Не можеш да направиш това! — изкрещя Алиса. Груби ръце се вкопчиха над лактите й и я издърпаха от масата.

Гемкрофт си наложи да не отмества поглед от извежданата девойка. Не каза нищо. Имаше голям риск да издаде болката си.

— Какво да правим с нея? — попита началникът на стражата, простоват мъж, компенсиращ с мускули и пълна отдаденост към дълга си.

— Хвърлете я в една от килиите — отвърна Мейнард, отново зае мястото си и хвана вилица.

— Нежните мъчители биха могли да я накарат да проговори много по-бързо — предложи войникът. Гемкрофт го погледна възмутено.

— Тя е моя дъщеря. Нека се поразхлади сред каменните основи. Когато стане готова да отвори очи и да осъзнае как стоят нещата в действителност, ще й покажа в какъв ужас се е превърнала тази война. Сам съм си виновен, задето толкова дълго я държах настрана. Глупавото момиче си няма представа колко ужасни са нещата. Тя казва, че вече е зряла жена, в което не се съмнявам. Да се надяваме, че остротата на ума й надвишава моята и тя ще съумее да види що за лъжец е Йорен. Няма да позволя един жалък бирник и сина му да ми откраднат богатството.

Глава четвърта

Минаха няколко часа. Войниците продължаваха да претърсват упорито, с което отстраниха и последните съмнения на Кайла относно значимостта на момчето.

Тя внимателно отмести косата от челото му и се загледа в лика му. Спящият излъчваше мек чар. Възмъжаването му все още тепърва започваше. С тези сини очи несъмнено щеше да разбие много сърца… а с уменията си щеше да разбие не по-малко глави. Но кой бе той? Кайла рядко забравяше нечие лице, особено такова като неговото. Само че до този момент не помнеше да го е виждала.

Когато слънцето най-сетне започна да наднича над градските стени, Кайла сръчка момчето. То веднага отвори очи и мълчаливо се взря в нея. Сега, когато опасността бе отминала, юношата изглеждаше срамежлив.

Тя възнамеряваше да го попита за баща му, но се отказа. Бе внимавала да не си създава врагове сред гилдиите на крадците.

— Ще тръгваме ли на запад? — попита Кайла. Хаерн кимна. — Само че имаме малък проблем: как ще се справим с портата?

Той не знаеше. Когато ситуацията бе критична, идеите просто извираха от него, но когато нещата се успокояха, фонтанът пресъхваше. Тя едва не го удари по главата и не заплаши да му пререже гърлото, ако не предложи нещо, но в следващия миг тази мисъл й се стори толкова абсурдна, че Кайла се засмя.

— Явно ще чакаме — заяви тя. Стомахът й къркореше, освен това тя се притесняваше за коляното на Хаерн. А когато слънцето се издигнеше по-високо, двамата щяха да станат видими сред листата. Ако бъдеха открити, очакваше ги орис, пред която бесилото би било за предпочитане. В имението на Лори Кинън важеше единствено неговата власт. Той щеше сам да им определи присъдата.

— Може някой да отвори портата — прошепна Хаерн. — Тогава бихме могли да притичаме.

— Може — разсеяно се съгласи тя. Но това изглеждаше малко вероятно. Първо трябваше някой да отключи портата, без да ги забележи, после трябваше да се доберат до портата, съумявайки да избегнат войниците и стрелците в къщата. Трябваше да направят нещо сега, преди имението да се е разбудило изцяло. Ако бъдеха забелязани, никой нямаше да повярва, че не са изпратени от гилдиите.

Кайла погледна към Хаерн и едва сдържа усмивката си. Може би ако бъдеха разкрити, момчето щеше да блесне с поредното удивително умение. Това хлапе умееше да изважда пирони с малка кама и с маймунска ловкост да се прехвърля над огради. Какво ли щеше да стори, когато се окажеше притиснато зад заключена врата?

Заключена?

— Хаерн, погледни ме. Можеш ли да разбиваш ключалки? Не някакви долнопробни чирашки катинари, говоря за истински, скъпи ключалки. Аз така и не успях да усвоя това умение. А ти?

Той отмести поглед от нея и наклони глава, за да отдели лицето си от светлината на изгряващото слънце. Сянката му придаде увереност.

— Кинжалите ти са достатъчно тънки, така че бих могъл да опитам. Но ще ми трябва и нещо друго, още по-тънко.

Кайла му подаде кинжал, а после извади малък далекоглед. Служеше си с него, когато трябваше да се убеди в нечия самоличност, когато телосложението и дрехите не говореха достатъчно… или когато посочването на грешното име можеше да докара смъртта й.

Тя възнамеряваше да използва не самия далекоглед, а жицата, омотана около средната му част, за да придава стабилност. Хаерн веднага видя и кимна щастливо. Той грабна приспособлението от ръцете й, сам размота жицата и й го подаде обратно.

— Колко време ще ти е нужно? — попита Кайла.

— Майстор Джир беше мой учител. На раздяла той каза, че аз съм най-бързият му ученик.

Кайла поклати глава.

— По-конкретно. Колко време ти трябва?

— Една минута? Две, ако ключалката е добре направена — сви рамене Хаерн.

— Очаквай три минути — каза тя. Сиво-зелените й очи не спираха да обхождат двора. Много скоро някой от слугите щеше да се отправи към пазара, за да купи пресни яйца и топъл хляб за закуска. Слънцето все още не се бе издигнало… може би двамата щяха да останат незабелязани. До този момент не бе видяла пазачи, но това не значеше нищо. Сблъсъкът между гилдиите и Трифектата продължаваше вече пет години. Неизменно щеше да има пазачи. — Разбий ключалката колкото можеш по-бързо. Ако някой се опита да ни спре, ще го убия.

Хаерн кимна.

— Ще дам всичко от себе си.

Земята не беше далече от тях, но Кайла се тревожеше за крака му. Веднъж успееха ли да достигнат улицата, щяха да се слеят с морето търговци, продавачи и граждани, което неизменно се разливаше в ранните часове. Но до този момент щяха да бъдат ужасно уязвими.

— Ще ти помогна да слезеш — каза тя. — Внимавай да не увредиш коляното си. Не би имало смисъл от отворена врата, през която не можеш да прекрачиш.

Кайла му помогна да се спусне до тревата. Накуцващ като старец, Хаерн се приближи до залостената двер. Жената остана скрита в дървото. Бе достатъчно близо, за да попречи на евентуални забелязали го пазачи. А и така съществуваше шанс да остане незабелязана и да ги нападне изневиделица.

Момчето достигна портата, отпусна се върху здравото си коляно, обгърна катинара с шепи и огледа ключалката му. След миг то се обърна към дъба и повдигна два пръста.

Две минути, помисли си Кайла. Боговете са благосклонни към нас.

Тя започна да отброява мислено. На седемнадесет чу вик. На двадесет и девет видя неколцина мъже да изникват край имението. Всички те носеха лъскави ризници и размахваха закривени мечове.

Кайла мрачно погледна към колана си. Пазачите бяха петима, а на нея й оставаха само три кинжала. Нямаше да успее да намали бройката им преждевременно. Освен това тя бе сигурна, че този път ще има насреща си опитни убийци.

Лошо, помисли си тя. И промърмори гневно.

Хаерн може и да бе забелязал появата им, но продължаваше да работи, изцяло съсредоточен над ключалката. Стиснала един от ножовете си, жената безшумно се спусна на тревата. Ако имаше късмет с хвърлянето, щеше да сведе противниците си до четирима. С бързината си можеше да ослепи още един, преди войниците дори да са осъзнали, че тя е тук. А после щеше да ги забави достатъчно дълго, за да може момчето да довърши работата си. Щеше ли то да успее да избяга с болното си коляно?

— Трябваше просто да те оставя да бягаш — прошепна Кайла и спринтира. — Лесните пари никога не се оказват лесни.

През цялото време тя не бе прекратявала броенето.

… тридесет и седем, тридесет и осем, тридесет и девет…

Жената реши да не хвърля кинжала. Едно неуспешно хвърляне би издало присъствието й и би отнело единственото й предимство. Сред оглушителното бучене на сърцето си тя се отправи към тях. Ако бе разчела траекторията си правилно, щеше да ги достигне само на четири крачки от Хаерн.

… четиридесет, четиридесет и едно, четиридесет и две…

Войникът, който тъкмо се обръщаше в нейна посока, привлечен от шума на стъпките й, бе посечен през очите. Втори изрева и отскочи назад, посечен под ръката. По-добре от очакваното, реши Кайла и опита да измени посоката си. Ръка се вкопчи в късата й черна коса. Сега беше неин ред да изпищи. Инерцията й бе прекалено голяма. В шепата на войника остана единствено кичур коса.

… петдесет и пет, петдесет и шест, петдесет и седем…

Ослепеният със залитане се отправи обратно към имението, като не спираше да крещи. Двама от войниците се втурнаха след Кайла. Мечовете им разсякоха въздуха пред гърдите и кръста й. Прободеният от нея бе рухнал на земята и стенеше. Последният се отправяше към Хаерн.

Стражникът не трябваше да го достига. Жената хвърли кинжал между двамата. Въртейки се, оръжието полетя. Когато се забоде в тила на пазача, Кайла извика възторжено. Онзи се свлече на земята.

… шестдесет и две, шестдесет и три, шестдесет и четири…

Сега тя можеше изцяло да се съсредоточи върху оставащите двама и премина в защита. Кинжалите й изглеждаха жалки пред огромните мечове, но пазачите бяха видели умението, с което тя запраща ножовете си — този страх се оказа достатъчен, за да й помогне. Докато умело отскачаше от ударите им, Кайла рязко раздвижваше ръка в привидно мятане. Неизменно някой от наемниците се отдръпваше, за да се предпази. Но тя осъзнаваше, че тази й стратегия няма да остане успешна още дълго.

… седемдесет, седемдесет и едно…

Откъм къщата долетяха още викове. Първите петима бяха изпратени набързо, за да се погрижат за хлапе, разбиващо ключалката. Но след като бяха видели другарите си да умират, поне двадесет войници изскочиха от къщата. Оборудването им бе впечатляващо.

От отчаяние Кайла се изсмя с глас.

— Мамка му. Седемдесет и седем, седемдесет и осем, седемдесет и девет, осемдесет…

Противниците й отстъпиха назад, знаейки, че и числеността, и времето са на тяхна страна. Освен това бяха застанали между нея и Хаерн. Страх стегна гърлото й. Какво я беше прихванало, да придружава сина на един от гилдийните първомайстори в имението на Кинън? Със същия успех можеше да се изхрачи в лицето на Смъртта. Двамата щяха да бъдат измъчвани, убити, разчленени и изпратени като подарък на подземния свят. След пет години Трифектата отчаяно се нуждаеше от всяка една победа.

… осемдесет и пет, осемдесет и шест…

Тя чу Хаерн да изкрещява името й. Забелязали втрещения й поглед, войниците за момент се извърнаха. Момчето стоеше пред вратата, стиснало катинара в ръка. Насреща му тичаха пазачи, готови да го посекат, а юношата с усмивка замери противниците на Кайла с катинара. Междувременно тя бе хвърлила кинжалите си.

Жената не изчака да види колко зле ги е наранила. Тя се засили, претърколи се между двамата и скочи на крака. Хаерн бе отворил портата за нея. Докато минаваше край него, Кайла го сграбчи за ръката. Юношата извика от болка, но се постара да тича колкото се може по-бързо.

Което се оказа недостатъчно. Пазачите вече се изливаха на улицата. Приближаваха се прекалено бързо.

За момент Кайла възнамеряваше да хвърли момчето към тях и да побегне. Още в следващия миг прогони тази мисъл. Бяха успели да постигнат толкова много. Би било изключително жалко да побегне точно в този момент. Пък и тя можеше да посочи поне три случая, в които бе смятала, че са обречени, а се бе оказвало, че е грешала. Защо не още веднъж?

Тя се бе надявала, че сред тълпата ще намерят укритие, но всички бързаха да се отдръпнат от пътя им — не искаха да се замесват. Изругавайки, Кайла се извъртя, за да се изправи срещу войниците. Бе решена да умре в битка, а не в килиите за мъчения на Лори Кинън.

Малък болт щръкна от гърлото на най-близкия пазач. Още неколцина от другарите му рухнаха, повалени по сходни причини. Кайла се хвърли на земята и притисна Хаерн към себе си. Втори залп се вряза в пазачите. Минувачите се пръснаха с викове, включително и онези от тях, които искаха да наблюдават зрелището. Един заблуден изстрел бе достатъчен, за да превърне зяпача в мъртъв участник.

Окъсани зелени наметала заобиколиха Кайла и Хаерн. Повечето от носителите им бяха въоръжени с арбалети. Имаше и такива, които стискаха дълги кортици. Те се хилеха към войниците и ги подканваха да се приближат. Пазачите нерешително спряха. Трети залп полетя към слабите места на броните им. Това реши нещата. Най-високият в йерархията на оцелелите повдигна ръка и изкрещя нещо. По негова команда войниците се обърнаха и се затичаха обратно към имението.

— Изправи се, момиче — каза един от зелените плащове.

Кайла повдигна очи и видя брадата усмивка. Над нея блестяха зелени очи. Върху бузите си негодникът бе татуирал две змии: една червена и една изумрудена. Когато тя се опита да издърпа Хаерн, онези с кортиците сгъстиха кръга около двамата.

— Нямаме нищо общо със Змиите — обърна се тя към мъжа, стараейки се да вложи твърдост в гласа си. Този глас Кайла използваше, когато някой се опиташе да й плати по-малко за сносна информация или, още по-лошо, изобщо отказваше да плати.

— Гилдията на Змиите сама избира с кого да има общо. Сега си размърдай задника. Трябва да вървим.

Змиите бяха осмина. Онези с арбалетите вече презареждаха оръжията си и се оглеждаха. Улицата бавно се връщаше към обичайната си приглушена гълчава.

Кайла възнамеряваше да се осведоми за мястото, към което ще вървят, но брадатият я удари. Груби ръце сграбчиха китките й. Горните крайници на Хаерн също се оказаха обездвижени.

— Дано той да си струва — каза една Змия.

— Хлапак, когото и кралят, и Лори Кинън търсят? — отвърна брадатият. — Струва си. — Той се обърна към пленниците. — Дръжте си устите затворени и краката в движение, за да не усетите змийската отрова.

Кайла не бе в състояние да спори. Зелените плащове обградиха новите си придобивки и ги поведоха. Избраният от тях маршрут бе криволичещ, но посоката си оставаше запад. Когато осъзна това, жената се оживи и започна да се вглежда в лицата, които преминаваха край тях. Може би някое от тези неясни лица щеше да се окаже нужният им съгледвач…

Брадатият рязко зави наляво, между две сергии с ябълки и круши. Арбалетчиците приготвиха оръжията си и започнаха да се оглеждат още по-внимателно. Кайла се оказа побутвана по-рязко. Онзи, който държеше ръцете на Хаерн, му помагаше заради накуцването. Изглежда преминаваха през вражеска територия — чия, Кайла не можеше да определи, защото не принадлежеше към нито една от гилдиите. Тя предпочиташе да продава информация и да избегне смъртната присъда, която асоциирането почти неизменно гарантираше. Никой интелигентен човек не можеше да каже, че Трифектата печели, само че тримата й предводители бяха елиминирали голяма част от подземния свят на Велдарен. Крадците попълваха редиците си чрез обещания за богатство и убийства, а благородниците плащаха веднага. И самата Кайла не би се поколебала нито за миг, ако й се наложеше да избира между двата типа възнаграждение.

Остро изсвирване се разнесе над тях. В момента преминаваха край огромни четириетажни постройки, всяка от които наблъскана с бедняшки семейства. Неколцина от зелените плащове повдигнаха глави, но не видяха нищо.

Кайла разполагаше с много по-остър поглед от тях и можа да зърне сив плащ да изчезва зад ръба на покрива. Тя усети как сърцето й се ускорява. Беше рисковано, но рискът трябваше да бъде поет. Змиите изглеждаха прекалено разтревожени. Спасяването трябваше да се проведе сега.

— Не спирайте — нареди брадатият. Кайла остави тялото си да се отпусне и се престори, че е на път да припадне.

— Какво си… майната му, някой да я подхване — каза един от останалите.

Не й беше трудно да се преструва. Покрай всички онези битки, бягства, прескачания на огради и още битки, тя бе изхабила цялата си енергия. Някой се опита да сграбчи врата й, но Кайла се изплъзна ловко и се просна в прахта, умишлено прехапвайки език при падането. Когато се закашля, върху устните й изникна кръв.

— Изправете я — нареди брадатият. — Бързо, изправете я!

Отново се разнесе изсвирване. Този път всичките Змии погледнаха. Неколцина от тях видяха сивите наметала. Ръце се вкопчиха под мишниците на Кайла, за да я издигнат на крака. Тя възнамеряваше да се възпротиви, но още две остри изсвирвания я спряха.

— Остави я, Галрън — изкрещя глас на улицата. Кайла неволно възкликна. Бе чувала този глас само веднъж, но това се бе оказало достатъчно, за да запомни твърдостта му завинаги.

— Това не те касае — заяви брадатият, който очевидно се казваше Галрън.

Пред тях изникна мъж, чието лице бе скрито в качулката на плаща му.

— Касае ме. И ти си глупак, ако си мислиш другояче, Велдарен е моят град, Змийо. Моят. Аз зная за гилдията ти повече от самия теб. Или си смятал, че ще можеш да отвлечеш и продадеш сина ми, без да разбера.

— Синът ти? — Галрън звучеше ужасено.

Самата Кайла също не можеше да сдържи шока си. Чудатото момче, което бе възнамерявала да залови и продаде… беше Арон Фелхорн, синът на Трен? Ужасът я бе вцепенил. В мига, в който се опиташе да иска откуп, щеше да е подписала смъртната си присъда. Трен щеше да я открие и екзекутира по възможно най-назидателния и болезнен начин. Но в случая не я заплашваше опасност. Тя бе сторила всичко по силите си, за да защити момчето. Това щеше да я спаси. Но Галрън и неговите Змии… Те вече бяха мъртви. Беше просто.

Трен бе дошъл да си върне онова, което му принадлежи.

— Да — отвърна Трен Фелхорн и се приближи. Държеше ръце точно над късите си мечове. Следващите му думи бяха почти шепот. — Моят син.

Сиви плащове започнаха да се спускат от покривите. Стрели изхвърчаха от прозорците. Само Галрън остана недокоснат от връхлетялата ги смърт. С извити зад гърба ръце, той бе оставен за Трен. Без да каже нищо повече, първомайсторът разсече гърлото му и бързо пристъпи встрани, за да не изцапа дрехите си. Част от кръвта все пак плисна по ръцете му, но тях той обърса в кърпа, която му подаде един от сивите плащове.

Хаерн коленичи и се поклони на баща си.

— Имаш много да ми разказваш — каза Трен и му направи знак да се изправи. Сетне посочи към Кайла, която също бе застанала на колене и почтително беше свела поглед. — Но първо искам да зная каква е нейната роля във всичко това.

Момчето отвърна без колебание, високо и ясно, с което изненада баща си.

— Тя ми спаси живота. И то няколко пъти.

Трен прибра меча си и протегна ръка към жената. Смаяна, тя я пое.

— Не зная името ти или кому си се заклела да служиш — каза той. — Но ти предлагам място край себе си, за да мога някой ден да ти се отплатя за добрината, която си сторила на сина ми.

Кайла си помисли за монетите, потракващи в парфюмени бутилки — те изглеждаха нищожни в сравнение с богатството на Трен Фелхорн. Приемането на предложението му можеше да означава преждевременна смърт, но означаваше и невероятна чест. Също и потенциални привилегии, за които по-рано тя не би се осмелила и да мечтае.

— Приемам — каза тя, докато се покланяше. — Макар да не съм достойна, приемам.

Укритието на Трен не беше далече. Макар че Кайла се нуждаеше от почивка, макар че Трен настоя те да говорят колкото се може по-скоро, най-напред тя трябваше да свърши нещо друго. С течение на години индиректно бе продавала информация на Лори Кинън. Ако някой узнаеше, особено Трен…

Тя се отправи към магазинчето на Ъндри и отвори вратата. Движението на ръката й бе мълниеносно. Собственикът рухна върху тезгяха, при което събори множество бутилки. Тлъстият му труп остана да лежи сред разливащите се благовония.

В определената за нея стая в скривалището Кайла откри жълта роза върху възглавницата си. Под цветето дванадесет камъка оформяха буквата X.

Глава пета

Изглеждаше, че през последните години нощите са започнали да стават по-тъмни и по-тихи. Войната между гилдиите и Трифектата бе погълнала повече от достатъчно невинни жертви. Гуляите на лунна светлина бяха изгубили романтиката си. Повечето жители на Велдарен бяха започнали да крият забавленията си зад стените на домовете си. Никой не искаше да бъде припознат за гилдичар или наемник на благородниците. След залез-слънце по улиците прелитаха кинжали и отрови. Само онези, готови да се изправят срещу нещо подобно, се осмеляваха да крачат след здрач.

Йорен Кул умееше да върти сабя, но не на тези си умения се дължеше гордо отметнатата му глава. Истинската причина пътуваше с него, облечена в черна роба и сребърен жречески шарф.

Официално, свещенослужителите на Карак не бяха допускани в града. Неофициално, въпросните жреци се погрижваха всеки следващ крал да е добре запознат с присъствието им, а също и с мигновената смърт, която би го връхлетяла след евентуален опит да ги отстрани. С такъв придружител Йорен се чувстваше сигурен, че никой не би посмял да повдигне и пръст срещу него.

— Кога ще пристигнем в храма? — попита Кул.

Жрецът отвърна с тих глас, в който се долавяха следите от години контрол.

— Не те водя в храма. Ако беше така, щях да съм завързал очите ти.

Йорен се засмя и се изпъна още повече, сякаш обиден от самата идея. Лявата му ръка стисна меча, а десницата отмести няколко непокорни кичура от челото. Той беше красавец, с гладка и бронзовееща кожа и тъмночервена коса. Златните му зъби блестяха под светлината на факлата, която свещеникът носеше.

— Прости недоразумението ми — каза той, правейки опит да се пошегува. — Бях решил, че срещата със следовници на Карак ще включва и храм.

— Стените ни са свещени. Служенето на Карак изисква живот, проведен сред греховния свят. Онези, които ти търсиш, не са достойни да прекрачват прага на храма, въпреки че самите те… настойчиво изтъкват вярата си. Ти поиска най-буйните поклонници на Карак, именно при тях те отвеждам. Поради каквато и причина да ги търсиш, моля се да е достатъчна. И дръж меча си прибран. Моето присъствие гарантира безопасността ни, но ако извадиш оръжие, сам ще се оправяш с последиците.

Това бе първото посещение на Йорен във Велдарен, но до този момент той не бе впечатлен. На идване огромните градски стени бяха изглеждали заплашителни. Извисяващият се замък също допринасяше към това впечатление. Говореше се, че самият бог Карак е издигнал тези стени. Малцина се съмняваха в това. Но самата вътрешност на града рязко контрастираше с величието им. По-голямата част от южния квартал на града бе погинала. Крал Велор бе наредил всички търговски кервани да влизат през западната порта, където стражниците бяха повече и пътят бе по-лесен за наблюдаване. И тъй като Йорен бе влязъл от юг, бяха го посрещнали бедняшки хижи.

С приближаването до центъра, градът започваше да се подобрява, но и тамошните постройки си оставаха от измазано дърво. Достойнствата на Велдарен се изчерпваха с големината и населението от триста хиляди мъже и жени, което направо молеше да бъде употребено. Йорен не бе видял нищо, което да породи у него съжаление, че не е жител на този град.

— Къде сме сега? — попита той.

— По-добре е да не знаеш — отвърна жрецът. — Би било опасно да идваш тук сам.

Двамата се бяха срещнали в центъра на града, край някакъв древен фонтан, изобразяващ още по-древен крал. Свещеникът бе повел Йорен по някакъв непроследим маршрут, обхващащ всякакви улички. Кул отдавна се бе объркал, но по обграждащите ги постройки можеше да прецени, че отново се намират в южната част на града.

— Уверявам те, че не съм бебочето, за което ме смяташ — отбеляза Йорен.

— Ти си млад. Младите мъже често са прекалено прибързани, глупави и водени от слабините, а не от разсъдъка си. Прости ми, че се отнасям към теб като към всички останали.

Йорен почервеня от гняв, но прехапа езика си. Баща му Тео изрично бе изтъкнал да се отнася към жреците с по-голяма почит и от владетели. Щом се налагаше да изтърпи няколко неистинни подмятания, щеше да ги изтърпи. Ползите, които би му донесъл успехът на бащиния план, определено обезсмисляха няколко обиди.

— Пристигнахме — каза свещеникът и спря пред къща, която по нищо не се отличаваше от околните. — Влез през прозореца, не през вратата.

Когато Йорен понечи да допре пръсти до стъклото, за да го отмести, ръката му потъна отвъд. Той осъзна, че прозорецът е илюзия. След като се прекачи вътре, Кул се извърна, за да погледне към жреца, но въпросният вече бе изчезнал.

— Какво гостоприемство — промърмори младият мъж и отново се извърна, за да огледа вътрешността на къщата. Подът и стените бяха оголени. Стълбището, отвеждащо към втория етаж, бе прогнило. Съседната стая бе покрита с плесен. Върху земята личаха купчини миши изпражнения.

Той направи крачка напред, при което стаята притъмня. Около него зашепнаха гласове, които си оставаха безтелесни. Думите непрекъснато се променяха, но Кул оставаше неспособен да ги осмисли. Той вече посягаше към меча си, но се отказа, защото си припомни казаното от жреца. Нямаше да допусне някакво си вещерско шептене да го стресне.

— Смел си, като за страхливец — просъска глас досами тила му. Йорен се сепна, но не се обърна.

— Тези неща си противоречат — успя да каже той.

— Има мършави свине и умни кучета. Така е и със смелите страхливци — обади се втори глас, учудващо сходен по звучене. Този глас долиташе изпод нозете на Йорен.

— Сторих каквото ми бе заръчано. Влязох през прозореца и не съм извадил оръжие — каза Кул. Сенките пред него започнаха да се сгъстяват.

Облаците мрак придобиха формата на жена, увита от глава до пети в черно и лилаво. Дори очите й бяха скрити зад ивица тънка прозираща материя. Тя позволяваше на жената да вижда, без да бъде видяна. Макар гласът да звучеше неестествено, а ивиците плат да придаваха известна безформеност на тялото, полът на фигурата не можеше да бъде сбъркан.

— Преклонението пред волята на Карак изисква много повече от следването на заръки — каза жената. Тънки ивици сянка все още се въртяха около нея. — Ти поиска помощ от безликите. За да оправдаем намесата си в делата на нищожните, трябва да се уверим в качествата на сърцето ти. И да се убедим, че Карак ще получи жертвата, която ще оправдае благословията му.

Назъбен кинжал изникна пред гърлото му и се допря до кожата.

— Жертва — прошепна втора безлика сянка.

— Нося обещанието на баща си — каза Йорен. В случая имаше възможност да се радва за високото си самочувствие. Единствено то му позволяваше да говори плавно. — В Ривъррън нямаме храм, макар че свещите на Ашур ни умоляваха да построят един върху земя, осигурена им от Мейнард Гемкрофт.

— Нима? — попита жената пред него.

— Ако ми помогнете, тази земя ще стане моя — продължи Кул. — Може вече да не воювате открито, но зная, че следовниците на Карак и Ашур са далеч от… дружелюбно настроени едни към други. Изпълните ли заръката ми, ще прогоня онези жреци. Карак ще получи земята, на която ще издигне свой храм. Това достатъчно ли е?

Окъсаното наметало на безликата пред него се стичаше като течен мрак. Но когато тя отстъпи назад, то веднага я обгърна.

— За начало — каза тя. — Но как земя, притежавана от Гемкрофт, ще се озове в ръцете на един Кул?

— Защото Алиса е моя годеница. Така всичко, което й принадлежи, ще стане мое.

Безликите се спогледаха. Йорен почувства мълчаливата размяна на реплики между тях.

— Какво ще искаш от най-верните следовници на Карак? — попита една.

Йорен навлажни устни.

— Казват, че дори и невъзможното е по силите ви. Нека видим дали ще оправдаете репутацията си. Онова, което ще искам от вас, е много просто. За да може дъщерята да наследи, баща й трябва да си иде. — Той се усмихна към тях. — Искам да убиете Мейнард Гемкрофт.

Поне й бяха оставили одеяло. За това Алиса бе благодарна. Килиите в подземието не бяха строени с оглед на удобството, а и сивите им камъни отдавна не бяха виждали и най-незначителен слънчев лъч. Тя си спомняше, че като малка бе чула един от хората на баща й да възхвалява начина, по който били построени тъмниците: във всеки от ъглите им имало течение. Сега Алиса получаваше възможност сама да се убеди в това. Сред постоянните ледени течения и неспирната влага, стичаща се от тавана, не един от затваряните тук се бе пречупвал сред молбите си за топлина. Тукашният студ бе особено коварен — за разлика от зимния мраз, който в даден момент обезчувствяваше кожата, хладът в подземията на Гемкрофт хапеше неспирно.

Именно заради този хлад началникът на стражата й бе връчил одеялото. Но колкото и плътно да се увиваше в него, Алиса не смогваше да се предпази от всепроникващия студ — той коварно откриваше някое незащитено кътче. А като си помислеше, че обичайната практика изискваше затворниците да бъдат затваряни голи… По-рано тя винаги бе смятала, че подобен хлад в най-лошия случай би могъл да предизвика известно неудобство. В крайна сметка студеният въздух не можеше да убива, с какво би могъл да навреди? Сега, когато го бе изпитала на свой гръб, тя бе осъзнала потенциала му за мъчения, особено прилаган в удължен срок.

А изпитваното от нея дори не се доближаваше до същинското мъчение.

Тя не бе сигурна колко време е прекарала в килията. Ако съдеше по храната, която й бяха донасяли, надали бяха изминали повече от два дни. В началото тя не бе спряла да крещи и да настоява да бъде освободена незабавно. Но в един момент гневът й бе угаснал и Алиса бе рухнала в ъгъла.

Само в гърдите й бе останала да пламти сърцевината му. Но Алиса не я подкладе. В момента имаше по-важна работа. Трябваше да размишлява.

Имаше само едно нещо, което би могло да вбеси баща й по такъв начин: споменаването на семейство Кул. Членовете му бяха отговорни за събирането на кралските данъци по източното крайбрежие. На това се дължаха търканията между тях и Мейнард Гемкрофт, неразбирателства, които Алиса смяташе за детински. Баща й често се оплакваше как Тео Кул използвал парите от данъците, за да създаде своя търговска империя по крайбрежието, и бавно го изтласквал. След това баща й неизменно добавяше, че единствено заради многобройните му телохранители семейство Кул не се осмелявали да предприемат нещо срещу него. Но през цялото време, което тя бе прекарала с Йорен, Алиса не бе видяла доказателства за нещо подобно.

Тя се уви в одеялото и притисна колене към гърдите си, за да запази топлината.

Много скоро той ще дойде да ме изведе, помисли си тя. Баща й искаше единствено да й покаже, че е взел думите й на сериозно. И когато вратата се отвореше и той изникнеше на прага, стиснал факла в едната си ръка и ново одеяло в другата, тя щеше да му прости за това прибързано наказание. Щеше да го прегърне, да го целуне по бузата и сама да му разкаже всичко. Тео и Йорен не подготвяха коварни замисли и не таяха задни мисли. Те единствено се стараеха да защитят интереса си, защото, ако Трифектата рухнеше, отрепките от подземния свят щяха да обърнат поглед към семейство Кул.

— Знаеш ли как се спира побеснял бик? — бе я попитал Йорен. — Убиваш го, преди той да се е затичал отново. Бикът вече е изкормил Трифектата. И трябва да умре, преди да е насочил рогата си към нас.

Мейнард не се появи и на втория ден.

Той изникна на утрото на третия, придружен от двама пазачи. Единият от стражниците стискаше второ одеяло, а другият носеше поднос със закуска. Баща й остана зад и между тях, скръстил ръце. Беше само по риза, без плащ или жилетка. Той не обръщаше никакво внимание на студа.

— Повярвай ми, дъще, не те наказвам от злоба — каза той. Алиса потисна желанието си да скочи и да го прегърне. — Но трябва да ми кажеш какво замислят онези негодници. Те са лъжци, момичето ми, лъжци, крадци и измамници. Разкажи ми.

Тя поклати глава. Гневът й избухна отново, за момент изплъзнал се от контрола й.

— Те са побеснели заради некадърността ви, също като мен — каза тя. — Ако планират нещо срещу теб, то ти сам си си виновен. Но аз се кълна, че не зная нищо.

Мейнард Гемкрофт кимна бавно. Крайчетата на устата му леко увиснаха надолу.

— Наследила си мъдростта на майка си, но понякога си страшно глупава. — Той се обърна към един от войниците. — Вземи й одеялото.

Задавена от паника, Алиса наблюдаваше как второто одеяло бива изнесено. Паниката се задълбочи, когато собственото й покривало бе издърпано от ръцете й. Тя напразно се вкопчи в него, крещейки, че то си е нейно. Но войникът не се впечатли от настояванията й, че нямал право да постъпва така, и красноречиво й демонстрира точно обратното. Студът я прониза далеч по-жестоко от преди, а това бе едва третият ден.

На четвъртата нощ някакъв глас разкъса мразовитата й самота.

— Не се страхувай — прошепна гласът. Въпреки това Алиса подскочи като сепнат заек. Устните й бяха посинели, а кожата й бе придобила болнав оттенък, набръчкана от всепроникващата влага. Чувстваше се отвратително слаба. Непознатият глас я накара да си помисли за най-лошото.

— Баща ми ще научи — каза тя, приклекнала в най-отдалечения ъгъл. — Той ще те накаже, ако посмееш да ме…

Думите й застинаха в гърлото, защото все така си оставаше сама в килията. Но гласът се разнесе отново, отскачащ от стените. Този път личеше, че той е женски — факт, който трябваше да я успокои, но не го стори.

— Ние сме прогонените деца на Карак — каза шепнещата. — Ние сме неговите най-отдадени, най-пламенни следовници, защото имаме да изкупим много грехове. Ти грешница ли си, момиче? Ще протегнеш ли ръце към нас, за да приемеш милостта ни?

Из килията й танцуваха сенки, които не се съобразяваха с проблясъка на факлите в коридора. Алиса покри главата си с ръце и притисна лице към коленете си.

— Искам да се сгрея — каза тя. — Моля те, баща ми не е лош човек. Просто искам да се сгрея.

Младата жена надникна над коленете си и видя движещият се мрак да се слива в силует. След това чернотата му започна да се изпълва с плътност, преляла в обгърната в черно жена. Тънък бял плат прикриваше лицето й.

— В бездната е топло — каза непознатата и изтегли назъбен кинжал. — Искаш ли да те изпратя там? Бъди внимателна в желанията си, момиченце. Бъди конкретна или приеми жестоките дарове, които глупците и себичните биха ти поднесли.

Алиса се насили да се изправи. Чувстваше се напълно незащитена пред непознатата жена. Костваше й огромно усилие на волята да не позволи на ръцете си да затреперят от страх.

— Искам да изляза от килията — каза тя. — Не съм сторила нищо, с което да заслужа този мраз. Кажи ми, кой те изпраща тук?

— Кой би могъл да ни изпрати? — отвърна жената. — Не задавай въпроси, чиито отговори вече би трябвало да знаеш. И мълчи. Ние сме малко, някои неща трябва да бъдат вършени в мълчание.

Жената се обгърна в плащеницата си, наподобяваща течен мрак. В следващия рязък миг тя вече бе изчезнала. Тялото й се разпръсна на късчета сянка, полетели към стените, за да се разтопят.

— Ти прие помощта на безликите — разнесе се нов шепот. — Помни, че цената винаги ти става по-мила, когато напусне ръката ти.

Алиса отново седна, отпусна брадичка върху коленете си и заплака. Какво ли щеше да каже Йорен, ако в този момент я видеше? Той беше толкова красив… Самата Алиса осъзнаваше собствената си красота, но в настоящия момент от въпросната не бе останало нищо. Тя бе измръзнала и хленчеше като някакво безпризорно дете.

Противно на очакваното, тези мисли не спряха риданията й, а само ги усилиха.

Някъде в коридора тежко изскърца врата. Алиса повдигна очи и с известно любопитство зачака.

Едър мъж изникна пред решетките, пъхнал палци в колана. Очите му бяха малки, изпъкнали и разположени близо едно до друго, а мустаците му капеха от мазнина. По-рано Алиса никога не бе го срещала, но в последните дни бе имала възможност да узнае, че той се казва Джорел Тюл и отговаря за килиите.

— Кучетата вият като на буря — отбеляза той. — Рекох да мина, за да се убедя, че ти е удобно.

— Дай ми одеяло — каза тя, тракайки със зъби. Това не бе преструвка.

— Мейнард каза да изчакам, докато не можеш да издържаш повече. — Онзи намести колана си. — Мисля, че имаше предвид да чакам почти до самия край, преди да те сгрея.

Погледът му бе придобил острота. Нямаше съмнение, че той изпитва особена радост от факта, че е получил възможността да унижава благородница.

Когато зад гърба му започнаха да се стичат сенки, Алиса се усмихна открито.

— Чини ми се, че можеш да почакаш още — продължи Джорел.

— Едно одеяло щеше да спаси живота ти — отвърна тя. Тюл я изгледа странно, но не отговори. Вместо това се обърна, за да се оттегли.

Очакваше го назъбен кинжал. След резкия проблясък на острието от шията на тъмничаря рукна кръв. Алената течност оплиска и одеянията на безликата, но с неестествена бързина се стече към пода.

— Той никога не би приел да ти служи — каза непознатата. — Но има други, които са готови да го сторят. Трябва да ги пощадим, стига да можем. В противен случай властта ти ще бъде оспорвана и не ще се задържи по-дълго от свещ сред буря.

— Властта ми?

Докато безликата отключваше килията й, Алиса се приближи към решетките и се вкопчи в тях.

— Кажи ми името си.

— Нямам име — отвърна непознатата.

— Ти каза, че си безлика, а не безименна. Как се казваш?

Белият плат скриваше очите на жената, но Алиса остана с впечатлението, че те я наблюдават с веселие.

— Силна свещ — отбеляза жената. — Казвам се Елиора.

— Чуй ме добре, Елиора. Няма да приема да управлявам през трупа на баща си. Каквото и да ти е било платено или обещано, аз мога да ти предложа повече. От теб искам единствено Мейнард да бъде заловен, а не убит.

— Виждам, че имаш слабост към неоснователните заключения. Откъде знаеш, че сме били изпратени да убием баща ти?

— Защо иначе ще говориш глупости за свещи и моята власт?

Елиора се отдръпна от вратата, за да може Алиса да излезе.

— Ти си умна, дете. И освен това си права. Обгръща ни хаос, но ще направя каквото мога. Зная, че е възможно баща ти вече да не е сред живите. Ако случаят е такъв, насочи гнева си към онзи, който ни нае. Не вини меча за пролятата кръв, а стискалата го ръка.

Безликата се отправи към стълбището. По пътя двете не се натъкнаха на никакви пазачи, живи или мъртви. По време на изкачването Алиса сама можа да чуе ожесточения лай на кучетата. До този момент не бе чувала подобна ярост.

Изглежда Елиора бе забелязала изражението й.

— Те са ужасени и разгневени — обясни тя. — Послужихме си с това просто заклинание, за да изведем войниците от дома. Уверявам те, че сестрите ми се намират вътре.

Алиса кимна мълчаливо.

Стълбището свършваше в претъпкана стая с неизмазани стени. Една-единствена врата извеждаше от нея, обичайно тя бе залостена от другата страна. Под лекия допир на Елиора вратата се отвори. Изглежда Джорел бе слязъл сам, без да уведоми останалите, иначе те биха заключили след него.

— Колко са сестрите ти? — попита Алиса. Елиора я прониза с поглед.

— Ние сме три — отвърна тя. — Макар че това може да се промени, ако продължаваш да тръбиш като муле.

Тъй като се бе озовала в тъмницата много скоро след завръщането си, Алиса не бе могла да се запознае с охранителните мерки, които бе взел баща й. Във всеки случай знаеше, че те ще бъдат сериозни. Колкото и пренебрежително да се изказваше за престъпническите гилдии, тя не бе глупава. Без достатъчно телохранители, мястото под всяко легло или във всеки гардероб можеше да крие асасин.

Но цялата тази охрана не бе затруднила безликите жени. Тази мисъл накара Алиса да изтръпне. Несъмнено семейство Кул стоеше зад тази атака, но имаше и известна вероятност заплатилата ръка да принадлежи на Трен Фелхорн. Неочаквано бащините й затруднения с гилдиите вече не й изглеждаха толкова жалки. Изглежда Тео Кул бе планирал тя да застане начело на семейството си. Определено щеше да вземе това предвид, докато впоследствие обмисляше как да постъпи с баща си.

Някъде в далечината долетяха крясъци, заглушени заради стените.

— Това трябва да е Нава — прошепна Елиора. — Тя обхожда двора и убива онези пазачи, сглупили да се поставят в уязвима позиция. Бързо. Трябва да достигнем стаята на баща ти.

Дебелият килим превъзходно обгръщаше босите й крака. Още по-приятен бе допирът на топъл въздух, облъхващ кожата й. Баща й винаги поддържаше къщата топла. Като малка Алиса бе обожавала да се сгушва пред някоя от много бройните камини.

Зимата все още не бе настъпила, но Мейнард вече бе повел борбата си срещу студа. Заради един от тези огньове Алиса едва не се отдели от безликата. За момент я обзе желанието да изостави всичко друго, да се свие и да остави на пламъците да стопят мраза, наслоил се в костите й. Но тя не спря, защото си представи хапливото подканяне на Елиора.

Двете навлязоха в просторен коридор. Повече от двадесет прозореца се простираха от дясната му страна, заслонени с виолетови завеси. По протежение на лявата стена бяха подредени портрети на предишните стопани на имението.

Дали някога и нейният лик щеше да заеме място край предците й? Дали изобщо щеше да преживее достатъчно дълго? Тези мисли едва не я накараха да се изсмее с глас.

Тръгнала съм да взема короната си. Какво ме е прихванало?

Тя не искаше нищо подобно. При завръщането си във Велдарен бе възнамерявала да укори баща си, да му покаже, че страхливостта и колебливостта не са печеливша стратегия, да го подтикне към по-решителни мерки срещу гилдиите. Впоследствие се бе надявала да повдигне темата за Йорен Кул, за безбройните нощи, които двамата бяха прекарали заедно, и за прошепнатите сред завивките обещания за брак. Но да узурпира мястото на баща си толкова бързо? Някакви тайнствени жени да избиват пазачите, защитаващи собствената й плът и кръв? Това бе някакъв сън, някакъв кошмар.

Тя се опита да си внуши, че би вършила по-добра работа от баща си. Че вече е готова.

Но не можеше да си повярва.

Двете бяха достигнали края на коридора. Безшумна като призрак, Елиора прекрачи прага. От другата страна на вратата стоеше пазач, който погина с прерязано гърло и притисната над устата му длан. Загледана в бликащата кръв, Алиса си спомни въпросите на баща си. Тя бе отвърнала, че семейство Кул не замислят нищо.

С изключение на смъртта ти. Излизаше, че нейните собствени очи са били прикрити със слепота, която тя дори не бе забелязала.

След като се увери, че наоколо няма други войници, Елиора й направи знак да я последва.

— Има ли човек, който би могъл да помогне в надзираването на имението? — попита безликата. В момента двете преминаваха през редица спални. — Някакъв съветник или доверен служител?

— Баща ми има съветник — каза Алиса. Припомнила си по-ранното предупреждение на Елиора, тя продължи с по-нисък глас. — Но не мога да си спомня името му.

— А лицето му?

Алиса кимна. В паметта й изникна лице на възрастен мъж с къса бяла брада и обръсната глава. Бе запомнила лика му, защото той бръснеше не само косата, но и веждите си. Това й бе направило особено впечатление.

Елиора не спираше да кима, докато Алиса й описваше мъжа.

— Ще го нараниш ли? — попита накрая босата жена.

— Не — отвърна безликата. — Засега ще го оставя жив. Ръководещият домакинството винаги е ключът към смяната на властта. За останалите служители промяната на върха е без значение, стига прекият им господар да не се промени. — Тя пристъпи в поредния коридор и се огледа. — Сега накъде?

Алиса се замисли за момент.

— Наляво. Спалнята му се намира недалеч от моята.

— Остани тук и пази тишина — заръча Елиора. — Ще има пазачи.

Сенчестото наметало обгърна тялото, крайниците и главата й, превръщайки я в безформено петно черно и сиво. Единствено назъбеният кинжал остана да проблясва уверено във виолетовата ръка. Алиса не спираше да поглежда назад, преследвана от някаква странна увереност, че всеки миг някой от пазачите ще се нахвърли върху нея. По време на престоя си в замъка Фелууд многократно бе отхвърляла предложенията за обучение с оръжие. Сега й се искаше да бе приела. Би разменила всичко за знанието да борави с меч. То щеше да я направи далеч по-сигурна. Нямаше да й се налага да трепери от страх заради виковете, изпълващи имението.

Гневната сърцевина отново припламна. При завръщането си тя бе прекрачила прага на родния си дом не по-малко уверена от мъж. Нима мразът на килиите й бе отнел онова? Тя бе законната наследница. След петгодишния срам на сражение с далеч по-жалък противник, повечето от домакинството с радост биха посрещнали нова предводителка, по-силна и по-умна. Ако тя се натъкнеше на някой пазач, просто щеше да поиска клетвата му.

До нея долетя звукът от битка, придружен от пронизителен писък, секнал внезапно. Алиса надви нервността си и надникна зад ъгъла. Видя няколко тела да лежат едно след друго. Дирята от трупове се проточваше до края на въпросния участък от коридора. Тя се канеше да се затича натам, но бе спряна от допрял се до шията й кинжал.

— Къде е сестра ми? — попита глас.

— Ти трябва да си Нава — заяви Алиса, полагайки усилия да не прозвучи изплашено. Думите й изникнаха слаби, но отегчени. С оглед на обстоятелствата това беше поносимо. Кинжалът леко се размести над кожата й. По краткото мълчание пролича, че стоящата зад нея жена е изненадана.

— Не съм Нава — прошепна тя. — Зуса съм. Къде е сестра ми?

— Елиора отиде напред — отвърна Алиса. Тя се ограничи единствено до отговор на въпроса. Опитваше се да си напомни, че това бе нейният дом и че тя трябваше да отправя питанията. Само че тази логика звучеше неубедително, когато до гърлото й бе допряно острие.

— Надявам се, че не лъжеш — рече Зуса. — Лъжливите езици често се оказват разсечени.

Острието отново се раздвижи върху шията й. Алиса бе уверена, че ще го последва струйка кръв, но нищо не потече.

— Не беше лъжа. И махни оръжието. Аз съм Алиса Гемкрофт. Било ви е възложено да ме освободите. Заплашиш ли ме, излагаш на риск обещаната ти награда.

Кинжалът изчезна, което накара Алиса да изпита гордост от начина, по който се бе справила с тази ситуация. Когато се обърна, тя с изненада видя две безлики жени зад себе си. Тъй като двете изглеждаха еднакво, разпознаването им бе невъзможно. Поне не и докато едната от тях не започна да шепне.

— Мейнард не е в стаята си — каза Елиора. — Нещо не е наред.

— Открий го — рече Зуса. — Времето е наш враг.

Сред усилилия се вой на кучетата двете жени се обърнаха към Алиса.

— Къде е баща ти?

— Не зная — объркано отвърна тя. — По това време вече би трябвало да си е легнал. Може би някаква работа го е задържала до късно. Или не е успял да заспи и е станал, за…

— Или ни е очаквал — каза Елиора. — Карак да ги прокълне. Да вървим. Нава няма да ги задържа вечно.

Трите бързо се отправиха по коридора. Алиса разсъждаваше трескаво. Не си спомняше някакви скривалища в имението. Като малка бе непримирима и изключително любопитна. Ако имаше някакви тайни места, тя щеше да ги е открила.

Освен ако татко не ги е добавил наскоро. Петте години на скритата война му бяха предоставили предостатъчно време и основания за подобно дело.

Пътят им ги отведе в трапезарията. Обширното помещение изглеждаше потискащо голо с празните столове и незапалените свещници. Виковете на стражниците се усилиха. Двете безлики се извърнаха една към друга, сякаш общуващи с мисъл. Пазачите нахлуваха обратно в къщата.

— Усетили са — каза Зуса. — Но как?

Алиса не можеше да го опише по друг начин: голата стена от лявата й страна рухна навътре. Масивният камък се сгърчи и сви сред червеникав дим. Изникна стая, която тя не си спомняше. Сивите й стени се простираха навътре в имението. Това помещение бе изпълнено с повече от двадесет войници, облечени в брони и въоръжени с мечове. Табардите им носеха герба на Гемкрофт.

— След мен, сестро! — изкрещя Зуса, изтегли кинжала си и се хвърли към войниците.

Елиора скочи почти едновременно с нея. Тесният изход не позволи на пазачите да се излеят в трапезарията. Стоящите най-отпред се опитаха да се изправят срещу двете си противнички, но движенията им изглеждаха обидно тромави. Дори броните им не можеха да ги спасят — назъбените остриета разрязваха метала като масло. Разрезите в нагръдниците пламваха и започваха да димят след всеки удар, безсилни срещу могъща магия.

И въпреки това двете жени се опитваха да спрат поток от врагове само с помощта на два кинжала. Петима останаха да лежат в краката им, но останалите телохранители не спираха да настъпват, изблъсквайки встрани мъртвите си другари. Войниците започнаха да се разгръщат. Зуса и Елиора бяха принудени да минат в защита. Телата им се извиваха като течни в отбягването си.

— Бягай, момиче! — кресна Елиора. Алиса изтича обратно в коридора. Един поглед към редицата прозорци накара сърцето й да застине: през главния вход непрекъснато нахлуваха наемници, носещи герба на рода й. Тя осъзна, че опитът й да избяга и заеме мястото на баща си ще й навлече десетократно наказание.

По коридора долитаха писъци. Бягството бе единственото, което имаше значение. Нямаше да има нова власт и нови пренареждания. И тя продължаваше да тича. Споменът за ледената килия я тласкаше да бърза.

Достигнала врата, Алиса погледна назад. От двете безлики все още нямаше следа.

Един от прозорците се строши с пронизителен трясък. Алиса неволно извика, защото няколко отломки бяха порязали лицето й. Ръце се обгърнаха около тялото й.

— Не се тревожи за сестрите ми — каза плътен женски глас. Очевидно това бе Нава. — Животът ти е безценен. Последвай ме.

От ужас Алиса дишаше накъсано. Кръвта бучеше оглушително в ушите й.

С треперещи пръсти тя пое ръката на Нава. След едно болезнено дръпване двете прелетяха през строшения прозорец и се озоваха върху хладната трева.

— Сега мълчи — каза Нава и допря омотания си пръст до устните й. — Нито дума, докато не прекосим портата. Разбра ли?

Младата Гемкрофт кимна.

— Добре. Ела.

Двете бяха изникнали край западната стена на къщата. Главната порта се намираше на юг, но Нава пое на север. Облаци скриваха светлината на звездите и при бега си Алиса на няколко пъти се препъна. Единствено силните пръсти около китката й не й позволиха да се стовари по лице. Още наемници обгръщаха къщата, зад себе си тя чу викове. Двете с Нава още не бяха забелязани, но колко дълго щеше да продължи това?

Високата двер се извисяваше от лявата им страна. Ръката, дърпаща китката й, я отвеждаше все по-близо и по-близо до стените на имението. Неочаквано ръка притисна устата й, за да подави сепнатия й вик — двете рязко спряха.

— Мълчи — просъска Нава в ухото й.

Безликата свали наметалото си. С тихо шумолене тъканта увисна от ръката й, но се изпъна в отговор на едничка прошепната дума. Нава хвърли плаща върху стената, където той залепна за решетките. Жената се претърколи през него и се озова от другата страна, където се извърна и протегна ръка към Алиса. Изглеждаше, че на мястото на плащеницата в оградата е зейнала мрачна дупка.

Другата жена потисна страха си и пое протегнатата десница. В следващия миг тя също се бе озовала от другата страна.

Нава щракна с пръсти. Плащеницата отново се превърна в плат, блестящ меко със сиянието на хиляди вшити в него звезди. Безликата обгърна раменете си с него и отново поведе Алиса за ръка. Девойката хвърли един последен поглед към дома, за който усещаше, че никога няма да й принадлежи.

Мейнард напусна сивите тунели, обхождащи имението му. Съветникът му, сивобрадият мъж с обръснатите вежди, крачеше до него. Той се казваше Бертрам Съли.

— Знаех, че негодниците Кул са отчаяни — каза съветникът и се намръщи, защото наемниците бяха обърнали всичко надолу с главата. — Но това? Да наемат безлики? Да не са се побъркали?

— Възможно е — отвърна Мейнард. — И ми е интересно какво ли са им предложили в замяна? Но това не е важно. Жреците на Карак се заклеха, че няма да се замесват във войната ни. Изглежда това обещание в крайна сметка се оказа нарушено.

Бертрам поглади брадата си.

— А може би не. Лявата ръка не всякога знае какво прави дясната. Ако в случая действително е така, може да ни се открива възможност.

— И каква е тя? — Мейнард срита най-близкия стол и го преобърна. Той бе очаквал, че семейство Кул ще опитат да спасят Алиса. Бе се надявал да залови неколцина от тях при опита. С какво наслаждение би обръснал главата на онова наперено леке Йорен и би го обесил със собствените му руси кичури. Вместо това дъщеря му бе избягала и поне двадесетина от пазачите бяха мъртви. От това, което бе видял, никой от хората му не бе успял да нанесе и един успешен удар.

— Помислете. Ако поискаме от жреците обяснение за тази атака, те биха могли да реагират само по няколко начина. Може да накажат безликите за проявеното непокорство, с което ще унищожат единственото оръжие на рода Кул. Много е вероятно жреците да се опитат да ни компенсират по някакъв начин. Дори е възможно да предоставят на нас услугите на безликите. По този начин ще получим възможност да използваме срещу Тео Кул собственото му оръжие.

— Забравяш още един вариант: свещениците отричат намеса, тайно прибират предложения им подкуп и нищо не се променя.

— Те не биха сглупили да предадат Трифектата — настояваше Бертрам.

— Тази война превърна всички ни в глупаци — каза Мейнард. — Но няма да допусна подобно нещо да ми се случи отново. Уреди ми среща с върховния жрец за утре вечер. Ще накараме следовниците на Карак да нарушат неутралитета си.

— А ако откажат?

Очите на Гемкрофт блеснаха опасно.

— Тогава ще разкрием присъствието им и ще пуснем слухове за човешки жертвоприношения. Тълпите ще опустошат храмовете им, а самите тях ще разкъсат с голи ръце. Ще видим дали ще запазят политиката си на ненамеса, когато ги заплашва подобна орис.

Глава шеста

Кайла не си бе изработвала предварителни представи за начина, по който изглеждаше убежището на Трен Фелхорн, но въпреки това се изненада от елегантната обстановка. Тя прекара целия ден в проучване и запознанства с останалите членове на гилдията, стараейки се да запомни лицата им. През цялото време Хаерн си намираше поводи да я посети, но тя нямаше нищо против. Неговото присъствие край нея определено караше останалите да се отнасят далеч по-почтително към младата жена.

Накрая тя приключи с обхождането на мястото и се отправи обратно към стаята си. Хаерн отново я следваше като кученце.

— Дори и не можех да си мечтая за по-хубава стая — отбеляза тя и се тръшна върху леглото. Момчето бе останало на прага. Може би се срамуваше да пристъпи навътре. — Как така баща ти се е сдобил с подобна внушителна постройка за свое убежище?

— Къщата принадлежи на някакъв богат търговец, напуснал града заедно със семейството си — обясни Хаерн. Гласът му бе много по-тих в сравнение с битката срещу войниците. — Мисля, че фамилията им е Кейнс. Баща ми се нанесе малко след това. Чувал съм, че дори поддържа известни контакти с други търговци в града, като се преструва, че е приятел на същинския стопанин.

— Какво ще стане, когато търговецът се завърне?

— Той няма да се върне преди войната ни да е свършила. А тогава къщата вече няма да ни трябва.

Кайла прецени, че това изглежда разумно. И все пак в главата й остана смътна тревога. Щеше да стане интересно, ако собственикът изникнеше на вратата заедно със слугите си и войници.

Но ако се стигнеше до подобен сблъсък, тя се съмняваше, че Трен ще да бъде този, комуто щеше да се наложи да си търси нов дом.

— Почакай — каза тя, виждайки, че момчето се обръща да си иде. И приседна върху огромното си легло. — Как да те наричам? Арон?

Той сведе поглед, а тилът му видимо почервеня.

— Мисля, че така трябва. Но…

— Но? — подкани го Кайла.

— Харесва ми да не съм себе си — продължи момчето, пак без да я поглежда. Пръстите му бяха започнали да чоплят рамката на вратата. — Харесваше ми, когато не знаеше кой съм. Това ми позволяваше да бъда когото си поискам. Така че ако искаш, може да ме наричаш Хаерн. Само… само недей пред баща ми. Не мисля, че той би харесал това.

След това той изчезна.

Кайла поклати глава. Отговорът му само бе повишил объркването й.

— Кайла?

Тя се откъсна от мислите си и погледна към вратата. На прага стоеше един от младите Паяци.

— Трен иска да те види — отвърна той в отговор на въпросителния й поглед.

Кайла въздъхна и го отпрати с жест. Най-сетне щеше да узнае какво точно иска той от нея. Побъркваше се да седи в неизвестност. И без нищо за правене.

По пътя тя отново получи възможност да разгледа картини, изобразяващи далечните Омн, Кер и Мордан. И да се замисли над ситуацията си. До този момент бе отбягвала гилдиите, разчитайки на информацията и връзките си, за да остава в безопасност. А сега се бе съюзила с най-опасния човек във Велдарен. И за какво? Заради някакво мъгляво обещание за богатство? Същото обещание, заради преследването на което тя се бе присмивала на стотиците други?

Не, не беше заради парите. Беше я привлякла властта. Трен Фелхорн й бе предложил място до себе си: най-голямата награда, която той можеше да даде. Щом целият град започваше да трепери, когато чуеше името му, дали същото един ден нямаше да важи и за Кайла? Глупави фантазии, навярно, но тя не можеше да се отърси от тях. Тази идея се бе вкопчила като пиявица в сърцето й и изсмукваше мъдростта й. Тя смътно се надяваше глупостта й да не я доведе до някакво наказание.

Коридорът с картини отвеждаше до стаята на Трен. Кайла почука двукратно и търпеливо зачака. Миг по-късно вратата се открехна и покрита с ризница ръка й направи знак да влезе.

От двете страни на входа стояха двама пазачи с изтеглени оръжия. Стаята бе огромна, издържана в тоновете на червено кадифе и жълта коприна. Виждаше се, че огромното легло, чиято табла се извиваше в чифт криле, някога бе заемало централно място, но новият собственик на къщата го бе сместил в ъгъла. Заменяше го непокрита маса, обградена с осем стола. Тези мебели рязко контрастираха със заобикалящата ги пищност.

Трен се бе настанил с лице към вратата. От двете му страни седяха двама мъже, и двамата непознати за нея.

— Кайла, бих искал да ти представя двама от най-доверените си приятели — каза Трен, след като й направи знак да се приближи. Мъжът от лявата му страна се изправи и протегна ръка. Жената я прие, а той целуна китката й.

— Казвам се Зенке — представи се мъжът. — За мен е чест да споделям присъствието на подобна красота.

Самият той също бе красив — това личеше дори и под многобройните белези, покриващи врата и лицето му.

— Накратко, Зенке е моя дясна ръка — каза Трен. — Той се грижи заповедите ми да бъдат изпълнявани без досадни отклонения и разтакавания.

Докато Зенке сядаше, другият мъж се надигна. Той имаше тъмна кожа и още по-тъмни очи. Устните му бяха тънки, а дрехите му изглеждаха поне с двадесет години изоставащи от сегашната мода. Огромното му туловище неочаквано накара масата да изглежда особено малка.

— Аз съм Уил — каза той. Не понечи да протегне ръка.

— Уил не се доверява на никого — обясни Фелхорн, докато едрият отново се настаняваше. — Възможно е отчасти вината за това да е моя. Той е с мен още от самото начало. Всеки изменник знае, че ако постъпи некоректно с мен, ще бъде посетен от Уил.

— Не обичам лъжците — рече Уил с тон, който подсказваше, че тези му думи обясняват всичко.

— Двамата може да не са особено умни — продължи Трен, подсмихвайки се при престореното възмущение на Зенке, — но са неизменно честни. Мнозина не биха си помислили да изрекат отказ, когато става дума за мен. Ала ти си по-храбра. Проверих те, Кайла. На два пъти си отхвърляла предложенията да се присъединиш към гилдията ми.

Тя незабелязано пристъпи от крак на крак, стараейки се да прикрие смущението си.

— Тогава гилдиите не бяха за мен.

— Ти си опитна. Накарах сина си няколко пъти да ми разкаже случилото се. Зная всичко, което си сторила. Някога си се прехранвала, като си продавала информация. Не, не ми казвай на кого, не ме интересува. Но ти си действала и сред моя територия, отказала си да се присъединиш към гилдията ми. И въпреки това не само си оцеляла, но дори си преживявала доста сносно. Преди четири години си отхвърлила първото предложение на моя вербовчик. Четири години. А сега си помогнала на сина ми. Защо?

Искаше й се да разполага с по-добър отговор. Но тя прибягна до истината.

— Смятах, че ще спечеля.

Кайла очакваше избухване, а вместо това Фелхорн се засмя.

— Точно както се надявах. Ти не лъжеш, не криеш, не ми губиш времето. Уменията ти не могат да бъдат отречени, Кайла, а мотивите ти са толкова чисти, колкото бих могъл да се надявам. Ако се интересуваш от пари, мога да ти ги предоставя. А ако те интересува власт, нея също бих могъл да ти предложа. Вече съм ти длъжник, задето си помогнала на сина ми. Ако желаеш, бих могъл да ти предоставя шанс, за какъвто останалите само могат да си мечтаят.

Кайла погледна към Уил и Зенке. Искаше й се някой от двамата да загатне нещо за същината на предложението, което й биваше отправяно в този момент.

— И какъв е той? — попита тя.

— Стани част от съвета ми — каза Трен.

— Накратко, избор между провал и успех — намеси се Зенке. — Ти имаш потенциал. Покрай войната с Трифектата не можем да си позволим да губим време в излишни приказки. Ти си добра. Смяташ ли, че си достатъчно добра?

— Искам да се присъединиш към Уил и Зенке за едно начинание тази нощ — каза Трен.

Кайла седна пред тях и кръстоса крака.

— За какво става въпрос?

— Онези, които ме предават, трябва да бъдат наказани — рече Фелхорн. — Вярност до смърт. Смърт за неверните. Винаги съм се осланял на тези два закона. И нямам намерение да се отричам от тях. Бившият наставник на Арон, старец на име Робърт Хаерн, се намира в кралската тъмница.

Бузата на Кайла трепна при името. Трен разтълкува реакцията й погрешно.

— Да, точно така, някогашният учител на краля преподаваше и на сина ми. Арон настоява, че когато войниците започнали да обкръжават къщата, старецът му помогнал да избяга. Искам да зная дали това е истина. И искам да разбера повече за ролята, която Робърт е изиграл във всичко това. Ако е спасил живота на сина ми, тогава и нему също оставам задължен. Ако умишлено е взел участие в заговора…

Уил звучно изпука с кокалчета.

— Искаш да го измъкнем от затвора — рече Кайла. — Никога не съм чувала да правиш подобно нещо за някой от членовете на гилдията си. С какво един старец заслужава подобна чест?

Зенке сръчка Трен, видимо развеселен. Но Фелхорн не споделяше усмивката му.

— Зад опита за отвличане на сина ми стои някой влиятелен — каза първомайсторът. — Някой с голямо влияние в замъка. Нямам намерение да убивам крал, докато не се убедя във вината му.

Тонът му недвусмислено показваше, че Трен не се шегува. Кайла усети зараждаща се в гърлото си буца и побърза да я преглътне.

— Какво точно се иска от мен? — попита жената.

— Аз ще ръководя мисията — каза Зенке. — Уил също ще дойде. Нужен ни е и трети, но е възможно в опита за отвличане да е замесен човек от гилдията ни. Затова искаме да избегнем изтичането на информация. Е, какво ще кажеш? Ще помогнеш ли да проникнем в тъмниците на крал Едуин?

Лудост, помисли си Кайла. Абсолютна лудост. Ще бъдем заловени и убити. И всичко това заради някакъв си старец, който може би не знае съвсем нищо…

Трен я наблюдаваше внимателно, също като останалите двама. Тя добре осъзнаваше какво би означавал отказът й. Никога повече нямаше да получи възможност да присъства на събранията им. В съвета на Трен нямаше да има място за нея, не и след като бе станало ясно, че страхливостта й е по-силна от лоялността. Всички надежди за богатства, власт и вдъхвано у другите страхопочитание щяха да изчезнат завинаги.

— Ще дойда. Най-вероятно ще умра, но ще дойда.

— Добро момиче — намигна Зенке. Уил само изсумтя.

Тъй като осъзнаваха, че затворът би могъл да ускори смъртта на стареца, тримата веднага пристъпиха към подготовката на плана си. Няколко часа по-късно, подновила колекцията си от кинжали за хвърляне, Кайла се срещна с останалите двама в подземието на дома.

— Трен прокопа тунели, които отвеждат до няколко различни къщи и улици — каза Зенке. Той намести сивото си наметало, за да го увие по-плътно около себе си. Кайла зърна дълъг кортик в колана му, с боядисани в червено ръбове. Те се извиваха като океански вълни. Жената неволно потръпна при мисълта за подобно оръжие, врязващо се в нея.

— Има моменти, в които никой, дори останалите от гилдията, не бива да ни вижда — каза Уил. — Нито как потегляме, нито как се връщаме. Сега е един от тези моменти, разбираш ли?

— Не съм дете — отвърна тя. Едрият мъж бе покрил лицето си със сива боя, за да слее чертите му с плаща си. С усмивката си той заприлича на някакво гробовно създание, пристигнало да вечеря.

— Може би — рече Уил. — Но когато се пролее кръв, внимавай да не заплачеш като такова.

— Какъв си ми златоуст — отбеляза Зенке и го шляпна по гърба. — Още не проумявам защо трябва да плащаш на дамите, за да останат край теб. Мисля, че те би трябвало да ти плащат.

— След като видят какво умея, те наистина започват — рече Уил и погледна към Кайла. Очевидно бе очаквал да я види изчервена, но тя само подбели очи и им направи знак да продължат.

— Тунелите ни чакат — напомни Кайла.

— Бъди сериозна, щом трябва — рече Зенке, — но и не забравяй да се усмихваш. Лицето ти засиява толкова красиво в тези моменти.

Този път тя наистина се изчерви, а когато забеляза отегчението върху лицето на Уил, Кайла не се постара да скрива реакцията си.

Зенке отмести няколко дъски, разположени под картината на разрушен замък. Изникна дупка, която изчезваше в основите на къщата. Проходът приличаше на огромна заешка дупка.

— Няма да има светлина — обясни той. — Аз ще тръгна пръв. Постарай се да пълзиш бавно и равномерно. И в никакъв случай не се паникьосвай. Ако се приближиш прекалено много, възможно е да те изритам в лицето, заради което ще се почувствам ужасно. На моменти тунелът може да ти се струва тесен, но недей да спираш. Помни, че щом Уил може да се промъкне, за теб проходите не биха представлявали никакъв проблем.

— Никога не съм имала проблем със затворените пространства.

— А с тъмното? — поинтересува се Уил.

— Казах, че ще се оправя.

Зенке отново й намигна.

— Надявам се. Брой до пет и се спускай.

Той запълзя с главата напред и изчезна. След като преброи, Кайла го последва. През първите няколко крачки тя можеше да вижда, но светлината бързо изчезна зад нея. Струваше й се, че е започнала да пълзи сред вътрешностите на някакво огромно чудовище. За момент сърцето й трепна, но жената съумя да се овладее, защото си представи шегите, с които Зенке щеше да я залее, а също и реакцията на Уил, ако той се блъснеше в нея. Несъмнено гигантът щеше да я бута пред себе си през целия тунел. Затова тя продължи.

Както й бе казано, проходът действително започваше да се стеснява. Вече не можеше да лази на четири крака, а й се налагаше да пълзи по корем. Толкова много усилия само за да запазим мисията си в тайна, раздразнено си помисли тя.

— Колко време е отнело? — поинтересува се Кайла. Прогърмяването на гласа й я сепна. По някаква причина тя си бе внушила, че тунелът ще погълне и звука по подобие на светлината.

— Кое? — долетя гласът на Уил зад нея. Стените на прохода бяха усилили дълбокото му ръмжене, което накара Кайла неволно да трепне. Главата й се бе ударила в тавана.

— Прокопаването на всички тези проходи — поясни тя. Надяваше се, че нервността й не си е проправила път до гласа.

— Две седмици — отговори Уил. — Работа по цял ден и по цяла нощ. Само в този тунел умряха двамина.

Кайла потръпна и реши да не проявява интерес към бройката на мъртъвците, погинали при изготвянето на останалата част от мрежата тунели. Понякога пръстите й се натъкваха на дървени подпори. Всеки път допирът пораждаше у нея благодарност. Сред мрака всяко напомняне за човешкото, дори и толкова бегло, представляваше благословия.

Тунелът рязко пое нагоре. Кайла не бе сигурна за продължителността на пълзенето си. Болката в гърба й предполагаше поне половин час, а умът й посочваше далеч по-вероятните десет минути.

Скоро пред нея изникна слаба светлина, определена от очите й за изгаряща. Тази гледка я накара да се усмихне.

Главата й изникна сред пода на скромен дом. Зенке услужливо й помогна да се изкатери. Ръцете му се задържаха около кръста й повече от необходимото, но тъй като бе прекалено заета да се радва на излизането си от тунела, Кайла не каза нищо.

Уил изникна скоро след нея. Към сивата боя на лицето му бяха полепнали бучици пръст, които само подсилваха по-раншната представа за гробищно създание.

— Къде сме? — попита Кайла. Единственият прозорец на помещението, в което се бяха оказали, гледаше към мрак.

— Дом, който Трен закупи, за да свърже с укритието — обясни Зенке. — Посещаваме го периодично, за да се убедим, че тук не се нанасят клошари. А неколцина мои приятели имат изключително трудното задължение да живеят тук на всеки два дни, за да не станат съседите подозрителни.

— Нощта няма да ни чака — изтъкна Уил. — Стига си плямпал, Зенке.

Другият се изсмя.

— Слушам, милорд.

Тримата се измъкнаха навън и поеха на север. Кубообразната постройка на затвора бе прилепена към замъка и нарушаваше симетричността му. Само най-горният етаж на тъмниците се подаваше ниско над земята, останалите килии се намираха дълбоко под нея. Видимото ниво, което притежаваше лукса на прозорци, макар и зарешетени, приютяваше затворниците с най-дребни провинения.

Кайла силно се съмняваше, че ще успеят да намерят Робърт Хаерн. Почти със същата сила се съмняваше и в успеха на плана им.

Тъй като бяха само трима, грубата сила нямаше да свърши работа — тъмниците бяха прилежно охранявани. А и оставянето на диря от трупове само щеше да влоши нещата. Щяха да се нуждаят от безшумност, от прикритие… и малко магия.

— Замъкът не е ли защитен срещу заклинания? — бе попитала тя по време на обсъждането на плана им.

— Да — бе отвърнал Трен. — Но затворът не е част от замъка.

Този пропуск бе учудил Кайла. По всяка вероятност причината за подобна глупост се свеждаше до финансови основания. Но действителната причина не представляваше интерес за тях. От значение беше, че това обстоятелство ще улесни мисията им. Под наметалото си Зенке бе прибрал свитъка на слабо заклинание, с чиято помощ тримата щяха да проникнат в затвора. Мистичният вход щеше да остане отворен десет минути. С толкова време щяха да разполагат за откриването на целта си. Бяха разработили няколко различни стратегии, за да разсеят или зашеметят пазачите, на които се натъкнеха — според обстоятелствата. Ключалките на килиите нямаше да представляват никакъв проблем за някой като Зенке. Щом освободяха стареца и го изведяха, мисията щеше да се превърне в среднощна разходка.

— А Уил защо ще идва с нас? — бе попитала Кайла, когато в един момент от обсъждането бе получила възможност да придърпа Зенке встрани. — Не ми казвай, че толкова едър човек умее да се прикрива.

Събеседникът й се бе засмял и се бе ухилил към мъжагата.

— Пънът идва с нас, в случай че прикриването не върши работа.

Докато се промъкваха към затвора, тя се надяваше, че на Уил няма да му се наложи да влиза в действие. Но същевременно се съмняваше, че надеждите й ще се оправдаят. Изглеждаше сигурно, че към края на задачата той щеше да е пукнал няколко глави.

— Наброявам само шестима — прошепна Зенке. Двамата с Кайла бяха приклекнали край ъгъла на една къща и наблюдаваха как войниците патрулират. Уил бе останал малко по-назад, може би не искаше да им пречи. А може би бройката на противниците не го интересуваше.

— Трима край портите — рече Кайла, загледана в тях. — Още двама обикалят в кръг. И последният стои в югоизточния ъгъл. Бихме могли да приемем, че още един пазач стои в северозападната част.

— Станаха седем. И това е по-малко от очакваното.

— Войниците са вътре — каза Уил. Кайла неволно се напрегна, защото очакваше прогърмелият зад гърба й глас да привлече вниманието на войниците. Само че гласът бе овладян и дълбок шепот.

Тя мислено се укори за наивността си. Уил не би се издигнал толкова високо в гилдията на Паяците, ако бе глупав или неопитен. Може би едрото му туловище умееше да се промъква по-добре от нея. Гордостта й веднага отхвърли тази възможност, но съмнението потвърди тази й догадка.

— Да, вътре ще има много повече — съгласи се Зенке. — Предимно струпани край входовете на останалите три нива. Те бдят за бегълци, а не за нашественици, което ще ни помогне на влизане, но и ще направи бягството ни по-трудно.

Те изчакаха още няколко минути, за да изчислят за колко време обхождащите завършват обиколката си.

— Разполагаме с тридесет секунди — каза Кайла. — Освен ако не възнамерявате да се погрижим за двамата.

— Ако го сторим, бихме спечелили минута — рече Уил. — Но после ще трябва да забравим за измъкването.

Зенке кимна. Успееха ли да се промъкнат, щяха да останат незабелязани. Но мъртвите или зашеметени пазачи привличаха внимание.

— Ами пазачът в северозападния ъгъл? — попита жената.

— Не сме сигурни, че там действително има часови — изтъкна Зенке.

— В такъв случай да отидем да проверим.

Тримата се покатериха върху къщата и по покривите се отправиха на запад, за да огледат по-добре. Кайла получи възможност да се удиви на умението на Уил. Той се катереше не по-зле от нея и макар че бе много по-тежък, дъските не проскърцваха по-различно.

Късметът не беше с тях. Действително имаше и седми войник. Той се бе облегнал на ъгъла и си подсвиркваше.

— Проклятие — прошепна Зенке, легнал по корем. — Това неимоверно усложнява нещата.

— Трябва да го отстраним — каза Кайла. — Но това може да означава, че само двама от нас ще влязат.

— Или влизаме всички, или изобщо няма да влизаме — заяви Уил.

Жената се извърна и го прониза с поглед.

— Тогава предложи нещо, биволе.

Едрият мъж реши да приеме думите й. Той кимна и скръсти ръце.

— Хубаво. Чакайте тук.

След това Уил започна да слиза. Предпазливото спускане на огромното му туловище изглеждаше особено смешно.

Озовал се на земята, той пое право към пазача, без да се опитва да се крие.

— Какво прави той? — попита Кайла.

— Успокой се. — Зенке се възползва от възможността да сложи ръка върху рамото й, но този път Кайла се отдръпна. Без да реагира, другият продължи: — Уил знае какво прави. А ако случаят не е такъв, нали не ние сме долу.

Тя не отговори. Двамата мълчаливо наблюдаваха как Уил помахва към пазача. Крачките на едрия мъж бяха придобили видимо пиянско залитане. Той каза нещо, което те не можаха да чуят, а в отговор пазачът посочи встрани. В жеста му личеше припряност, съответстваща за прогонването на досадно куче. Клатушкащият се Уил неочаквано се извъртя. Огромният му пестник се стовари върху войника. Докато онзи падаше, масивните ръце се обвиха около врата му.

Кайла започна да отброява мислено. Уил разполагаше с тридесет, най-много четиридесет секунди преди появата на останалите патрулиращи.

Мъжагата не изглеждаше притеснен, а спокойно повдигна тялото и го подпря на стената. Там кръстоса ръцете му, намести краката и наклони шлема, за да придаде вида на задрямал. Накрая срита няколко пъти нозете, за да ги застопори.

След миг Уил се бе изкатерил обратно при другарите си.

— Останалите ще го събудят, когато видят, че е заспал на пост — кисело каза Кайла. — И тогава ще започнат да ни търсят.

— Ти не познаваш пазачите — тайнствено се усмихна Уил. — Защо според теб той дежури сам, в задната част? Защото останалите не го харесват. Ще видиш. Сега се приготви. Шансът ни наближава.

Върху покрива на затвора бяха прикрепени големи месингови пръстени за факли. Тъй като огромните градски стени вече се издигаха съвсем близо, наоколо нямаше къщи, които тримата да използват за прикритие. Единствено плащовете им и сенките предоставяха защита. И те ги използваха със спокойното умение на опитни крадци.

Двамата патрулиращи изникнаха зад ъгъла и веднага забелязаха задрямалия. Единият грубо свали шлема му, а другият го сръчка в стомаха с дръжката на меча си. Когато клетникът не се свести, първият го зашлеви през лицето. Това вече имаше ефект. Сред подигравки войниците го сграбчиха за ръцете и го поведоха пред себе си.

— Той ще бъде наказан — прошепна Кайла. Чувстваше се глупаво.

— Сега е моментът — каза Уил.

Крадците притичаха към неохраняваната част на затвора.

Бяха се придвижили напълно безшумно. Зенке коленичи край средата на стената и извади свитъка изпод плащеницата си. Сетне го разгърна, притисна го към каменните блокове и прошепна задействащата дума.

Пергаментът започна да потъва сред стената и да бледнее. Със звучен пукот, накарал и тримата да трепнат, изчезна.

Зенке бавно притисна ръка към мястото. Върху лицето му изникна усмивка, защото пръстите му потънаха като отрязани в образа. След като намигна на останалите, той прекрачи вътре.

Кайла бавно си пое дъх и го последва.

Глава седма

Робърт Хаерн си спомни подмятането за жестокостта на тъмниците на крал Велор, при което напуканите и окървавени устни се усмихнаха. Пророчески думи…

Ръцете му бяха оковани над главата, и двете изскочили от ставите. Пръстите на краката му съвсем леко се допираха до земята. На всеки няколко часа изникваше пазач, който го издигаше по-високо. По този начин разтяганото тяло не можеше да намери опора.

Тази ситуация бе го накарала да насочи почти всичките си мисли към пръстите на краката. Само как му се искаше да усеща цялата тежест на тялото си върху тях. Или лениво да ги раздвижва сред тревите на някоя поляна, сред която е легнал по гръб.

По пладне пристигаше някакво дребно хлапе, което го хранеше със супа. Освен храната, със себе си то разнасяше и столче, за да се покатерва върху него.

Що за идиот допуска невръстно дете да работи сред подобна мизерия? След първото посещение на мърлявото хлапе Робърт бе престанал да се чуди, прекалено зает с други мисли. Вече просто накланяше глава назад, разделяше устни и изчакваше успокояващата течност.

Непрекъснато го спохождаха видения. Със старите хора това се случва особено често, а тукашната скука дори подсилваше яркостта им. Понякога той се виждаше край леглото на краля, където разказваше весели истории, за да накара владетеля да забрави измъчвалите го кошмари. Друг път Дарла изникваше пред него — съпругата му, умряла от дизентерия преди десетилетие. Но в съзнанието му тя изглеждаше също като по времето на запознанството им.

В момента той пак я виждаше пред себе си. Косата й сияеше като злато, а когато пръстите й докоснаха лицето му, Робърт се извърна към милувката. Тя се разля като супа по лицето му.

— Престани да се въртиш — каза момчето. Това бе единственият път, в който бе казало нещо.

Наставникът започна да пие супата. По сбръчканите му бузи се стичаха сълзи.

Сега отново бе нощ. Той бе разбрал това единствено по смяната на караула.

Решетките пред него бяха дебели, прозорци нямаше.

Робърт си спомняше хората, които Едуин бе осъждал на по десет, двадесет, дори тридесет години затвор. Много често наказанията нямаха нищо общо с извършеното прегрешение, а биваха определяни според външния вид на провинилия се и способността му да хленчи убедително.

Самият Робърт не знаеше каква присъда му предстои. Но можеше да предположи, че ще остане тук до смъртта си. Поне нямаше да му се наложи да чака дълго.

Решетките издрънчаха, вратата тихо изкънтя. Почти инстинктивно, той наклони глава назад. Част от съзнанието му смяташе, че още е прекалено рано за супа, но бе възможно отново да се е отнесъл. А може би от глад и жажда бе изгубил способността си да отмерва времето.

Само да не е време за поредното разтягане. Само не и това…

Ръце се увиха около кръста му. Когато той отвори уста да изпищи, длан се притисна към долната половина на лицето му.

— Мълчи, старче — избоботи дебел глас в ухото му.

Робърт отвори очи, но те бяха насълзени. Успя да различи трима непознати. Плащовете им ги правеха почти невидими в мрака.

— Сега ще те заболи — каза друг глас, женски. Тогава в тялото му избухна огън, разпръскващ се от раменете. Може би бе изпищял отново — не беше сигурен. Знаеше само, че огромната ръка усили натиска си около устата му. Веригите над главата му издрънчаха. Чу се изщракване. И макар че вълните на болката все още го заливаха, към тях се примеси и главозамайващо облекчение — тежестта на тялото му бе престанала да бъде инструмент за мъчение, а се бе облегнала върху нечия чужда гръд.

— Нямаме много време — рече нов глас, мъжки, но не толкова плътен като първия. — Трябва да бързаме.

— Убихме прекалено много — заяви дълбокият глас. — Трен няма да остане доволен.

— Стига да му доведем Робърт, останалото е без значение. Сега да вървим.

Болката в раменните стави отслабваше. Сред замайването си старецът осъзна, че ръцете му са били наместени обратно. В следващия момент той се оказа прехвърлен през рамото на гигантски мъж. Неочакваното движение сгърчи стомаха му и Робърт повърна върху гърба на едрия.

— Прекрасно — промърмори спасителят му.

Робърт стисна зъби, защото тялото му болезнено подскачаше на всяка крачка. Някой бе дошъл да го спаси, така че той трябваше да пази тишина. Никакво пищене. Мълчанието бе злато. Мускулите му пламтяха, ставите пулсираха, но въпреки това той съумяваше да пази тишина и ридаеше почти безшумно.

За да се разсее от болката, възрастният наставник се опита да си припомни разположението на затвора. Той бе слизал тук многократно, предимно като придружител на Едуин. Кралят винаги бе изпитвал подозрения относно безпрекословното изпълняване на заповедите му и неизменно се усмихваше, когато видеше осъдените от него да получават отредените наказания. Тези мрачни посещения бяха предоставили на Робърт повече от достатъчно възможности да запомни плана на килиите.

Той бе запомнил, че се намира на третия подземен етаж. Под него имаше още две нива, където наказанията бяха далеч по-чести и жестоки. Също две нива го деляха от изхода. За да излязат, спасителите му трябваше да преодолеят стълбища, които се охраняваха непрекъснато. Той укори уморения си разсъдък. Щом като тримата бяха слезли до килията му, явно се бяха погрижили за пазачите. Може би ги бяха убили, а може би…

Робърт простена, защото носещият го мъж спря рязко. Жената изруга. Старецът отвори очи. Неестествената поза замая погледа му и той побърза отново да стисне очи, за да не повърне за втори път. Миризмата на предишните стомашни сокове все още се носеше около него, макар че тя бледнееше в сравнение с вонята на килията. Можа да дочуе изтегляни оръжия.

— Кой? — попита Хаерн. Гласът му прозвуча безсилен в сравнение с останалите звуци. — Кой ви изпраща?

— Трен — отвърна едрият. — Сега мълчи.

Дори и да искаше да продължи да говори, Робърт не би успял. Стомана се удари в стомана. Някой изрева. След това тримата се затичаха. Главата му започна да подскача. Стълби, осъзна той. Изкачваха се по стълбището. И още звуци от битка. Странно беше да ограничи възприятията си само до слух. Остъргването на острие в броня можеше да означава както добра, така и лоша новина. Всеки предсмъртен вик можеше да принадлежи не само на враг, запречил пътя, а и на някого от спасителите му. Във всеки случай умът му беше прекалено изтощен, за да се тревожи и за двете развития. Откровено казано, той се надяваше опитът за спасяването му да не успее, за да намери смъртта си.

Защото вечността бе единственото място, където той щеше да остане в безопасност от гнева на Трен Фелхорн.

Звукът на тръби изпълни затвора. Едрият мъж изпсува гръмко.

Робърт внимателно бе поставен на земята. Земя, която бе прекрасно твърда под превитите му колене. И бе студена, но старецът нямаше нищо против, макар че потръпна. Може би имаше треска?

Оставен в по-нормална позиция, той бавно отвори очи. Битката за него кипеше наоколо.

Красива жена с гарвановочерна коса стоеше край вратата, отвеждаща навътре в затвора. От ръцете й изхвърчаха кинжали, които не успяха да преодолеят масивните брони на войниците, но пак съумяха да ги забавят. Робърт извърна глава. В другия край на коридора, обграден от килии с дървени врати, се намираше последното стълбище. Десет войници се спускаха по него, четирима вече навлизаха в коридора. Насреща им стояха двама мъже в сиви плащове. Ловкостта, с която те размахваха дългите си кинжали, не оставяше съмнение — те наистина бяха хора на Фелхорн. Единият бе висок, жилав и русоляв, а другарят му приличаше на смугъл гигант. Сивите наметала потвърждаваха принадлежността им към Паяковата гилдия.

Робърт затвори очи. Пазачите погиваха един след друг, но тръбният зов щеше да призове нови и нови. Дори и с настоящия си омекнал разсъдък, старецът можеше да предвещае развитието на битката.

Всеки миг той очакваше груби ръце да се вкопчат в дрехите му или острие да се вреже в гърдите му. Вместо това чуваше смърт подир смърт: хор от гибел, дирижиран от удивително умение. В един момент очакваните ръце действително го сграбчиха, но не го завлачиха в очакваната посока обратно към килията, а отново го издигнаха върху рамото на гиганта.

— Бързо! — прогърмя мъжът.

Отново последва клатушкането на изкачване. На върха на стълбището Робърт се осмели да отвори очи. Едрият мъж се бе извъртял, за да провери за преследвачи, което позволи на стареца да види поредните войници, запречили пътя им. Отново десетима, те не изглеждаха особено притеснени. Бяха подредени в каре, онези в задните редици стискаха дълги копия. Другарите им пред тях стискаха щитове и боздугани.

— Предайте се — кресна един от войниците.

— Къде е входът? — попита жената.

— След мен — каза по-дребният мъж. — Докато те не знаят, ще имаме предимство…

Тримата се затичаха по коридора и поеха надясно. Робърт беше объркан, защото те се отправяха към стената.

Сенките тук бяха особено мрачни. Стройният мъж скочи към стената, но не с намерението да изпълнява акробатични номера, както в първия миг бе помислил Робърт. Тялото му потъна в каменните блокове и изчезна. Жената премина втора. Слаба надежда се осмели да припламне в гърдите на наставника.

Войниците зад тях започнаха да крещят, а Робърт и неговият гигант на свой ред прескочиха сенките. Свеж и хладен въздух облъхна кожата на стареца и го накара да трепне от удоволствие.

— Тъй — рече по-дребният мъж и двукратно плесна с ръце към стената на затвора. Нещо черно и воднисто се стече към земята, за да образува отвратително на вид петно.

— Да го водим вкъщи — заяви жената. Робърт се опита да й се усмихне, но не успя. Бе отвикнал да диша чист въздух.

Докато се поклащаше върху рамото на гиганта, той се унесе и заспа.

Когато се приближиха към пазачите, Нава разгърна плаща си и се изправи в цял ръст.

Тъмните одеяния и белият плат през лицето й не оставяха никакво съмнение за същината й.

— Не сме видели нищо — заяви един от пазачите. Това му бе заръчано да каже, когато някоя от безликите мине край градските стени.

Алиса я последва, все още стиснала ръката й. Нямаше представа защо напускат града, а безликата не бе обяснила. Двете бяха изчакали един ден в някаква долнопробна странноприемница, в която Нава се бе промъкнала през прозореца (оставяйки спътничката си да наема стая и да се разплаща). А по здрачаване безликата й бе казала, че тук вече не е безопасно и отново я бе повела сред улиците. Това бе объркало Алиса. Несъмнено във Велдарен трябваше да има места, където дори баща й не би могъл да я открие.

Но защо да се крие тук? Тази мисъл я зашлеви болезнено. Със сигурност баща й се бе отрекъл от нея, което обезсмисляше претенциите й за наследяване. Имаше възможност да потърси закрилата на някое от семействата, приютявали я през последните години. Джон Гандрем със сигурност щеше да я приветства. Но имаше вероятност да я издаде на Мейнард. Разбира се, винаги можеше да потърси помощта на семейство Кул…

Двете напуснаха града през западната порта. Многобройните кервани, преминаващи ежедневно по този път, бяха прокарали дълбоки коловози. От двете страни на пътя растеше трева, която стигаше до коленете на Алиса. Именно сред тази трева я поведе Нава. Лишена от избор, младата жена бе принудена да я последва.

Те се отправиха на север, заобикаляйки част от градските стени. Явно се отправяха към Кралския лес. Близо до гората тревата ставаше все по-ниска, а когато около двете започнаха да изникват стволове, тя отстъпи пред шума.

— Какво правим тук? — попита Алиса и разтърка рамото си със свободната ръка. Тръпките не бяха породени от страх: в продължение на много вечери бе слушала слугините си да разказват страховити истории за Кралската гора. Въпросните истории населяваха леса с призраците на неверни жени и покварили се рицари, а също и цели пълчища крадци и убийци. Разбира се, главната цел на тези истории бе да държат децата встрани от леса, защото бракониерството биваше наказвано със смърт. Но дори и това знание не можеше изцяло да отстрани неприятното усещане.

— Не задавай въпроси, чийто отговор ти е известен — каза Нава. — Защо според теб влизаме в гората?

Те щяха да я убият, осъзна Алиса. Щяха да й прережат гърлото и да скрият тялото, а когато Йорен попиташе за станалото, щяха да му кажат, че са я открили мъртва на пода на килията, сред засъхнала кръв и плъхове, гризящи вътрешностите й…

Тя изчака Нава отново да дръпне китката й, залитна напред и неочаквано дръпна цялата си ръка. Рязкото движение изненада безликата. Тънката ръка на Алиса се оказа свободна. Девойката се стрелна в противоположната посока, надявайки се да не се е заблудила при извъртането си. Клони непрекъснато я удряха по лицето, а храстите коварно се притаяваха до последния момент, преди да скочат и да одерат глезените й. Облеклото й не бе подходяща защита срещу клонестите пръсти на леса.

Не чу вик след себе си, но бе сигурна, че жената ще я последва. Можеше да си представи как Нава тича подире й с назъбен кинжал в едната ръка, а с другата посяга да улови косата й или роклята. Достатъчно бе едно подръпване — само едно — и Алиса щеше да рухне на земята.

Сърцето й припламна радостно, когато зърна края на гората. Тук дърветата растяха по-нарядко и беше по-лесно да се тича. В един момент Алиса се осмели да погледне назад. Безликата жена я нямаше. Но когато отново обърна глава напред, някакъв мъж стоеше точно пред нея.

Алиса извика, но нямаше време да отскочи. Силни ръце сграбчиха нейните. Краката й се подкосиха при мисълта какво щеше да последва.

— Алиса? — възкликна мъжът. Тя спря да се мята и отвори очи (дори не бе осъзнавала, че ги е стиснала). Тя се намираше в ръцете на Йорен Кул, чието лице бе прясно одраскано.

Младата жена потръпна отново, този път от облекчение. Тя рязко обви ръце около шията му и започна да ридае, притиснала глава към гърдите му. И през цялото време не спираше да мълви неразбираемо за крадци, призраци и безлики.

— Тя ще ме убие — извика Алиса, след като успя да успокои гласа си. От гората се приближаваше Нава. Тя не тичаше, а с плавни движения оставяше дървета и храсти зад себе си.

— Ще те убие? Защо? — Йорен погледна към безликата, а десницата му се премести към дръжката на меча.

— Не изглупявай — каза Нава и посочи към Алиса. — Отвеждах я в лагера ти, но тя побягна като хлапачка.

— В твоя лагер? — попита младата жена и се изчерви.

— Да. — Йорен й се усмихна, с което само усили изчервяването й.

Тя плахо протегна ръка, за да докосне драскотините, които бе оставила върху лицето му. Тъй като не усети кръв, тя ги целуна.

— Прости ми — каза Алиса, отдръпна се от ръцете му и направи реверанс в окъсаната си рокля. Косата й не приличаше на нищо, а бързото обърсване с опакото на дланта не бе в състояние да скрие сълзите.

— Няма за какво да прощавам — рече Йорен, придърпвайки я отново към себе си, за да я целуне по челото. — Вече нищо не те заплашва.

Риданията й припламнаха отново. След ужасяващия самотен мраз на подземията топлата загриженост в гласа му й дойде в повече. Той я прегърна по-силно. Тъй като бе заровила брадичка в рамото му, Алиса не видя ледения поглед, който Йорен хвърли на Нава. Безликата мълчаливо прибра кинжала си и потъна в гората.

— Миналата нощ очаквах и трите ви — каза Йорен.

Седнала до него, Алиса се наслаждаваше на топлината на пламъците. Струваше й се, че се е намръзнала за цял живот. Нава седеше срещу тях, разположена по-далече от огъня.

— Възникнаха усложнения — обясни безликата.

— Мога да се досетя по това, че Алиса се крие тук с мен. Тя трябваше да застане начело на имението, а не да се спотайва в гората. Какво направихте, за да допуснете такъв невероятен провал?

— Те ни очакваха — каза Нава. — Когато Елиора и Зуса се върнат, и те ще ти кажат същото. Стотици наемници бяха скрити сред стените. Оказа се, че опитът ти да си послужиш с Алиса не е изненада за никого. Изненада ги единствено с нашето изпращане. Всеки друг в този момент би лежал мъртъв.

— Бе ми казано, че вие никога не се проваляте — изтъкна младият Кул. Той бе стегнал косата си на опашка и това му придаваше изопнат, опасен вид. — Дори самият Трен Фелхорн щял да потръпне, ако узнаел, че се е превърнал във ваша мишена. Как така някакъв си търговец успя да ви заблуди по такъв начин?

— Ако беше дошъл с нас, щеше да видиш и сам. — Гласът на Нава бе достатъчно студен, за да вледени течност. — Щеше и да умреш, но поне щеше да си получил отговора.

Алиса очакваше, че Йорен ще посегне към оръжието си, но появата на останалите две безлики му попречи. Нава им кимна отсечено. Двете се настаниха край сестра си.

— Защо си тук сам? — поинтересува се Елиора. — Къде са слугите ти? Подобни условия не са подобаващи за жена като Алиса.

— Да ти е хрумвало, че се крия тук? — хапливо отвърна младият мъж. — Сам мога да оцелея. До този момент само един ловец забеляза огъня ми. Платих му богато, за да обезпеча мълчанието му.

— В такъв случай той ще бъде още по-богат, когато продаде тайната ти за двойно по-голяма сума — рече Елиора. — Не бъди глупак. Трябва да се преместиш другаде.

Алиса отново очакваше гневна реакция, но и този път любимият й не избухна.

— Щом смяташ, че би било разумно — вместо това каза той и я прегърна по-силно. Въздъхвайки удовлетворено, тя му позволи да придърпа главата й под брадичката си. Дъхът й се разля по врата му.

— Може и да не е прекалено късно — предложи Нава. — Ако убием лорд Гемкрофт преди да е успял да посочи нов наследник, по закон Алиса ще получи всичко.

— Не — отвърна Алиса и се освободи от ръцете на Йорен. — Не искам да умира. Каквото и да ми е причинил, той не заслужава това. Аз се тревожа за цялото си семейство. Гилдиите на крадците искат да разрушат всичко, което родът ми е постигнал. Не мога да допусна това. По тази причина трябва да застана начело.

— Тя е последната от рода — каза Елиора. — Мейнард няма да я отстрани от завещанието си, защото в такъв случай подписът му ще сложи и края на рода Гемкрофт.

— Престанете — каза Алиса. — Няма да ви позволя да го убиете. Той няма да ме прогони. Познавам баща си. След време той ще ме приеме отново.

— Възможно е тъкмо с време да не разполагаш — мрачно изтъкна Елиора.

— Дами, смятам, че моята любима се нуждае от почивка — каза Йорен. — Бихте ли ни предоставили известно уединение? Може би утре сутринта ще успеем да изготвим смислен план. В момента всички сме разстроени от случилото се.

Безликите се надигнаха и се отправиха сред дърветата. Само Елиора погледна назад. Тя не каза нищо, но Алиса усети острия й поглед дори и иззад плата.

— Съжалявам — каза младата жена и отново се намести край огъня. Не бе сигурна за конкретната причина, но усещаше премазваща вина. Струваше й се, че е разочаровала мнозина.

Йорен внимателно отпусна ръка върху рамото й.

— Всички грешим — каза той, започнал да крачи зад нея. Настъпи мълчание, което ставаше все по-тягостно.

— Не бих понесла да го видя мъртъв — каза накрая Алиса. Безкрайното крачене на Йорен я изнервяше. Какво го притесняваше толкова?

— Понякога напредъкът на великото изисква жертването на добри хора.

— Да, но аз…

Йорен Кул я сграбчи за ръцете, грубо я изправи на крака и я обърна към себе си. Когато тя погледна в очите му, там видя същия пламък, който бе разбуждал желанието й.

Този път огънят бе примесен с гняв и щипка презрение. По някаква причина й се струваше, че се вглежда в очите на непознат.

— Слушай — процеди младежът. Той полагаше видими усилия да остане спокоен, със слаб успех. — Заложили сме всичко на теб, разбираш ли? Ти си глупачка, ако смяташ, че баща ти няма да те зачеркне със замах. За него ти си мъртва. Прояви разумността да му отвърнеш със същото.

Йорен замълча, изчакващ отговор. Тя сведе глава — не бе сигурна в какво да вярва.

Нима Мейнард щеше да й причини това? Щеше ли да повярва, че тя стои зад атаката на безликите?

За пръв път се чувстваше уязвима в присъствието на Йорен.

— Сторихме всичко, за да те издигнем на власт — отново поде той. — И ще продължаваме да го правим. Не позволявай на емоциите си да ти попречат, Алиса. Почти сме стигнали края, трябва да пролеем само още малко кръв. Един ден децата ни ще наследят богатството на Гемкрофт, а внуците ни ще танцуват в мините, които баща ти препълва с роби.

Те са лъжци, момичето ми, настояваше гласът на баща й. Лъжци, крадци и измамници…

— Родът Гемкрофт е обречен. Ти знаеше това, когато дойдохме тук. Баща ти е слаб. Трябва да го замени силен водач. — Той отмести кичур от косата й. — Водач като мен.

Ето какво било. Този път Алиса погледна към мъжа насреща си и за пръв път го видя. Пред нея стоеше не бляскав красавец с оттенък заплаха в усмивката си, а мазно приплъзваща се змия, готова да заграби всичко от нея. Щом сватбените камбани удареха, той щеше да придобие власт над живота й.

Който още отсега се намираше в ръцете му.

Лицето му се притисна към врата й, а ръцете се обвиха по-стегнато около нея. Този път тя не изпита обичайното вълнение. Напротив, наложи й се да потиска отвратата си и да простене престорено, когато езикът му докосна кожата й. Срамът и гневът я изгаряха, но тя не ги изрази, а ги остави да пламтят непроявени и хвърли в тях заблудите си.

Двамата се отпуснаха на земята край огъня, където тя се подготви да му се отдаде. Щеше да го накара да си мисли, че е успял да я убеди, че все още я контролира. Една Гемкрофт щеше да изтърпи това в името на крайната цел. Но тя се зарече, че ако си възвърне властта над онова, което й принадлежи по право, Йорен щеше да си получи заслуженото.

Татко беше прав, помисли си тя сред сумтенията на Йорен. Бях глупачка. Но глупавото момиче ще умре тази нощ.

Сетне щеше да дойде редът на Йорен. Но за разлика от нея, той нямаше да се прероди по-мъдър и по-силен.

Той щеше да си остане мъртъв.

Глава осма

Край всички онези гардероби, тайни проходи, градини и тавани, Арон нямаше как да не остане във възторг от новия си дом.

През последните няколко дни той се бе размотавал по-безцелно от обичайното. След опита за отвличане баща му не бе му назначил нов наставник по промъкване, политика или сражаване. И тъй като нямаше какво друго да прави, Арон бе започнал да подбира произволни слуги и да ги дебне. Почти четири часа бе наблюдавал дебелата Оливия край фурните, преди тя най-сетне да забележи присъствието му. Решавайки, че дебненето на неопитни хора не е интересно, той бе повишил трудността. Зенке го бе усетил след по-малко от четири минути, а Уил след няма и две.

Но сега Зенке и Уил ги нямаше, Кайла също (която все още не се бе осмелил да дебне). По-рано той бе разговарял за нея със Зенке, изтърсвайки колко е красива и умела.

Лукавият Зенке, възторжен почитател на нежния пол, бе споделил впечатленията му. Но след това бе добавил и трите думи, от които Арон понастоящем се ужасяваше повече от всякога: прекалено си малък.

Но ако самият крал започнеше да упорства в преследването му, дали Арон щеше да доживее узряването си?

Той бе прекарал последните два часа върху стар гардероб. Наблизо се намираше тайният вход на един от множеството тунели в имението. Арон се забавляваше да наблюдава влизащите и излизащите, изучавайки реакциите им. Край неколцина той дори бе продраскал дървото с пръсти или се бе изкашлял тихо. Но никой не бе забелязал. Зенке страшно му липсваше.

Може би по това време Арон трябваше да си е легнал, но пък Паяковата гилдия бе далеч по-активна през нощта. Което означаваше и шанс за по-интересни неща.

Той започна да се разхожда по коридора, дирейки нещо достойно за наблюдение. Често му се случваше да завари членове на гилдията да играят на зарове. Обичаше да гледа трепванията на лицата им и нервните движения на ръцете им. И бе напреднал сносно в разчитането на печелившия.

Но сега той не зърна нищо интересно. Натъкна се само на двама мъже, и то поотделно, които го погледнаха почти отегчено. Арон спря и се облегна на предната врата, скръстил ръце. Скуката го измъчваше.

В следващия миг вратата зад него трепна. Някой бе хванал железните дръжки, но още не дърпаше. Разнесоха се гласове.

Арон не губи време. Още преди вратата да е проскърцала, той вече изчезваше в един сенчест ъгъл.

Зенке влезе пръв. Юношата се зарадва при вида му, но забеляза, че младият мъж е навъсен. След него влезе Кайла. Дрехите и на двамата бяха окървавени, а по телата им личаха множество рани.

Арон се сви още по-навътре в ъгъла. Изпитваше смесица от любопитство и страх.

След тях влезе Уил, понесъл някакъв старец на ръце. Едва след миг Арон разпозна носения: това бе Робърт Хаерн, наставникът, който бе рискувал живота си, за да му помогне да избяга от войниците. Лицето му бе насинено, а косата му бе сплъстена от мръсотия, но пак не можеше да бъде сбъркан.

Юношата възнамеряваше да оповести присъствието си, но размисли. Тримата бяха влезли през предната врата. Никому не бе позволено да използва предната врата.

— Как е старчето? — попита Кайла и внимателно повдигна пръсти към раната на челото си.

— Живо е — отвърна Уил. — Просто спи дълбоко.

— Ще оставим Трен да го събуди. — Зенке надникна навън, огледа се и затвори вратата. — Може би покрай разпита той ще забрави, че сме влезли през предната врата, пред очите на целия свят.

— Целият свят спи — изтъкна Кайла. По гласа й личеше, че тя много би искала да стори същото.

— Напротив — каза Уил. — Не и онази част от него, която е от значение за нас. Но нямахме друг избор. Старецът нямаше да оцелее в тунела. Коя заповед би предпочела да нарушим: забраната за вратата или нареждането до сутринта да сме довели Робърт?

Гласовете им ставаха все по-тихи. Когато се отдалечиха достатъчно, Арон се стрелна след тях.

За момент той спря край кабинета на баща си и надникна край ъгъла. Щеше да е трудно да се промъкне през вратата. Всеки път, когато проявеше интерес към случващото се, той биваше отпращан с омразното още си малък.

Взел решение, Арон изчака вратата да се затвори, стрелна се до нея, прилепи ухо до цепнатината край пантите и се заслуша.

В съня си той бе отново млад. Дарла стоеше край него, обвила тънките си ръце около тялото му. Робърт отпусна лице до шията й, както някога, и вдъхна дълбоко. Вместо очаквания розов аромат, ноздрите му доловиха миризмата на кръв. Нещо го удари по лицето, той отвори очи.

Дарла изчезна. И ръцете изчезнаха. Той стоеше на колене, изцапан със засъхнала кръв и мръсотия. Пред него, с непроницаемо изражение, стоеше Трен Фелхорн.

— Добре дошъл в дома ми — каза Трен. Леденият тон отне приветствието. — Смятам, че ще го намериш за по-удобен от последното си убежище.

— Свикнал съм да се оправям с каквото има — отвърна Робърт. Страшно му се искаше отново да се върне в съня си. Искаше Дарла, а не безмилостен разпит. Ако затвореше очи, може би отново щеше да я намери, сияеща, също както в затвора…

Нов удар го разбуди. Гигантът се извисяваше над него. Прясна кръв багреше кокалчетата му. Робърт се изкикоти. В сравнение с болката в раменете, ударът по лицето не представляваше нищо.

— Зная, че си уморен — каза Трен и заобиколи масата. Опрял ръка върху крака си, той коленичи пред Робърт. — И изпитваш болка. Не искам да прибавям още към някое от тези усещания, старче, но съм готов да го направя. Кажи ми, каква бе твоята роля в замисъла?

— Моята роля? Моята роля бе да вися от тавана. Това ли имаш предвид?

Трен присви очи, но не го удари.

— Кралят се осмели да прекрачи граница, която не трябваше да прекрачва — тихо каза той. — Ти беше ли замесен в отвличането на сина ми?

— Отвличане? Значи не е успял да избяга? — Робърт въздъхна. — Съжалявам, Трен, опитах, но той беше още момче, може би обучено, но все пак… Знаеш ли дали е жив?

Трен Фелхорн поклати глава.

— Както сам обичаш да казваш, Робърт, не задавай въпроси, чиито отговори са ти известни.

Старецът потри брадичка. Изтерзаният му ум работеше необичайно бавно.

— Значи е умрял — реши той. — Ако бе оцелял, нямаше да си губиш от времето да ме спасяваш, нито щеше да се чудиш за ролята, която съм изиграл. Когато войниците дойдоха, аз му помогнах да избяга през един прозорец. Но явно са заобиколили дома ми изцяло. Аз нямам вина за смъртта му, Трен, но познавам репутацията ти. Щом синът ти е мъртъв, значи и с мен е свършено. Моля те само да не ме караш да чакам дълго. Аз съм стар човек и съм чакал достатъчно. Крайно време ми е да достигна мистерията на отвъдното.

Трен се изправи и изтегли един от мечовете си. Робърт потръпна от съсъка на метала. Тримата, които го бяха спасили, се отдръпнаха, предоставяйки делото изцяло на своя първомайстор.

— Закълни се — каза Трен и допря острието до шията на стареца. — Закълни се, че нямаш нищо общо с краля. Кажи истината, старче, и пристъпи в отвъдния живот без бремето на лъжите около шията си.

Робърт изправи глава.

— Аз така или иначе ще умра. Не се страхувам от ориста, която мечът ти ще ми донесе.

В очите на Трен припламна гняв. Веждите му се смръщиха по-ниско, крайчетата на устните му се извиха надолу.

Цялата стая утихна. Въздухът се сгъсти пред неотклонността на приближаващата се смърт. Тогава вратата рязко се отвори. Гневният вик на Арон разкъса тишината.

— Той не е направил нищо лошо! — изпищя Арон. — Нищо! Не смей да го убиваш, не смей…

Едрият мъж го сграбчи за врата и го дръпна от стареца. Трен се бе извърнал и с непроменено лице наблюдаваше сина си. Мечът все още се допираше до шията на Робърт, но въпреки това последният се усмихваше.

— Виждам, че момчето е оцеляло — каза старецът. Увисналата кожа се раздвижи върху острието и породи капчица кръв. — Около чий врат тежат лъжите, Трен?

— Не се подигравай, старче — каза Фелхорн. Думите му бяха глухи и бавни, изникващи от дълбоко. — Кайла ми каза за Джерънд. Разговарял си с него непосредствено преди появата на войниците. Искам истината. Цялата истина. Ако излъжеш отново, на небесата ще им се наложи още дълго да чакат за появата ти.

Робърт погледна към Арон, който стоеше в ръцете на едрия мъж. Устната на момчето трепереше, но в очите му нямаше сълзи.

Старецът изпита необичайна гордост. Той осъзна, че това е момче, което си заслужава да бъде обучено. То бе готово да се опълчи срещу собствения си баща и да разкрие подслушването си, за да спаси живот, който смяташе за невинен.

— Така да бъде — поде Робърт. — Говоря не за да спася собствения си живот, а за да оправдая доверието на момчето. Когато ти поиска от мен да се заема с обучението му, първоначално възнамерявах да откажа, но шпионите на Джерънд научили за предложението и съобщили на краля. Било взето решение да използват тази възможност, за да научат повече за теб. За Трен Фелхорн се говори единствено с прошепнати недомлъвки на удивление. Шансът да научат повече за теб и за прикритата война, кипяща досами стените на замъка, се оказа прекалено изкусителен. Беше ми наредено да обучавам момчето и същевременно да си държа очите и ушите отворени.

— Но изглежда Джерънд е имал свои собствени планове. След посещението ти войници започнали да заобикалят дома ми. Когато узнах за замисъла, ударих Кролд с бастуна си и помогнах на Арон да избяга. Самият аз бях отведен в затвора, където ме намериха хората ти. Това е. Аз съм стар съветник, изпълняващ волята на своя владетел. Може да ме наречеш предател, но аз също бях предаден. Сега се оставям в ръцете ти.

Робърт и Трен се гледаха в очите. В този момент старецът се чувстваше прекалено уморен, за да се притеснява за нататъшната си съдба. Когато ролята му на кралски съветник бе приключила, той бе сметнал, че най-сетне е оставил зад себе си постоянните интриги. Той просто искаше да преподава. Защо това бе толкова трудно?

— Докато си работел за мен, ти си издал информация за мен и за сина ми — каза Трен. — Убивал съм и за по-малко.

Старецът присви очи. В начина, по който Фелхорн стоеше, без гняв или ярост, се криеше някакво загатване. Или пък не?

— Но освен това ти си спасил живота на сина ми, макар отлично да си осъзнавал какво ще си навлечеш с подобна постъпка. Това ме изправя пред дилема, защото аз награждавам богато всеки, който спаси живота на моя наследник. По какъв начин да възнаградя човек, който заслужава да умре?

Робърт долови замисъла и се включи.

— Позволи ми да предоставя с клетва оставащото от живота ми. Ще остана твой роб и ще върша всичко, което ми възложиш, без значение колко трудно или унизително е то.

— Достойно предложение — каза Трен. — Приемам заради Арон. Ще получиш храна и подслон и ще обучаваш сина ми. Когато си свободен от задълженията, които Зенке сметне за подходящи да ти възложи.

Робърт се поклони ниско.

— Благодаря ти.

— Изправи се — каза Зенке. — Близо до стаята на Арон има друга, която ще ти послужи. Дрехите може да представляват проблем, но пък предишните стопани са оставили някои и други одежди, за които не е имало място във фургоните, така че… И трябва да се погрижим за преглед. Престоят в затвора…

— Почакай. — Фелхорн скръсти ръце и се обърна към сина си. Арон сведе глава, но бързо я повдигна отново, отблъснал първоначалния си страх.

— Да, татко? — попита той с глас, съвсем малко по-висок от шепот.

— Ти ни подслушваше.

— В това си ме обучавал.

— Отклоняваш въпроса ми — присви очи мъжът. — Обучението не обяснява постъпката ти. Защо подслушваше? Заради Робърт? Ти беше с него само един ден. Няма как той да означава толкова много за теб, за да рискуваш да си навлечеш гнева ми по такъв начин.

Робърт наблюдаваше, любопитен за начина, по който Трен излага пред останалите нещо толкова лично. Може би подлагаше Арон на изпитание? Или желаеше да изтъкне, че дори и собственият му син не би останал ненаказан?

— Исках да зная — отвърна юношата, вече по-високо. Следващите му думи излетяха още по-бързо, за да надминат собственото му съмнение. — Какво правим, какво сме. Непрекъснато тренирам, а с мен се отнасят като с дете. Зная толкова малко за града. Ако не беше Кайла, в момента щях да се намирам в някоя тъмница. Или щях да съм мъртъв.

— Това пак не ти дава право да ме шпионираш!

Наставникът очакваше, че този път момчето ще потръпне. Яростта на Трен притежаваше самостоятелен ужас. Дори самият Робърт бе почувствал паника при отекналия глас. Но Арон само наклони глава и отвърна тихо:

— С шпиониране спасих живота ти.

Безскрупулният първомайстор остана поразен от петте думи. Той се втренчи в юношата пред себе си. Изглеждаше потънал в някакво непознато минало. Робърт побърза да отклони поглед. По някаква причина усещаше, че ако Трен осъзнае погледа му, щеше да насочи гнева си към него.

— Прав си — каза Фелхорн. Гневът му се уталожваше. — Тогава ти беше още дете, а уби, без да се поколебаеш. — Той погледна към Робърт. — И то уби собствения си брат. Такава бе верността му. Беше готов собственоръчно да отстрани онзи недостоен глупак, за да заеме мястото му. Вече не искам да скривам нищо от него. Когато му преподаваш, учи го на истината, без значение колко е болезнена тя.

Изричайки това, Трен стисна рамото на сина си.

— Макар да ме разочарова с постъпката си, част от вината е моя. Занапред ти винаги ще стоиш край мен. Животът ми не е безопасен, Арон. Много скоро сам ще получиш възможност да се убедиш в това. Но знай, че какъвто и да е рискът, ще те вземам със себе си.

— Не ме е страх — отвърна Арон.

— Дори аз понякога се страхувам. И с теб ще бъде така.

Момчето поклати глава:

— Дори и да ме е страх, няма да го показвам.

Хилядократно Робърт бе чувал подобно глупашко перчене. Но нито веднъж не бе го чувал изречено с подобна тиха увереност. В този случай момчето казваше истината.

Глава девета

Съобщението бе пристигнало отново и този път Джеймс Берен се изкушаваше да изкрещи отговора на гилдията си. Поне това щеше да разкара Трен от главата му. Тази постъпка щеше да му докара полетял към нея кинжал, само че той би предпочел това. Би предпочел откритата сила пред сладникавата дипломация, към която Фелхорн прибягваше в последно време.

— Обичайния отговор ли ще дадем? — попита Велиана, неговата дясна ръка. Тя бе красавица с кремава кожа, дълга червена коса, стегната на опашка, и смайващи виолетови очи. Няколко кинжала бяха прикрепени към колана й. Уменията й с тях бяха легендарни, почти граничещи с магия. Намираха се и такива, които мърмореха, че осемнадесетгодишната девойка се е издигнала до настоящия си пост с помощта на тялото си, но тези подмятания бяха неоснователни. Умът на Велиана бе не по-малко остър от ножовете й.

— Планът му е чисто самоубийство — заяви Джеймс, който не спираше да крачи из кабинета си. Скривалището на Пепелявата гилдия се намираше дълбоко в бедняшките квартали на Велдарен. Стотици семейства спомагаха за укриването им — периодично оставяни монети и хлябове вършеха чудеса в придобиването на съдействието им. Някой и друг оставен труп също спомагаше за заякчаване на доверието.

— Може би точно подобен риск е необходим, за да се сложи край на всичко това — каза Велиана. — Той пише, че ние сме единствените, които още не са се присъединили. Всички останали гилдии вече са дали съгласие.

— Нищо чудно — той уби всички, които бяха против — с горчилка отбеляза Джеймс. — А останалите е смълчал с няколко капещи отрова заплахи. Станал е прекалено отчаян и е изгубил връзка с реалността. Поне в това отношение смятам, че ще се съгласиш с мен.

Велиана се усмихна — често използвана усмивка, скриваща истинските й емоции. Тя не откъсваше поглед от него. В този момент Джеймс се чувстваше особено стар. Четиридесетте му години бяха посивили косата му и сбръчкали лика му. Неговата Пепелява гилдия бе най-малката от гилдиите на крадците, но далеч не и най-слабата. Малката бройка означаваше тайнственост и незабележимост. Те не изпитваха нужда да попълват редиците си с некадърни пияници, които не биха могли да задигнат пелените на сукалче.

Но дори и тези предимства не им позволяваха да се изправят срещу Паяците. Още не.

— Не съм сигурна, че съм съгласна — рече тя, без да уточнява дали отговаря, или има предвид Трен. — Но вече станаха пет години. Боговете са ни свидетели, че опитахме всичко, за да увредим богатствата им, но това е като да наливаш вода с решето. Ние крадем от Трифектата, а после хората ни харчат откраднатото за вино, храна, дрехи и дрънкулки. И кой предоставя всичко това?

— Но това, което предлага той… Да нападнем по време на събирането им? Определено ще се лее кръв, само че по-голямата част от нея ще принадлежи на нас, а не на враговете ни. Нима Трен наистина си мисли, че сред гилдиите няма да се намери човек, който ще изпее нещо пред Трифектата? Замисълът му изисква почти невъзможна степен на потайност. Достатъчна е една непредпазлива дума, за да ни изпратят на бесилото… И то ако извадим късмет.

— Ако се е свързал само с предводителите на гилдиите — уточни Велиана, — е възможно да запазим тайната, поне до нужния момент.

— Всички тези предводители ще кажат на съветниците си или на близки приятели, точно както аз казах на теб. А онези ще кажат на своите приятели. И някой от последните ще се изтърси пред някое ухо на Кънингтън или Кинън. И тогава с нас е свършено.

Велиана се изсмя.

— Откажи му — посъветва тя. — Престани да искаш отсрочки.

— Та и моят труп да рухне в краката му — каза Джеймс. Звучеше уморен. — Не съм живял толкова дълго, не съм се борил със зъби и нокти, за да видя как всичко постигнато се срива на пепел.

— Ние сме точно пепел. — Младата жена хвърли бележката от Трен Фелхорн и загледа как пламъците на камината я поглъщат. — Много скоро и Велдарен ще се превърне в пепел. Не се допитвай до мен, стори онова, което смяташ за правилно, но поне направи нещо. Изчакването Трен или Трифектата да направят нещо само ще докара смъртта на всинца ни.

— Права си — съгласи се Джеймс след известно мълчание. — Или трябва да му помогнем, или ще трябва да го спрем. Той е или приятел, или враг. Въпросът е, можем ли да си позволим да имаме Трифектата за нещо различно от приятел?

— Това — отвърна Велиана — е много опасен въпрос. А отговорът е още по-лош. Трен няма приятели, Джеймс. Той е заобиколен от хора, които още не е пожертвал.

— Надявам се собственият му замисъл да му изяде главата. Но какво ще правим дотогава?

Велиана отново се усмихна.

— Онова, което винаги сме правили. Нужното, за да оцелеем.

Петнадесет години служба гарантираха безпроблемно ориентиране из коридорите на двореца. Слуги се щураха край Джерънд, който бе способен да назове по име всеки един от тях. Напълно разбираемо, тъй като и най-нищожната миячка на чинии или най-долното момче за всичко биваха назначавани единствено след разрешението на Джерънд Кролд. Дори и най-малкото подозрение ставаше повод за уволняване.

Откакто войната с гилдиите бе започнала, крал Едуин Велор се страхуваше от отравяне — смърт, която можеше да капне и от най-слабите и невръстни ръце. Самият Джерънд намираше притесненията на владетеля за отегчителни. Едуин се плашеше и от сенките, което означаваше, че Джерънд трябва да се втурва да ги лови. Нямаше значение, че диренето му отвеждаше единствено до валма прах и празни ъгли. Чудовищата неизменно възобновяваха приближаването си, с капещи киселина усти и напомнящи кинжали нокти.

Раната върху челото на съветника пулсираше с всяко изтуптяване на сърцето му. Той я докосна внимателно. Искаше му се Едуин да се бе вслушал в съвета му и да бе убил Робърт Хаерн на мига, вместо да го затваря. Фелхорновият пикльо бе избягал единствено заради намесата на досадния старец. Само че безгръбначният Едуин не бе събрал смелостта да екзекутира някогашния си наставник.

Въпреки това Джерънд бе намерил начини да накаже наглия старик. В действителност властта в двореца принадлежеше нему. Макар че никога не би признал това открито, той бе готов да заповяда на войниците и слугите, дори в противоречие с кралските нареждания.

И Кролд продължаваше да се катери по стълбите на югозападната кула, без да обръща внимание на скърцането в коленете си.

Нощта беше мрачна. Макар че долните етажи на замъка бяха изпълнени с мъже, които обработваха месо, и жени, които месеха и подмятаха тесто, из горните части цареше блажена тишина.

На върха на стълбите Джерънд поспря, за да си поеме дъх. За момент той се опря на залостената врата, преди да я отключи и рязко да отвори. Някога, много отдавна, тази кула бе служила за шпиониране, но сложното съоръжение от огледала и лещи отдавна се бе строшило и бе премахнато. Впоследствие помещението бе служило и като килия, но през последните десет години бе останало почти неизползваемо.

— Закъсня — каза чакащият. Той говореше само при издишване, което придаваше на гласа му задъхано звучене.

Джерънд поклати глава. Никога не успяваше да проумее начина, по който информаторът му успяваше да се добере до върха на кулата незабелязан. Освен ако не разполагаше с крайниците на паяк, не би могъл да преодолее стената. И въпреки това мъжът, носещ прозвището Гилеас Червея, изчакваше Джерънд тук всеки четвърти ден един час преди зазоряване, неизменно усмихнат и неизменно невъоръжен.

— Нещата се влошават — отвърна Джерънд, несъзнателно започнал да потрива челото си. — След замесването с Трен Фелхорн крал Велор стана още по-параноичен. Той настоя готвачите му да готвят едновременно и да бъдат наблюдавани непрекъснато. Казах му, че един дегустатор би представлявал много по-лесен отговор, но страхливият кучи син понякога може да бъде толкова упорит…

Едва сега съветникът осъзна, че излиянието му далеч не е подходящо. Той втренчи предупредителен поглед в Гилеас, но Червея само се изсмя. Дори кикотът му звучеше изкуствен.

— Колкото и забавно би ми било да уведомя Негово величество за приказките ти, за награда ще получа само примка — отвърна той.

— Убеден съм, че ще пукнеш не по-зле от всички останали — отбеляза Джерънд Кролд. — Червеите се пръсват, когато бъдат стиснати достатъчно силно. Дали и с теб ще бъде така?

— Нека се надяваме, че никога няма да узнаем. А след като чуеш това, което имам да ти кажа, присъствието ми може да ти се стори далеч по-поносимо.

Съветникът се съмняваше в това. Прякорът на Червея определено му отиваше, той имаше кръгло лице, с нос, притиснат към устата. Косата му се отличаваше с пръстен цвят — още един детайл, подходящ за прозвището. Джерънд не знаеше дали самият Гилеас си е измислил прякора, или някой друг му го е лепнал. В действителност това не интересуваше съветника. Той искаше единствено информация, която да оправдае похарчените пари и положените в изкачване усилия. В повечето случаи сведенията се оказваха безполезни, но имаше и моменти, когато…

Блясъкът в очите на Червея показваше, че сега е настъпил един от тези моменти.

— Бързо казвай какво си научил. Иначе Едуин ще ме помисли за един от призраците си.

Червея потропа с пръсти по гърдите си. Кролд стори всичко по силите си, за да прикрие отвратеното си потръпване. По някаква причина, която той определено не искаше да узнава, осведомителят му нямаше нокти на ръцете си.

— Ушите ми честичко са пълни с кал — поде грозникът, — но понякога чувам толкова ясно, че се определям като елф.

— Няма толкова грозни елфи.

Гилеас се засмя, но без заплаха. Въпреки това съветникът помисли, че трябва да подбира думите си по-внимателно. В подобни условия Червея преспокойно би могъл да сложи край на живота му.

— Истина, няма такива грозни елфи, но поне не мязам на орк, нали? Винаги има надежда, ако знаеш къде да гледаш, за да я намериш. А аз се гордея с острото си око. Винаги се оглеждам. И не спирам да се ослушвам. Ето, неотдавна чух, че Трен Фелхорн е задействал мащабен план, за да сложи край на войната с Трифектата.

— Сигурен съм, че това не е първият му такъв план. Какво в този замисъл го прави достоен за вниманието ми?

— Защото този план бе разпратен до първенците на останалите гилдии. Всички, без един, се съгласиха.

Джерънд трябваше да повдигне вежда. Подобно съгласие означаваше, че замисълът не е някаква си фантазия, а нещо значимо.

— Да чуем плана — нареди той. Червея премигна и повдигна пръст:

— Първо златото!

Съветникът му подметна тлъстичка кесия.

— Дръж. Говори сега.

— Нареждаш ми като на куче — рече Гилеас. — Аз съм червей, а не куче, забрави ли? Няма да говоря, а ще ти разкажа.

И той определено разказа интересни неща. Към края на историята Джерънд почувства как сърцето му се свива. А умът му работеше трескаво. Планът изглеждаше измамно прост и бе малко по-грубоват от стила на Трен, но потенциалът не можеше да бъде отречен… Потенциал, от който и двете страни можеха да се възползват.

Но само ако Червея казва истината, осъзна той. Ако е така, настъпването на Златоливника може да означава края на всичко това…

— Ако казаното от теб се сбъдне, ще те възнаградя стократно. На никой друг не казвай за това.

— Ушите и устата ми са само твоички — каза Гилеас.

Кролд нямаше намерение да му вярва. Той излезе и залости вратата след себе си. Червея неизменно настояваше да остава сам, за да скрива оттеглянето си. Същото изискваше и за появата си.

Облегнал глава върху прогнилото дърво на вратата, Джерънд Кролд си позволи усмивка.

— Най-сетне ти допусна грешка — каза той. А усмивката му стана още по-широка. — Крайно време беше, Трен. С войната ти е свършено. Свършено.

Съветникът забърза надолу по стълбите. В съзнанието му вече се оформяше план.

Кръчмата, в чийто ъгъл Велиана изчакваше, бе посещавана предимно от войници. Отрепките на подземния свят се явяваха по-рядко. Тук красотата й бе повече от достатъчна, за да я държи в списъка на желаните клиенти, а щедрото й заплащане запушваше устите на онези, които проявяваха прекалено любопитство. В случаите, когато й се наложеше да стори нещо, което да остане скрито от създанията на нощта, тя идваше именно в тази пивница.

Вратата се отвори и Гилеас Червея прекрачи прага. Той я видя седнала на обичайното място и се усмихна грозно.

— Красотата ти е равна на интелигентността ти — рече той, докато се настаняваше.

— В такъв случай трябва да ме смяташ за отвратителна гледка — отвърна Велиана.

Гилеас се навъси.

— Да оставим това — каза жената. — Той повярва ли ти?

Червея отново се усмихна, този път още по-широко. Блеснаха черни, гниещи зъби.

— Налапа всяка дума.

Глава десета

Храмът на Карак представляваше особено внушителна постройка, оформена от черен мрамор и множество колони. Лъвски череп, раззинал в рев, се издигаше над прага. Свещенослужителите му бяха мълчаливи хора с черни роби и дълги коси, пристегнати назад. Цялото си могъщество те влагаха в службата на тъмния си бог. Не се интересуваха от делата на краля, поне не официално, ала Мейнард Гемкрофт знаеше, че жреците са уведомили короната за опасностите, които биха произтекли от оповестяването на присъствието им. Ако между свещениците на Ашур и Карак избухнеше война, много скоро улиците щяха да се окажат застлани с покойници.

Преоблечен и придружаван от двама от най-верните си телохранители, Мейнард бе пристигнал в постройка, която въобще не приличаше на храма. Тя бе притежавала вида на огромно и безлично имение, неосветено.

— Съзирам същината ти — каза Гемкрофт и отпусна ръка върху дверта. Образът се промени. Илюзията изчезна, за да разкрие заплашителната слава на храма. Когато той отдръпна десница, портата се отвори сама.

— Пеларак скоро ще те приеме, Мейнард — каза един от младите жреци, застанал край двойните порти на самия храм. Гемкрофт не отговори. Бе почувствал известно раздразнение от безгрижното обръщение на свещеника, ала Пеларак отдавна му бе обяснил, че поклонниците на Карак проявяват почит единствено към своя Бог.

Беше късно, но оживлението в храма с нищо не издаваше това. Млади мъже — още момчета — обхождаха ъглите и запалваха свещите. Наоколо не се виждаха прозорци, скрити зад лилави завеси.

Водачът им ги отведе в залата за молитви. Мейнард не се смяташе за религиозен, но статуята на Карак неизменно караше частица от ума му да изпитва съмнение.

Вдълбана в стар камък, статуята се извисяваше над онези, които се прекланяха пред нея. Тя изобразяваше красив дългокос мъж, облечен в броня. В едната си ръка той стискаше меч с назъбено острие, а другата заканително бе издигнал към небесата. Двойни олтари пламтяха виолетово и бездимно в нозете му.

Мнозина бяха коленичили в подножието на дръзновения и с гръмки ридания умоляваха за прошка. При други обстоятелства Мейнард би намерил този звук за дразнещ, но пред статуята подобни апели изглеждаха напълно нормални. Той се зарадва, когато Пеларак се приближи към него и стисна ръката му. Когато пълното му внимание не бе насочено към статуята, тя не изглеждаше толкова страховита.

— Добре дошъл, приятелю — изрече свещеникът и разтвори вратите.

— Предвид случилото се миналата нощ, се радвам да чуя, че ме наричаш свой приятел — изтъкна Гемкрофт. Обърканото изражение на жреца го изненада. Разбира се, възможно бе то да представлява преструвка, но Мейнард не мислеше така. Излизаше, че стореното от безликите жени е неизвестно за Пеларак.

Изненадата е на моя страна, помисли си Гемкрофт. Най-добре да я използвам разумно.

— Ти си именно това — каза върховният жрец. Той бе повел госта към личните си покои. — Ако някой трябва да се тревожи за загубата на приятелство, то това сме ние. Сърцето и златото споделят едно легло, а в последните години имението Гемкрофт е… особено безсърдечно към нас.

Макар и засегнат от укора, Мейнард запази мълчание. Нека Пеларак продължи да си мисли, че има контрол. Когато научеше за стореното от следовничките си, той щеше да изгуби жилото си.

— Времената са трудни — каза Гемкрофт. — Повярвай, когато престъпниците бъдат надвити, ковчежетата ви ще преливат от злато. От златото, за което повече няма да има нужда да изчезва в джобовете на наемници.

Пеларак затвори вратата, оставяйки телохранителите на Мейнард отвън. Стаята бе малка и почти без мебелировка. Гостът се настани на малък, нетапициран стол, а свещеникът скръсти ръце и приседна върху леглото.

— Ти казваш истината, Мейнард. Но се съмнявам, че си дошъл тук с тази смешна перука, за да говорим за дарения. Какъв е проблемът? Защо се съмняваш в приятелството на Карак?

Дотук с увъртанията. Гемкрофт също премина на въпроса. Без да отделя поглед от свещеника, той каза:

— Миналата нощ три от безликите ви жени нападнаха имението ми и отвлякоха дъщеря ми.

Мейнард определено не бе очаквал да види студения гняв, изпълнил очите на Пеларак.

— Бих те попитал дали си сигурен, но няма как да сбъркаш за подобно нещо — каза свещенослужителят. — В противен случай не би дошъл. Сенчести жени, обгърнати в лилаво и черно?

Гемкрофт усети лек страх, виждайки начина, по който жрецът е стиснал юмруци. Дотук със самозаблудите, че той, Мейнард, контролира нещата.

В действителност Мейнард знаеше много малко за безликите жени. Известно му бе само, че те съществуват и че са смъртоносни. Самият той никога не се бе обръщал към тях за помощ, освен това не му бе известно за друг, постъпвал по същия начин.

— Знаеше ли за намесата им? — попита Гемкрофт.

— Дали съм знаел? Не, разбира се — отвърна Пеларак. Обичайно мекият му глас бе придобил острота. — Те са курви и блудници, робини на пола си, които не се подчиняват на повелите на Карак. Прекарват живота си извън храма, за да изкупят греховете си. Смятах, че заповедта ми да не се намесват във войната ви е била достатъчна, но явно съм грешал. Може би е трябвало да го татуирам върху плътта им.

— Изгубих неколцина от пазачите си — каза Мейнард. — И дъщеря си, Пеларак. Дъщеря си!

Свещеникът обви брадичката си с ръка. Очите му се изясниха, отразили действието на мисълта му.

— И ти знаеш кой е заръчал това.

— Мисля, че зная.

— Кой?

— Семейство Кул.

— Прости ми, но името не ми говори нищо. Говориш за някой от по-незабележимите родове на Велдарен, така ли?

— Те не живеят в града — обясни Мейнард. — А по-незабележими дори е прекалено меко казано. Тео Кул е главният бирник на Ривъррън. Той ограбва лодките, които преминават по река Куелн. Повечето от тамошните земи ми принадлежат и плащането на данъците винаги е било източник на напрежение между нас. Аз плащам тук, във Велдарен, за да избегна трикратно по-големите суми, които бих заплатил в Ривъррън. Той знае, че съдилищата не са на негова страна, поне не и онези, които са от значение.

— А какво общо има дъщеря ти с всичко това?

— Преди няколко месеца Тео изпрати неколцина от наемниците си, за да ме накара да платя така наречения си дълг. Но аз имам свои собствени наемници, които са много по-многобройни и по-опитни. Тео Кул иска да придобие земите и богатствата ми. Няма как да се сдобие с тях, защото аз имам предостатъчно пазачи, но ако властта неочаквано премине върху дъщеря ми…

Свещеникът бе достатъчно схватлив.

— Те се надяват да я използват да те замени, а после, по един или друг начин, да се сдобият с желаното в Ривъррън.

— И аз мисля така — каза Мейнард. — Само че не става дума само за Ривъррън. Те искат всичко, което съм придобил, и последната монетка, която съм заработил през живота си. До този момент съм ги спирал на два пъти, но сега, с помощта на безликите, не зная още колко ще успея да издържа насреща им.

Пеларак започна да се разхожда из стаята. Пръстите му потропваха върху тънките му устни.

— Не зная защо безликите са избрали да помогнат на Тео Кул, макар да подозирам, че земята край Ривъррън има нещо общо. Каквато и да е причината, ще ги накажа подобаващо. Не се страхувай, ръката на Карак не се е обърнала срещу теб и Трифектата.

— Това не е достатъчно. — Гостът се изправи в цял ръст. Той бе почти две глави по-висок от свещеника. Стараеше се да придаде на сърцето си същата решителност, която влагаше в свъсването си. — Прекалено дълго запазвахте неутралитет. Нито веднъж не съм чул подходящо оправдание. Тези крадци са опасност за града и представляват пълната противоположност на реда, който Карак твърди, че обича.

— Говориш, сякаш лично познаваш желанията на Карак — каза свещенослужителят. — Ти изискваш да ти помогнем във войната. Но какво бихме спечелили от това, Мейнард? Дарения ли ще ни подхвърлиш? Ще сметнеш, че ние не сме по-различни от онези кучета, които наемаш?

— Щом отказвате да съзрете други основания, самосъхранението би трябвало да представлява достатъчно основателна причина.

От джоба си Гемкрофт извади писмо и го подаде на свещеника. Струваше му се, че сърцето му пулсира оглушително, само че външно благородникът остана спокоен. Това беше. Нямаше връщане назад. Мостът бе прекосен, а това писмо представляваше факлата, която щеше да го изгори.

— Съдържанието на това писмо ще бъде четено седем пъти дневно пред жителите на Велдарен, ако умра — каза Мейнард. — Без значение как и от чия ръка.

— Готов си да оповестиш присъствието ни? — Пеларак бързо плъзгаше очи по редовете. — Готов си да хвърлиш вината за страданията им върху нас? Възнамеряваш да си послужиш с лъжи и полуистини, за да си спечелиш съдействието ни? Ние не се страхуваме от тълпите.

— А трябва. Сред тях ще има от хората ми, а, позволи ми да те уверя, те са майстори в подклаждането на насилие. Щом хора започнат да умират, кралят ще бъде принуден да изпрати войниците си. Кажи ми, как е възможно да бъде спечелена вярата на град, чиито жители и техните стражи са били избити? Или по-добре, как е възможно да проповядваш, когато си мъртъв?

Пеларак спря да крачи и със смразяваща острота впери очи в лицето на Мейнард. Гласът му прозвуча с каменна непоколебимост.

— Всяка постъпка има своята цена — рече свещенослужителят. — Готов ли си да платиш?

— Когато търпението му свърши, всеки е готов да доплати — рече Гемкрофт и отпусна ръка върху дръжката на вратата. — Моето търпение свърши още преди години. Тази война трябва да приключи. Карак ще ни помогне да сложим края. Ще очаквам отговора ти не повече от седмица, броено от днес. И ще се моля да вземеш правилното решение.

— Може би си прав — долетяха думите на свещеника. — Може би наистина останахме неутрални прекалено дълго.

След това вратата се затвори. Гемкрофт мълчаливо бе изведен извън храма. Той пое към дома си, без да има реална представа за замислите на върховния жрец.

Глава единадесета

Двама от мъжете подскочиха, когато Велиана ритна вратата, захвърлиха заровете и посегнаха към ножовете, но Кадиш Вел стовари длан върху масата.

— Без кървища — рече той. — Приберете оръжията. Велиана не е дошла, за да ни прерязва гърлата.

Забелязал гнева в очите й, Кадиш си помисли, че може би е сгрешил, но не искаше да го признае. Главорезите му седнаха отново, без да отделят ръце от дръжките на оръжията си. Велиана остана права, само се извърна, за да затвори вратата след себе си, преди да заговори. Мнозина от клиентите на пивницата зад нея се бяха вторачили.

— Каква игра играеш, ястребе? — попита тя.

Кадиш Вел, първомайстор на гилдията на Ястребите, се усмихна в отговор. Всеизвестно беше, че той обича игрите. В случая той щеше да остави мърлата на Пепелявата гилдия да говори, за да сведе до минимум риска от евентуално издаване. Заради усмивката му зъбите му блестяха в червено. Членовете на гилдията му твърдяха, че този оттенък се дължи на жените, с чиято плът той се е нахранил. В действителност цветът се дължеше на навика му да дъвче кремионов лист — скъп навик, който малцина можеха да си позволят.

— Играя много игри — смигна той. Велиана стовари пестник върху масата, при което събори заровете. Кадиш се престори, че не е забелязал. — Изглеждаш ми разстроена. Да не би да си изгубила в онази тайнствена игра, за която споменаваш? Аз не си спомням да съм играл с теб, а това е нещо, което не бих могъл да забравя.

Велиана му хвърли убийствен поглед, което само разшири усмивката му и го накара да намести парчето кожа над дясното си око. В действителност той виждаше отлично, но харесваше вида, който тази превръзка му придаваше. Кадиш Вел оставяше потайността за останалите първомайстори, той обичаше да се набива на очи. Това му помагаше за оцеляването.

— Стига с тези увъртания — кресна Велиана. — Защо хората ти навлизат в нашата територия? Много добре знаеш, че всичко, разположено южно от улица „Желязна“, е наше, а през последната седмица непрекъснато намирам птичето ти око надраскано над нашите маркери.

— Знаеш как е при гилдиите — небрежно махна с ръка Кадиш. — Силните поглъщат слабите. Щом толкова се притесняваш за изгубените домове и базари, върши си работата. Защитавай ги. Не тук — додаде той, виждайки я да посяга към кинжалите.

— Но вие не сте по-силни — изтъкна тя. — Ако помежду ни избухне война, ние ще ви унищожим в рамките на дни. Съветвам те да отдръпнеш хората си сега, за да не си изпатиш, говно безгръбначно.

И обидата не му направи впечатление. Кадиш чак се тресеше от смях.

— Наистина ли ме смяташ за толкова сляп? Да, откритото сражение между гилдиите ни би ни унищожило. Джеймс е отличен във вербуването. Все пак той се е сдобил с теб, нали? Нищо чудно да те е подсигурил и за леглото си. Но е крайно време вие, пепелдаци, да заживеете в истинския свят. Лесно е да отправяш заплахи и да задаваш въпроси, но какво ще кажеш аз да те поразпитам за някои неща? Едносрични отговори също ще ме задоволят. Змиите не са ли завзели част от територията ви? А протежението на източната стена? Вълчият символ и той ли принадлежи на вашата гилдия?

— Това е само фарс — отвърна Велиана с по-спокоен глас. Дълбока сериозност бе заменила гнева й. — Вземете и цялата ни територия, ако искате. Много скоро всички знаци ще изобразяват паяк. Предполагам знаеш това, нали?

— Ти си тази, която не знае нищо. — Кадиш се почеса под превръзката. — И която не може да види бъдещето. А аз съм достатъчно умен, за да разчета настоящето. Докато се опъвате на Трен и неговата гилдия, вие сте изгубени. Ние приехме плана му и ще се включим още в мига, в който събирането на Трифектата настъпи.

На Велиана й идеше да закрещи. На всеки две или четири години първенците на Трифектата организираха събиране, на което се стичаха членовете на семействата им, множество търговци, слуги, а също и всички зяпльовци, които оставаха възхитени от глупашката демонстрация на власт. По време на това празненство биваха проливани огромни количества бира, излочвани от наемници, достатъчни за превземането на кралство. В нощта на празника златото също не спираше да се лее — на това той дължеше наименованието си.

— Не можем да нападнем по време на Златоливника! — настояваше Велиана. — Как е възможно никой от вас да не проумява това. Ние не сме армия, без значение колко му се иска на Трен да е обратното.

— А ти не си в позицията да поучаваш когото и да било — отвърна Кадиш. — Щом не сте с нас, значи сте просто труп, очакващ да бъде оглозган. Ние ще отнемем членовете ви, улиците ви, а ако трябва — и животите ви. Всички ние искаме войната да свърши. Предай на Джеймс, че няма да търпим той и гилдията му да ни попречат с тъпоглавието си. Кажи му, че ако към края на месеца все още иска да си има гилдия, на която да стои начело, трябва да се присъедини към Трен Фелхорн.

— Знаеш ли — отбеляза един от седящите до Кадиш, грозен пън с насечени устни и липсващо ухо, — Джеймс може да се окаже по-склонен, ако тази красавица остане тук за откуп.

Този път Велиана изтегли кинжалите си, но Кадиш се изправи и остро огледа хората си.

— Срещата приключи — обяви той. — И да не съм чул подобни приказки. Няма да се унижаваме по подобен начин. Убеден съм, че Пепелявата гилдия ще се вразуми. Приятен ден, Велиана.

Жената се извърна и излезе, затръшвайки вратата зад себе си.

Ястребите се заеха да обсъждат напусналата, а Кадиш замислено се почеса по брадичката. Щом Велиана се бе появила лично в една от кръчмите му, за да отправя празни заплахи, значи паниката се бе разпръснала из горните кръгове на Пепелявата гилдия. Може би и самият Джеймс бе започнал да се притеснява.

— Те са уязвими — рече той. — Раста, вземи неколцина от твоите момчета и идете да огледате улиците им. Открийте точно колко са притиснати и кои гилдии какво заграбват от тях.

— Нещо голямо ли замисляш, началство? — попита едноухият.

— За момента си затваряйте устите — рече Кадиш Вел. — Но ако Джеймс е изгубил повече от очакваното, може да се окаже за предпочитане да ги унищожим изцяло, вместо да ги изчакваме най-накрая да сведат глави пред Трен. Не се размотавайте. Дори и притиснат, Джеймс е опасен противник. Ако трябва да залагаме животите си, предпочитам да е сред условия в наша полза.

Раста се изправи и излезе, а едноухият вдигна зарчетата от пода, разклати ги в шепата си и хвърли.

Арон се притисна към стената на тренировъчната зала и потисна стенанието си. Рамото му пулсираше болезнено заради удара на Зенке. След срещата, на която баща му бе обещал, че ще започне да го води със себе си, юношата бе подлаган на дълги часове ежедневни тренировки. Негов учител бе стройният Зенке, отстъпващ по умения единствено пред самия Трен.

— Ако спреш да допускаш грешки, няма да боли толкова — каза другият и се приближи до него. — Изправи се. Време е да танцуваме.

Арон се оттласна от стената, защото знаеше, че Зенке няма да го чака, а ще започне и без него. Двамата бяха танцували с тренировъчните си мечове в продължение на часове. Зенке бе най-добрият от бойните му наставници. И най-забавният. Той се смееше, шегуваше се и подмяташе неща за жените, от които Арон се изчервяваше. Но когато станеше дума за сражение, той гледаше на танца сериозно. Веселието напускаше очите му, подобно на посипан с пръст огън. И след всяка грешка обясняваше на юношата подробно.

Ако се случеше Арон да реагира прекалено бавно или по глупав начин, това също биваше коригирано. Понякога Зенке изчерпателно обясняваше какво и кога трябва да бъде направено. Но по-често просто удряше ученика си и оставяше болката да наставлява.

Последната им тренировка бе особено жестока. Зенке бе започнал да работи над умението му да отскача. Той му бе забранил да използва меча си, за да отразява и да контраатакува. И непрекъснато обсипваше обучаемия си с мълниеносни удари. Проблемът беше, че Арон по навик се опитваше да отрази ударите, а не да отскочи. Някой друг наставник би го накарал да упражнява това без меч в ръка, но Зенке не искаше и да чуе.

— Ще се научиш да контролираш инстинктите си, иначе те ще започнат да контролират теб — бе заявил той.

Отново и отново мечът се стоварваше върху раменете, главата и ръцете на Арон. Когато юношата все пак се опиташе да повдигне меча си, другото оръжие на Зенке се стрелваше и изблъскваше неговото собствено встрани. Сетне следваше наказателен удар през лицето.

Най-накрая, когато и двамата бяха останали без дъх и потта се стичаше от тях на вадички, Зенке обяви тренировката за приключена.

— Ставаш по-добър — обяви мъжът. — Зная, че се изкушаваш да покажеш колко те бива да позиционираш оръжията си, но понякога е най-удачно да се отдръпнеш, особено когато се сражаваш срещу по-силни противници. Когато започнеш да реагираш по-бързо, ще включим тези отскачания към досегашната ти защита.

След това Арон бе освободен. Останал сам, юношата потри рамото си. Част от него искаше да помоли някой от слугите да го разтрие. Но масажът означаваше болка, а болката означаваше провал, поне що се отнася до обучението на Зенке. Ако бе отскачал правилно, нямаше да е получил нараняване.

Затова той се постара да забрави болката доколкото можеше, обърса лицето си с ръкав и се отправи по коридора. Този път не се прикриваше, защото се отправяше към конкретно място. Без да си прави труда да чука, той влезе в стаята на Робърт Хаерн.

Тук мебелите бяха малко, но скъпи. Столовете бяха тапицирани, приятен бледочервен цвят покриваше стените, а подът бе скрит от дебел зелен килим. Старецът седеше върху леглото, заобиколен с книги. Как ли щеше да спи? В следващия миг Арон се почуди дали наставникът изобщо спи.

— Ето те и теб — каза Робърт и усмихнато повдигна глава. — Бях започнал да се тревожа, че Зенке ще избие мъдростта от главата ти.

— Ушите ми са запушени — отвърна Арон. — Мъдростта си остава вътре.

Старецът се засмя.

— Радвам се за теб. Седни. Имаме недовършена работа.

Арон се настани, учуден от последните думи. В рамките на седмица Робърт подробно бе описвал различните гилдии и техните предводители. Не се бе ограничил само до настоящето, а бе навлязъл дълбоко в миналото, за да обясни как отделните гилдии са получили цветовете и символите си. Бе залял ученика си с всевъзможни подробности и бе искал от него да ги възпроизведе точно. И неизменно се мръщеше, ако юношата не успееше да отговори на някое питане.

— Ако все още се намирахме в дома ми, щях да ти отнемам факлата като наказание — бе казал Робърт на първия ден от възобновените им уроци. — Но тук нямам какво да ти отнема, затова ще постъпвам така: за всяка грешка, която допуснеш, ще се отнасям към теб като към дете. Ще ти разказвам приказки вместо истината. Ще подминавам въпросите ти и ще разговарям на теми, които биха представлявали интерес за едно невръстно момче.

Заплахата бе проработила.

— Каква недовършена работа? — попита Арон, седнал кръстато върху килима.

— Спомняш ли си първия ни ден? Бях ти задал въпрос, но след краткия си престой в тъмницата забравих. Попитах те защо Трифектата е обявила война на баща ти след трите години, през които той бе обединявал гилдии. Достигна ли до отговор?

Арон не бе размишлявал много по въпроса. Той реши да използва първоначалната си догадка, надявайки се, че тя ще се окаже правилна. Нищо друго не бе му хрумнало.

— Трен станал прекалено могъщ — каза младежът. — Започнал е да краде прекалено много злато, затова Трифектата подела войната между него и гилдиите.

Робърт се засмя.

— Детски отговор. Плюс детско доверие в бащата. Грешиш, момче. Може би трябва да ти прочета приказката за свещеника и лъва, вместо да обсъждаме теми за възрастни.

— Почакай — малко по-силно каза Арон. Робърт го погледна доволно.

— Имаш по-добър отговор? Защото първият беше срамен.

Юношата размишляваше трескаво. Не понасяше детските приказки.

— Трен не е станал прекалено силен — поде той. Всяко следващо изречение бе изричано предпазливо, изпитващо твърдината на леда. — Ако беше така, Трифектата не би се опълчила открито. Тя пресмята всички варианти. А тази война й струва много скъпо. Не е възможно за двадесет години Трен да е откраднал толкова, колкото те прахосаха в последните пет.

— Сега вече започваш да говориш разумно. Трифектата не се изправя открито срещу силните врагове. Тя ги отслабва, отравя вътрешностите им и разпръсква гнилост. Едва тогава нанася удар.

— Но Трифектата породи тази война. — Арон размърда пръсти, стиснали невидима монета. — И баща ми не е слаб. Не е бил слаб тогава, не е и сега. Трифектата е постъпила необичайно.

— Нима? Ти каза, че Трен не е слаб. Откъде знаеш?

Арон замълча и леко наклони глава назад.

— Не е възможно да е слаб. Ние оцеляхме срещу Трифектата. Убили сме мнозина и сме осуетили всеки опит да бъдем унищожени.

— Не всеки. Трябва ли да започвам със скоропоговорки? Баща ти също е понесъл много жертви, а ковчежетата му са почти празни. Войната е изтощителна и за двете страни. Много рядко едната страна се оказва неуязвима, а другата — момче за наказания.

— И все пак баща ми не е слаб.

— Грешиш — настояваше Робърт. — Дори и слабият Трен Фелхорн би могъл да им устои в продължение на много години. Но това е без значение. Някога да си чувал, че понякога привидната слабост е не по-малко опасна от истинската?

Арон кимна. Действително бе чувал подобно нещо.

— Тогава помисли над следното… Преди пет години баща ти представляваше силата, която обединяваше гилдиите, но тогава останалите гилдии се откъснаха от него. Прекалено много бяха онези, които искаха контрол, а по онова време репутацията на Трен още биваше изграждана.

Той замълча, а обучаемият му усети незададения въпрос. Изглежда сегашната информация бе достатъчна, за да създаде отговор. Арон размишляваше, притиснал пръсти към устните си. Робърт не го пришпорваше.

— Трифектата е осъзнала колко е опасен — заговори юношата. — Първенците й са разбрали, че в един момент той ще успее да обедини гилдиите срещу тях. И когато са видели междуособиците, опитали са се да го убият.

— Именно. — Лека усмивка изникна върху сбръчканото лице. — Решили са, че властта на Трен е крехка, затова са понечили да стоварят чука си отгоре й. Постъпили са по обичайния начин, Арон, нападайки врага си в най-слабия му момент. Но те допуснаха грешка, защото баща ти също бе сгрешил, една от малкото грешки в живота му, но пък и една от най-значителните. Точно преди войната между Трифектата и подземния свят да започне, една слаба гилдия, тази на Богомолките, се опита да се откъсне. Вместо да потуши бунта, баща ти го остави да тлее в продължение на няколко месеца.

— Защо?

— Аз би трябвало да те попитам това — каза Робърт. — А ти би трябвало да знаеш.

Арон отново се замисли. Спомни си Зенке и всички онези моменти, в които мъжът бе допускал привидни грешки в защитата си.

— Татко е искал да даде урок на гилдиите — рискува той.

— Мъдро предположение, но грешно. Опитай отново. Спомни си думите ми.

Юношата започна да си припомня разговора. И тогава откри ключовите думи.

Понякога привидната слабост е не по-малко опасна от истинската.

— Той е подготвял удар срещу Трифектата — каза Арон. Лицето му бе почервеняло от гордост. — Първенците й не биха очаквали той да стори нещо драстично, преди бунтът да бъде потушен.

— Именно.

— И тогава са нанесли удар — продължи юношата. — Очаквали са, че ще го заварят слаб, сред разпадащо се единство. Затова са изпратили наемниците си.

— Баща ти искаше да заякчи силата си тайно. Той използва този бунт, за да скрие мощта си, да се престори на слаб, за да изненада Трифектата с неочаквания си удар. Всички предишни бунтове бяха потушавани от Трен с жестока ефективност. Богомолките бяха умишлено създаден прецедент. Именно тази привидна слабост обърка замисъла му. Ако Трифектата бе разчела силата му правилно, тя щеше да настоява за мир и да изчака Фелхорн да остарее. Вместо това благородниците изпратиха наемниците си в свърталищата на крадците. Когато баща ти поиска да преговаря за мир, вече бе прекалено късно — Трифектата бе вкусила кръв и победа. Леон Кънингтън едва не го наръга, когато Трен отиде да го посети в имението му, а Мейнард Гемкрофт накара стрелците си да обсипят с болтове Паяците, изпратени да преговарят. Това предателство остави баща ти в безнадеждна позиция. Някой трябва да умре: или той, или тримата предводители на Трифектата.

Робърт посочи към няколко книги, които се намираха прекалено далеч от него, и Арон му ги подаде. Старецът ги разтвори, но дори не сведе очи към редовете. Изглеждаше, че по-скоро изпълнява някакъв ритуал, който да му вдъхне увереност.

— Тази война трябва да бъде спряна. Малцината, останали неутрални, като краля и жреците на Карак и Ашур, в един момент също ще трябва да вземат страна. Баща ти е прекалено силен, Арон. Трябваше да е изгубил още преди години. Гилдиите щяха да се разпръснат, неколцина значими щяха да умрат и тогава дребните кражби и търговията с пороци щяха да продължат по обичайния начин. Но не и сега. Всяка от страните е изгубила прекалено много. Те са като два елена, втренчили се един в друг. Първият, който премигне, ще изгуби.

— На това ли учиш сина ми? — попита Трен, застанал на прага. Никой от двамата не бе усетил приближаването му. — Силата ми е слабост, войната ми е грешка?

Арон потисна импулса си да отскочи назад като заварен да върши нещо недостойно. Вместо това той почтително сведе глава.

— Робърт казва истината — каза Арон. — Нужна ми е откровеността му, а не истории, които лъжат за могъществото на Трифектата и хвърлят вината другаде.

Трен кимна, видимо доволен.

— Бъди искрен в наставленията си — обърна се той към Робърт. — Никога не лъжи сина ми. Той е достатъчно голям за всяка истина, без значение колко болезнена. Освен това той е прав, Арон. Аз бях глупак. Пощадих Богомолките. Позволих на враг да живее, когато трябваше да го унищожа. Понякога дори и най-умният успява да заблуди себе си. Не е нужно да издигаш лабиринт, за да убиеш хлебарка. Просто я стъпкваш. Сега се приготви. Отивам да навестя човек, който ме излъга, и те искам до себе си. Има уроци, които не могат да бъдат усвоени от книгите.

Арон не попита за мястото, където отиват, макар че много му се искаше. Знаеше, че баща му ще му каже, когато сам прецени — нито по-рано, нито по-късно. И двамата носеха сиви плащове, символизиращи гилдията им. Черните ботуши, привидно захабените панталони и сивкавата туника на момчето бяха още нови. Но най-много се гордееше с оръжието, което се поклащаше до бедрото му, тънка рапира, скъсена според ръста му.

— Не казвай нищо, дори и ако се обръщат към теб — каза Трен. Уличките все още бяха тъмни. Утрото наближаваше, но до настъпването му градът си оставаше празен и притихнал. Малцината около тях също си имаха работа, така че никой не обръщаше внимание на бащата и сина.

— А ако ти ми наредиш да говоря?

Трен го погледна удивено:

— Защо бих правил подобно нещо?

Арон кимна, изчервен.

Докато прекосяваха различните улици, Трен изреждаше имената им, а също и към коя гилдия принадлежат.

— Територията е нещо, на което трябва да се гледа с особена сериозност — каза той. — Всяка постройка ни носи приходи. Магазините ни плащат, за да не ги обираме. А хората купуват наркотиците ни, предоставят ни хора и помагат за обучаването на най-младите ни членове. Всяка гилдия във Велдарен се опитва да създаде империя. А територията е първата предпоставка за това.

— Говориш, сякаш сме във война с останалите гилдии. Не е ли Трифектата нашият враг?

Трен скръсти ръце, а лицето му стана по-сурово.

— След време ще смажем предводителите на Трифектата. Ще разпръснем богатствата им по вятъра. По-дребните благородници ще се втурнат като псета и ще се сдавят за остатъците. Сред този хаос за нас ще има много за заграбване. Кой смяташ, че ще се съревновава с нас?

Арон засрамено извърна поглед:

— Останалите гилдии.

— Точно така. Те не са наши приятели. Не можем да имаме доверие на Ястребите, Пепелявите, Змиите, Вълците… Никому. В момента те са наши съюзници, защото ни обединява общият враг. Когато този враг бъде унищожен, примирието ще изчезне. Тогава ще се изправим пред нова война, която също ще трябва да спечелим. Никога не спирай да гледаш към бъдещето и не губи спомена за миналото. Останалите гилдии са били наши врагове. И отново ще бъдат.

Луната продължаваше да се спуска все по-ниско. Слънцето бе на път да изгрее.

Недалеч от голяма сграда, чиято табела бе боядисана изцяло в червено, Трен спря и отпусна ръка върху рамото на сина си.

— Ще посетим публичен дом. Знаеш ли какво се прави там?

Когато Арон кимна, баща му леко се навъси.

— Предполагам, че Зенке е виновен за това. Помни, че жените са слабост. Искам да останеш чист, Арон. Искам да станеш съвършен. Без силни напитки, които да замайват ума ти. Без плътски удоволствия, които да изцеждат силата ти. Без свещеници, които да поробват сърцето ти. Могъществото е единственото, което има значение. То и способността да го запазиш. Предстои ти да научиш още много. Когато станеш по-голям, ще започнеш да се учиш директно от мен. Хората се страхуват от името ми, но от теб ще се страхуват стократно повече.

Тъй като почти се бе зазорило, публичният дом бе почти празен. Жените се бяха преоблекли в по-удобни дрехи. В общата зала не се виждаха мъже. Малкото останали клиенти спяха дълбоко. Когато слънцето се издигнеше над градските стени, работничките щяха да ги разбудят и да ги отпратят обратно при съпругите или делата им.

— Добре дошъл, Трен — приветства го жена на средна възраст с огненочервена коса и съответстващо червило. — От много време не си благоволявал да ни посетиш.

Забелязала Арон, тя се усмихна.

— Това ли е младият Фелхорн? Той много прилича на баща си. Довел си го на правилното място. Разполагам с млади момичета, които знаят как да бъдат нежни, за да…

— Достатъчно.

Думата му се стовари отгоре й като плесница. Тя стисна устни, а радостта напусна очите й, заменена от пресметлив поглед.

— Хубаво. Защо си тук?

Трен умишлено не й обърна внимание. Вместо това погледна към сина си, за да се увери, че е привлякъл вниманието му, сетне поде наставленията.

— Това е Алена. Тя отговаря за жените тук. От полза е по-младите момичета да отговарят директно пред жена. А опитът й й позволява да се убеди, че те знаят как да изпълняват задълженията си подобаващо. Във всеки публичен дом има по една като нея. Тези жени никога не са глупави и винаги са опасни. И са по-добре информирани от всички останали в града. В леглото мъжете оглупяват.

— Понякога и извън него — отбеляза Алена.

Трен се усмихна заплашително.

— Къде е Били? — попита той. Жената посочи към стълбище, отвеждащо към покрит балкон.

— Остави мечовете си тук — рече тя. — Не ти трябват, щом си дошъл по работа.

Опасната усмивка не напусна лицето на Трен.

— Ти не можеш да ми нареждаш. А смъртта винаги е моя работа.

Арон остана изненадан от спокойната реакция на жената. Изглежда тя бе заплашвана често и беше свикнала. Или не ценеше живота си.

— Задръж си ги тогава. Само повтарям заръчаното от Били. Би трябвало да знаеш това.

Трен я отпрати с небрежен жест и се отправи към стълбището. Арон го последва.

Били Прайс беше дебелак, който компенсираше с килограми ниския си ръст. Когато бащата и синът влязоха, той побърза да се изправи. При движението шкембето му се раздвижи като гъста сметана. А когато се усмихна, два липсващи зъба придадоха детинско излъчване на усмивката му. Как ли подобен човек можеше да управлява бардак? Ако баща му не бе му забранил да говори, юношата щеше да попита.

— Добре дошли, добре дошли — каза тлъстият и плесна с ръце. Столът, в който бе седял по-рано, изглеждаше нищожно малък в сравнение с тялото му. Зад него се издигаше украсен парапет, от който се откриваше прекрасна гледка към града. — Каква чест да посетите скромното ми убежище. Рядко при нас се отбиват такива въздигнати люде като вас, първомайсторе.

Той продължаваше да лее комплименти, които се стичаха като мед от езика му и притежаваха естественото звучене на ручей. Част от незададения Аронов въпрос бе изяснена.

— Идваме по работа — каза Трен, отпуснал ръце върху дръжките на мечовете си. Той леко се приведе напред, така че плащът да скрива движението на ръцете му.

— Но разбира се. Защо в противен случай благороден човек като вас би си правил труда да цапа ръцете си с дръжката на вратата на нищожната ми обител. Седнете, моля ви, не бива да стоите.

Трен остана прав, но кимна на Арон, който послушно седна.

— Преглеждах счетоводните ти книги — каза Трен. Лицето му представляваше ледена маска. — И нещо ми се стори странно. Може би знаеш какво имам предвид, Били?

— Странно? — повтори дебелият. Усмивката му бе великолепна, освен това трябваше да му се признае, че той не се потеше — забележително постижение за човек с неговите мащаби. Арон го наблюдаваше внимателно, дирейки да зърне познатите признаци за вина. До този момент не забелязваше нищо. — Разбира се, че нещата ще са малко странни. Аз отговарям за място, където мъжете плащат за странни неща. Противни неща, които не бих се осмелил да обсъждам пред едно младо момче. Но аз съм си платил всичко. Не бих се осмелил да мамя човек като вас.

— Именно плащанията ти ме заинтригуваха. По-точно: сумите, които си платил.

— Какво не е наред с тях? — попита Били. — С риск да прозвуча самонадеяно, аз плащам повече от всеки друг публичен дом във Велдарен! Зная, защото чувам как останалите собственици хленчат, но аз се усмихвам и им казвам, че влагам парите си добре, като плащам на Трен за защита.

— Именно.

Арон забеляза дясното ъгълче на устата на дебелия да трепва. Баща му бе нацелил нещо.

— По-точно?

— Сравних платеното от теб със сумите, които получавам от останалите бардаци под моя закрила. И освен това разговарях със собствениците, намиращи се под покровителството на Ястребите или Пепелявите. Би ли ми обяснил, Били, как жалък бордей като твоя успява да надмине луксозни заведения като Коприната и Пъстрата възглавница? Твоите жени определено не са по-красиви, а леглата ти със сигурност не са по-чисти. Можеш ли да ми отговориш?

Капчица пот. Арон се усмихна широко. Не, Били не можеше да отговори на въпроса. Предугадил задаващата се вълна угодничество, Трен Фелхорн повдигна ръка.

— През последната седмица наредих сградата ти да бъде наблюдавана. Повечето публични домове приемат клиентите си, а ти разпращаш момичетата си из други места, долнопробни места, ръководени от долнопробни хора. Но хората, които в действителност стоят зад това…

Арон се опитваше да открие връзката. Той имаше представа за какво говори баща му, но някаква част липсваше. Ала Били отлично виждаше проблема. Дебелият посегна към кинжал, окачен на колана, но спря. Изглежда мъдро бе решил да не се съпротивлява, ако нещата тръгнат зле. Той не изглеждаше като човек, способен да издържи дълго сражение.

— Изрично забраних да се продават курви на Трифектата — с леден глас каза Трен. — Всички останали гилдии се съгласиха, ти също. А ето че докато останалите се мъчат, ти процъфтяваш…

— Вземам им тройно — каза Били. Вече нямаше и следа от учтивостта, той открито се молеше. — На практика ги ограбвам. И всички тези пари ги изпращам на вас, за да ви помогна. Златото, похарчено за моите момичета, не отива за оръжия!

Дори Арон не можа да види последвалото движение. Ръката на Трен сграбчи Били за тлъстата шия и го отметна назад. Мъжът се блъсна в парапета, който проскърца. Ритник го повали на едно коляно. Преди да е успял да извика, острието на меч се бе озовало пред гърдите му.

— Когато наредя нещо, очаквам то да бъде изпълнено — каза Трен. — Ти наруши дадената дума, изкушен заради лесни пари.

— Всички тези пари ги давах на вас! — изкрещя Били. — Моля ви. Момичетата се нуждаеха от работа, а Трифектата бе отчаяна! Дадох ви всичко спечелено! Никога не бих ви измамил, никога не…

Фелхорн сграбчи ръката му, притисна я към парапета и стовари меча си отгоре й. Разнеслият се звук напомни на Арон за сочните хрясвания, които се чуваха в месарниците. Били изпищя, а Трен изхвърли отрязаната ръка през балкона.

— Сравних книгите ти с докладите на хората си. Ти наистина си давал почти всичко от онези приходи, а остатъка си плащал на момичетата. Това е причината да те оставя жив, Били. А сега ме слушай внимателно. Слушаш ли ме?

Били кимна. Той бе седнал на земята, притиснал раната с единствената си оставаща ръка, за да спре кървенето.

— Искам хората на Трифектата да останат без нищо. Без пиене, без дрога, без курви. Те превърнаха живота ми в ад. Аз ще сторя същото за тях. Парите не ми носят нищо. Интересува ме единствено страданието им. Ще си спомниш ли това следващия път, когато ти поискат момичета?

— Да, милорд. — Челюстите на дебелия изтракаха, когато той кимна. — Ще кажа на Алена. И ще запомня.

— Отлично.

Трен обърса меча върху рамото му и се обърна да си върви.

— Благодаря ви — извика подире им Били. — Благодаря ви!

Докато поемаха по стълбището, Арон се извърна назад.

— Запомни видяното днес — каза Трен. — Аз му отрязах ръката, а той ми благодари, задето не съм му причинил нещо повече. Това е силата, която един ден ще стане твоя. Накарай ги да смятат, че всеки дъх, който си поемат, е дар, но не от боговете, а от теб. Сториш ли това, ти ще станеш бог.

Заради по-раншното нареждане на баща си Арон не отговори. В противен случай би споменал проблясъка на гняв, който бе забелязал в очите на Били. Щеше да спомене и ужасяващата решителност, примесила се с болката върху пребледнялото лице на мъжа. За вероятността, че Трен току-що се бе сдобил с нов враг.

Но тъй като трябваше да мълчи, юношата не каза нищо.

Властта нараняваше онзи, когото не се страхува от нищо. Това бе урокът, който Арон усвои днес.

Край вратата на публичния дом двамата се сблъскаха с грозен мъж. Дрехите му изглеждаха отвратително, а лицето му бе странно сплескано. По реакцията му пролича, че той е изчаквал именно тях.

— Господарю Трен — поде грозникът, кимвайки след всяка сричка. Той започна да потрива пръсти, по някаква причина останали без нокти. — Зная неща, които биха представлявали интерес за вас. И определено биха си стрували златото…

Глава дванадесета

Улицата бе празна. От едната страна се издигаше малка фурна. Отсреща се издигаше ковачница, чийто стопанин бе по-известен с уменията си на наставник, отколкото способността си на майстор. Шестима се приближаваха от изток.

На пръв поглед не личеше да носят оръжия, но пък плащениците с ръждив цвят криеха голяма част от телата им. Те се разделиха, по трима от всяка страна на друма, и забързаха. Във всяка от групиците имаше по един човек, който носеше малко ведро с боя.

На стените на двете постройки, на място, видимо само за посветените, личаха размазани петна пепел. Носещите боя го избърсаха с плащовете си, сетне потопиха четки в тъмночервената течност. В началото тя приличаше на кръв.

Двамата изрисуваха очертанията на ястребови нокти. От най-предния нокът се стичаха три капки кръв.

Останалите четирима стояха на пост и се оглеждаха за пазачи — от кралската гвардия или от подземния свят.

Не видяха нищо, защото не погледнаха нагоре. Върху покрива на пекарната се бяха настанили Велиана и двама от хората й.

— Навлезли са толкова дълбоко на улица „Стражна“? — промърмори тя, загледана в изживяващите се като художници. — Нима наистина са се одръзновили толкова?

— Никой не ги е спирал — каза приклекналият край нея Уолт. Лицето му бе мургаво и изпито, а в усмивката му липсваха множество зъби. В никакъв случай не можеше да се каже, че между двамата съществува приятелство, но той бе умел боец и нему можеше да се разчита, когато станеше дума за промъкване. По тази причина Велиана го държеше близо до себе си. Е, не чак толкова близо — лошият му дъх бе един от малкото му недостатъци. Някой ден този дъх щеше да ги издаде, това бе само въпрос на време.

— Никой? — горчиво подметна тя. — Изненадана съм, че не са се натъкнали на останалите гилдии, откъсващи от територията ни. Те са като вълци, счепкали се над мъртъв елен.

— Тази нощ това ще се промени — отвърна Уолт. — Тази нощ еленът ще покаже, че изобщо не е мъртъв.

— Продължават — обади се Вик, другият събеседник. Той бе дребен русолявко с къса коса и още по-къси мустачки, които не обръщаха внимание на дългите периоди, в които стопанинът им ги оставяше небръснати, и запазваха една и съща дължина.

Под погледа на Велиана шестимата се стрелнаха от двете страни на сградите. Тя изтегли кинжалите си, а Уолт приготви арбалета си.

— Шестима срещу трима — каза той. — Ще отстрелям двама, преди да са се усетили. Това оставя четирима за вас двамата с Вик, когато скочите долу. Ще се справите ли?

— Не ме обиждай — каза жената, скачайки от покрива. Безшумното й приземяване остана незабелязано.

Високо над нея профуча болт, врязал се дълбоко в гърба на един от Ястребите. Уцеленият рухна на земята. Останалите петима се извъртяха веднага. Втори се присъедини към другаря си, този път с пронизано гърло. Другите се хвърлиха напред, лъкатушещи, за да затруднят стрелеца.

Вик трябваше да е скочил редом с нея, а от покрива трябваше да изхвърчат още болтове. Когато нито едно от тези неща не се случи, Велиана рискува да погледне назад.

Тя извърна глава тъкмо навреме, за да види как тялото на Уолт се стоварва на земята с отвратителен звук, накарал я да потръпне. Оставаше й само миг да погледне нагоре и да види ухиленото лице на Вик. В следващия момент първият кинжал я поряза. Тя отблъсна нападателите си, но срещу четирима нямаше голям шанс.

Ястребите я обградиха от всички страни. Отчаяна, тя се хвърли към един от противниците си. Ако успееше да го убие бързо, щеше да съумее да избяга.

Велиана определено притежаваше нужния опит, но не успя да достигне целта си — огромна тежест се вряза в нея и спря устрема й. От рамото й щръкна болт. Кръв бликна върху дрехите й.

Последващите удари на кинжалите й бяха отбити с лекота. Нещо се стовари върху тила й. Остана й единствено време да прокълне Вик, преди да потъне в мрак.

Тя се събуди прикована към някаква стена. Очите й бяха вързани. Беше й особено горещо, което не изглеждаше особено логично, когато осъзна, че е гола.

Постепенно завръщащите се сетива й показаха пропукването на огън. Това обясняваше потта, покрила тялото й. Но къде се намираше?

— Събуди я — изрече глас. Надявайки се да чуе нещо полезно, Велиана не помръдна. От лявата й страна се разнесе шумолене. Непоносима горещина се допря до ребрата й. Тя нададе вик. В следващия момент юмрук бе стоварен върху лицето й. Кръвта от прехапания език обагри устните й.

Някой грубо дръпна превръзката от очите й. Велиана се опита да фокусира погледа си.

Срещу нея стоеше мъж в сиво наметало и два къси меча, които се поклащаха на колана му. Стойката му създаваше впечатление за човек, който владее света. Това й беше достатъчно — не се налагаше да вижда лицето му, за да разбере кой е.

— Аз поисках да те доведат при мен — каза Трен Фелхорн. — Считай се за подарък от Кадиш Вел и неговите Ястреби.

— Надявам се, че си останал доволен от подаръка си — каза тя и се опита да извърти глава, за да го заплюе, но главата й също бе стегната. Кървавата слюнка безсилно се стече по брадичката й и надолу.

— Това ще зависи от отговорите ти — отвърна Трен. До него стоеше мускулест гигант.

Намираха се извън града, някъде край северната част на стената, ако се съдеше по дърветата. Стената… към която тя бе прикована.

— Почисти я, Уил — обърна се Трен към гиганта. Уил се подчини и обърса кръвта от гърдите и врата й с чист парцал. Тя очакваше ръката му да се задържи по-дълго от обичайното, но нищо подобно не се случи.

— Благодаря — каза Велиана. Главата й започваше да се прояснява. Две факли бяха забити в земята от двете й страни. Тяхната светлина не позволяваше на очите й да привикнат към мрака. Явно това й погаждаше номера, защото й се струваше, че вижда още един силует да стои край Трен. Силуетът на младо момче, на не повече от тринадесет.

— До този момент бях търпелив — каза Фелхорн и скръсти ръце, застанал право пред нея. — Предоставих на Джеймс Берен много шансове да се присъедини. Вашата Пепелява гилдия е силна, нея уважавам най-много от всички останали гилдии. Но вие двамата с Джеймс сторихте нещо глупаво, момиче. Подехте заговор срещу мен.

— Не — отвърна тя.

Пестникът на Трен се стовари върху лицето й. Кърпата на Уил веднага се издигна, за да попие изплютата кръв. Смесицата от доброта и ярост я объркваше още повече.

— Не ме лъжи — каза Трен. — Миналото утро Червея ми разказа всичко, което си искала той да стори… срещу заплащане, разбира се.

Стомахът на Велиана се сви. Гилеас… Проклет гнусен негодник!

— Затова ли съм тук? Решил си, че малко мъчение ще ти помогне да проявиш сила пред останалите гилдии?

— Исках теб — рече Фелхорн, привеждайки се към нея.

Тя понечи да каже нещо, но замълча.

— Не разбирам — каза накрая Велиана.

— Нужни са ми хората на Пепелявата гилдия. — Трен започна да се разхожда пред нея. — Всички гилдии трябва да се обединят за този план, ако искаме да унищожим Трифектата. За да постигнем това, останалите първомайстори трябва да ми имат доверие, а за да ми се доверят, трябва да се присъединят доброволно. В мига, в който прибягна до сила, за да си осигуря верността им, те ще се отделят, заради опасения от поглъщане. Скъпият ти Джеймс проявява голяма упоритост. Но колкото и приятно би ми било да го убия, не мога. Прекалено много слухове се носят за мен. Не мога да потвърдя тези бръщолевеници.

— Искаш аз да го убия — рече тя, отгатнала посоката на разсъжденията му. — Да заема мястото му, да сведа глава пред теб и да превърна Пепелявата гилдия в играчка за теб.

— Ти си умна, силна и красива — рече Трен. Той не отрече обвинението й. — За теб не би представлявало проблем да заемеш мястото на Джеймс. Вече имаш и причина да го сториш, Берен те е накарал да се свържеш с Червея, надявайки се да го използва да продаде информация за плана ни. С тази си постъпка той е изложил всички ни на риск. Убий го. Само с една дума бих могъл да обявя гилдията ви за съюзник. Тогава останалите вредители ще престанат да навлизат в територията ви и да отгризват улица подир улица. Открива ти се възможността да застанеш начело, Велиана. Достатъчно силна ли си за това?

Самата идея да предаде Джеймс я изпълваше с отвращение. Той беше добър човек, много по-добър от всичко, което Трен някога можеше да се надява да постигне. А и какво щеше да постигне с това? За да може Фелхорн да разчита на гилдията им, когато подеме самоубийствения си замисъл?

— Това е нелепо, Трен — настоя Велиана. — Ние сме крадци и главорези, а не армия. А ти искаш да поведем обединена атака срещу тримата първенци на Трифектата по време на тяхното събиране, нощта, в която те се намират на върха на могъществото си? Ще бъдем унищожени.

Фелхорн прокара ръка през косата й.

— Не позволявай на верността си да ти струва всичко — прошепна й той. — Или приеми предложението ми, или приеми последствията от отказа си. Какво ще бъде?

Всяка друга крадла би предала предводителя си. Но не и Велиана.

— Джеймс ме е спасявал десетки пъти. Или ме убивай, или ме пусни. Няма да го предам и да му забия нож в гърба.

Трен въздъхна.

— Жалко. Няма да те убия, Велиана. Това не влиза в сделката. Гилеас поиска теб в замяна на информацията. Нямах намерение да му плащам, но пък и не очаквах, че ти ще откажеш позицията, която ти предложих.

Тръпките на погнуса плъзнаха по целия й гръбнак. Сега й стана ясно защо я бяха съблекли. Някой дори се беше погрижил за раната в рамото й. Тя затвори очи, за да прогони спомена за грозните черни зъби, неестественото лице и противно ловките пръсти. Беше близо до промяната на решението си.

Фелхорн я наблюдаваше мълчаливо, очевидно осъзнаващ вътрешната й борба. Но когато чакането му не се увенча с успех, той се обърна с гръб.

— Запомни, Арон — каза той. — Нещата никога няма да се развиват според замисъла ти. Бъди готов за всичко и бъди склонен да пожертваш всичко, дори красотата.

Сега Велиана можа да види, че до Трен действително е застанало момче. Сините му очи се взираха в нея с някакъв неразбираем поглед. Юношеското лице също не издаваше нищо. Тогава то изрече думите, които определиха съдбата му.

— Да, татко — отвърна момчето.

Ако Гилеас не отнемеше живота й, тя щеше да отмъсти. Не на самия Трен, не директно. Тя не би имала шанс срещу неговия опит. Но момчето, безценния наследник — него можеше да убие. Него можеше да накара да страда. Може би тогава и то щеше да почувства същата влудяваща безпомощност, която Велиана изпитваше в момента.

Арон взе едната факла, а Уил другата. Тримата се отдалечиха към западната порта. Отблясъкът на огъня бързо изчезна. Под светлината на звездите тя ги видя да се разминават с куцукащ силует. Отправен към нея.

Не й се искаше да мисли какво щяха да причинят на Джеймс. Тя бе единствената им надежда за лесното присъединяване на гилдията му. Какво ли щяха да направят сега? Може би щяха да унищожат Пепелта. А може би нямаше да сторят нищо, останалите гилдии се справяха достатъчно добре.

Велиана започна да се мята във веригите. Първоначално те бяха служили като място за екзекуция, където осъдените да бъдат разкъсвани от вълци и койоти. Макар и страховити, тези наказания бяха прекалено разтеглени и непредвидими. Затова преди петдесет години тогавашният владетел от династията Велор бе наредил замяната на тези присъди с показни обезглавявания на стълбите пред двореца. По-бързо, по-кърваво и много по-удобно за наблюдаване. Тези вериги бяха много стари, може би някоя от тях щеше да се строши под опъна.

Но нищо подобно не се случи.

С периферното си зрение тя можеше да види оковите, стегнали китките й. Черна стомана, чиста и излъскана. Трен бе донесъл собствени вериги. Разбира се. Фелхорн не би допуснал подобна грешка.

Гилеас се приближаваше: дебела сянка, плъзгаща се край стената, много по-страховита от което и да е било от чудовищата, населяващи историите.

— Моля ви, богове — прошепна тя. — Измъкнете ме. Няма значение кой от вас ще ме чуе. Готова съм да сторя всичко, само ме измъкнете.

Китките й започнаха да кървят заради мятанията й. Не плачи, нареди си тя. Не започвай да плачеш. Не започвай.

— Здравей, момиче — прошепна Червея в ухото й.

По бузите й започнаха да се стичат сълзи.

— Не, не, не — продължи той. — Недей да плачеш.

— Върви на майната си — просъска Велиана в отговор.

Гилеас се засмя, необезпокоен. Тя бе окована и безпомощна, а той разполагаше с цяла нощ.

— Нищо лично — обясни той, допрял върха на кинжала до дясната й вежда. — Ще изцедя Джерънд и короната от цялото злато, което мога, а после ще издоя Трен и компанията му. Ще насъскам плъховете едни срещу други, а аз ще богатея на техен гръб.

Червея усили натиска зад острието. Около горния й клепач започна да се стича кръв. Велиана премигна.

— Цяла нощ — каза той и бавно премести кинжала надолу. — Цялата нощ е моя.

Гилеас разсече веждата, клепача и самото око. Тя изпищя.

Той притисна устата си върху нейната, за да се опие от писъка й. Миризмата му я облъхна едновременно с допира на езика му — слузест, мазен, топъл. Велиана повърна в устата му. Червея изпи и това. След това отдръпна глава и се усмихна.

А в следващия момент отхвърча встрани, отнесъл ритник в главата. Едва сблъсъкът със стената спря търкалянето му.

Пред Велиана стоеше жена, обвита в черно и лилаво. В ръката си тя стискаше назъбен кинжал. Непознатата допря свободната си ръка върху цепнатината в лицето на Велиана и нежно я обгърна с пръсти. Кръвта се стичаше по тъканта, обвила ръката, но не потъваше.

Зад белия плат, скриващ лицето на спасителката, Велиана можа да различи зелени очи.

— Ти отправи предложение — каза й жената. — Готова ли си да го изпълниш? Отдай живота си на Карак и аз ще отнема неговия. — С последната дума тя кимна към Гилеас.

С крайчеца на незасегнатото си око Велиана можеше да види Червея. Той се гърчеше на земята и се мъчеше да се изправи. По лицето й продължаваше да се стича кръв, оформила бразда сред стройното тяло. Окото й бе станало безполезно. Какво значение имаше, че щеше да обещае живота си на някакъв несъществуващ бог? Тя искаше мъст. Искаше да живее.

— Заклевам се.

Безликата кимна и раздвижи ръце. Една след друга ключалките се отвориха с изщракване. Велиана рухна в ръцете й, неспособна да остане права.

— Как се казваш? — попита тя, вкопчена в раменете на непознатата. Едното й око лееше сълзи, а от другото капеше кръв.

— Зуса — отвърна другата и внимателно отпусна Велиана на колене, преди да се обърне към Гилеас.

Червея се бе надигнал и бе опрял гръб в стената. Все още държеше кинжала си. Обвила ръце около себе си, Велиана гледаше как другата жена се отправя към него.

— Това беше излишно — каза Червея. — Тя ми беше обещана. Обещана…

Той неочаквано скочи, замахнал към гръдта на Зуса. Ударът му нямаше никакъв шанс. С дланта си безликата блъсна ръката му, изрита го в слабините и стовари лакът в челото му. Гилеас рухна на земята, изсумтявайки от болка. Когато жената сграбчи косата му, за да извие главата му назад, той се изсмя.

— Не можеш да намушкаш червей — оповести той. — Ние винаги се изплъзваме.

Ударът на Зуса действително разсече единствено въздуха. Върху тревата бяха останали да лежат празните дрехи на Гилеас. Безликата ги срита встрани, но не видя нищо. Тя изглеждаше видимо изненадана. Велиана се чувстваше по същия начин.

— Червей… — каза ранената. — Не е възможно да изчезне така…

Но именно това се бе случило.

— Да вървим. — Зуса я хвана за ръката. — Ще те заведа в лагера ни. Трябва да се срещнеш със сестрите ми.

Лагерният огън бе догорял. Зуса хвърли още няколко клона, а голата Велиана продължаваше да трепери. Нощният мраз недвусмислено показваше приближаването на зимата.

Безликата извади два малки червени камъка и ги удари над огнището. Посипалите се искри веднага възобновиха огъня. Велиана побърза да се приближи до него.

— Къде са сестрите ти? — попита тя, трепереща. Отвращението от допира на Гилеас все още не я бе напуснало. Но й се струваше, че топлината на пламъците бавно започва да пречиства тялото й.

— Ще се върнат сутринта — рече Зуса. — Аз останах тук, за да наглеждам един наш повереник. Очаквах глупостта му да докара смъртта му — неговата и на любимата му. Вместо това открих теб, прикована за стената.

— Самата аз бях не по-малко изненадана. — Велиана се извърна, за да сгрее и гърба си.

— Не мисля, че разполагам с дрехи, подходящи за теб — каза безликата. — Бих могла да се върна и да взема дрехите на онзи…

— Не — бързо я прекъсна Велиана и потисна поредната тръпка. — Ако това е алтернативата, предпочитам да остана гола.

Зуса наклони глава встрани. Велиана можеше да се закълне, че усеща погледа й с кожата си. Неочаквано безликата се зае да размотава плата.

Изникналото лице не можеше да бъде описано другояче освен смайващо: чувствени устни, гладки страни и очи, чийто цвят напомняше за борови иглици. Косата й бе къса и черна, прилепнала заради изпотяването и пристягането.

— Ти си… — поде Велиана, сетне спря, защото осъзна, че щеше да прозвучи нелепо.

— Зная. Повярвай ми, зная. — Тя подаде ивиците на Велиана. — Вземи. Не е много, но на първо време ще ти свърши работа.

Голата жена се зае да омотава плата стегнато около гърдите си, за да го използва колкото се може по-пълноценно. Междувременно Зуса се зае да сваля още от платнените ивици. Под тях тя носеше тъмнокафява одежда.

Велиана се възползва от допълнителните ивици. И в сегашното си състояние пак би било недопустимо да излезе в града, но поне вече не беше гола.

— Благодаря — рече тя и отново се настани край огъня.

Зуса не отговори, а започна да разпъва палатка, останала неприготвена. От една раница тя извади сушено месо, което подаде на другата жена. Велиана не беше гладна, но пак го изяде. Наситеният солен вкус определено бе за предпочитане пред остатъчния усет за Гилеас.

— Защо ме спаси? — попита тя.

Зуса я изгледа по начин, загатващ задаването на глупав въпрос.

— Защото поисках.

Велиана се подсмихна. Самата тя би отговорила по подобен начин.

— Може и да е така, но аз обрекох живота си. Бих искала да зная на кого.

Безликата заби и последното колче с дръжката на кинжала си и се изправи. Освободено от ивиците плат, тялото й изглеждаше по-отпуснато и женствено. Гърдите й можеха да дишат спокойно. Велиана изпита неволна завист. Каква бе ползата да крие подобна красота?

Мисълта за красотата я сепна и тя прокара пръсти по кървавата ивица, разсичаща лицето й от веждата до брадичката. Сега никой не би нарекъл самата нея красива. Окото — или каквото бе останало от него — я пробождаше при всяко вдишване.

Свила устни, Зуса я наблюдаваше как проследява очертанието на белега.

— Ние сме безликите — отвърна тя, отмествайки поглед към леса. Кичур от косата й се спусна пред лицето, за да скрие израза на болка. — Ние сме три, прогонени жрици на Карак. Считани сме за робини на пола си, прекалено слаби и скверни, за да живеем в границите на храма. Полага ни се да живеем извън него, сред останалия грешен свят.

— Защо? Какво си сторила?

Велиана бавно отдръпна ръка от лицето си. Нямаше полза да размишлява над неща, които не зависеха от нея.

— Преспах с един послушник — отвърна Зуса. — Младеж на име Деврик. Тогава бяхме млади и глупави. Когато ни заловиха, той бе бит до кръв и му бе наложено десетгодишно покаяние. А аз бях принудена да стана една от безликите.

Другата жена се премести по-близо до огъня, осмисляща чутото. Красива жена бе заловена да спи с жрец. Заради това те я бяха прогонили, бяха скрили красотата й и я бяха обявили за скверна. Гневът проряза стомаха й. И тя бе обрекла живота си на това? Защо боговете я бяха поставили в подобна ситуация? Велиана поднови клетвата си за мъст срещу Трен и сина му.

— Сестрите ти също са красиви, нали?

Зуса кимна.

— Да, като всички безлики. Сега разбираш ли защо те спасих? Не можех да понеса да гледам как друга жена бива унизена, а красотата й унищожена. По-добре бе да станеш една от нас.

— Една от безликите.

— Вярата ми в Карак не е изчезнала. — Зуса приседна до нея. Пръстите й внимателно проследиха дирята от кинжала. — Пеларак ще ти помогне. Той е нашият върховен жрец и най-добрият ни целител. Освен това се нуждая от разрешението му, за да те включа в ордена ни.

Това беше лудост. Трен може би я смяташе за мъртва, а може би щеше да научи за случилото се с Гилеас. Тя не можеше да остави Джеймс сам. Гилдията се нуждаеше от нея. Джеймс също. Карак представляваше единствено идол. Пепелявата гилдия бе нейното семейство.

— Не мога. Аз съм част от гилдия. Ако не се върна, Трен ще унищожи всичко, за което милея.

Зуса замислено докосна устни, за момент загледана в далечината на размисъла.

— Не — каза накрая тя. — Още не. Трябва да се срещнеш с върховния жрец. А аз трябва да чуя думите му. Но след това ти обещавам, че ще ти дам шанс да помогнеш на приятелите си. Ще приемеш ли това, Велиана?

Тази мисъл я изпълваше с неприятно усещане, но ранената кимна.

— Така да бъде. Да вървим към храма.

Глава тринадесета

Потс мразеше тази част от задълженията си. Той можеше да преглътне Леоновата префърцуненост, непоносимостта му към забавянията и дори резките промени в настроението му. Но не можеше да понася докладването по време на ваната му.

Макар че тлъстините преливаха на гънки и скриваха голотата му, сами по себе си те също не представляваха приятна гледка. За да влошат нещата, две красиви девойки усърдно изтъркваха кожата му с четки. А Леон не спираше да се кикоти.

Притежателят на богатството на рода Кънингтън, един от тримата лордове на Трифектата, помисли си възрастният съветник, е едно тлъсто кюфте, което се къпе. Ако наистина има богове, то те се отличават с отвратително чувство за хумор.

— Току-що получих сведения от Грийн Касъл — поде Потс, след като на два пъти напразно прочисти гърло. — Изпратили са поредна кола с вино. И настояват да платим допълнително, тъй като вече сме изпразнили половината им реколта.

— Кажи им, че ще им платя допълнително, когато получа проклетото вино. — За тази реплика Леон замени кикотенията си с раздразнено изскимтяване. — Онези улични негодници искат да остана без храна и вино. Преди беше само в града, а сега цялата околност гъмжи от крадци и бандити. Може би трябва да изпратим цяла наемна армия по западния път. Може би тогава ще си получа виното.

— Докато говорим за вино… Собствените ни запаси са намалели застрашително. Почти всички винопродавци във Велдарен отказват да търгуват с нас. Отказват да приемат парите ни, без значение колко им предлагаме.

— Казах ти, че те искат да пукна от жажда! — изхленчи Леон. Тлъстините му се разшаваха във водата и оплискаха двете слугини. Те потръпнаха, но не казаха нищо. Потс също запази мълчание, макар че страшно му се искаше да изтъкне полезността на седмица глад.

— Изглежда Трен използва нова тактика — вместо това каза съветникът. — Вече не се опитва да ни банкрутира, а прави всичко по силите си, за да вгорчи живота ни. Керваните на Гемкрофт също изпитват затруднения заради него.

— Да вгорчи живота ни?! — беснееше Леон. — Имаме си работа с отрепки, които живеят в калта и се хранят с тор. Спомняш ли си онази кола с праскови? Трен накарал хората си да ги опикаят, а после нахранил свинете с тях. Какво ли не бих дал, за да се облекча върху главата на този негодник. Казвам ти, Потс, трябва да го смажем. Тази нелепица продължи прекалено дълго.

— Ако имате план, бихте могли да го предложите на предстоящото събиране — посъветва Потс.

Леон изсумтя и се намести във ваната. Още вода се разплиска встрани. Двете момичета се оказаха порядъчно наквасени.

— Започвам да се уморявам от тези срещи. По-рано не се ли провеждаха на всеки четири години, а не на две?

— Така беше — потвърди съветникът. — Но когато Трифектата обяви война на гилдиите, бе решено срещите да се провеждат по-често, за да бъдат усилията ви координирани по-добре. Предложението беше ваше, господарю — тактично добави Потс.

— Ха. Тогава съм бил идиот.

И все още си, помисли си Потс.

— И още нещо — гласно продължи той, решен да приключи с доклада си бързо. В противен случай щеше да му се наложи да изтърпи гротескното излизане от ваната, при което водата започваше да се стича на водопади от гънките тлъстина. Слугините никога не успяваха да увият туловището достатъчно бързо, за да скрият отвратителната гледка.

— А именно?

— Изглежда, че останалите гилдии са се обърнали срещу Пепелявата. Заграбили са почти цялата й територия, без няколко улици.

— Така ли? Да не би първомайсторът й да е умрял? — осведоми се Леон.

— Не. Джеймс Берен е още жив. Поне доколкото ми е известно, няма някаква основателна причина за този канибализъм.

Кънингтън замислено се почеса по брадичката.

— Подобна всеобща атака загатва за сериозна слабост. Трен трябва да се е обърнал срещу тях. Това е единственото, което би обяснило нещата. Опитайте се да заловите някой от Пепелявите, преди да са избити до крак. Възможно е да си спечелим съюзник.

— Както желаете. — Потс се поклони. И тъй като видя, че Леон хваща ръбовете на ваната, побърза да се оттегли.

Кайла седеше в стаята си. Не я свърташе на едно място. По някаква причина Трен не бе взел Зенке и нея със себе си, а само Уил и сина си. Зенке й бе казал, че става дума за нещо общо с Пепелявата гилдия, но не бе съобщил подробности. Самият той се бе оттеглил, за да навести някакви хубавици, и я бе оставил сама, отегчена и неспокойна. След спасяването на Робърт Хаерн тя не бе получавала никакви възложения. Бе решила, че ако това продължи още ден или два, ще помоли за участие в някой грабеж, за да не умира от скука.

Тя убиваше време, упражнявайки се с кинжалите си. Дължеше уменията си на един възрастен мъж, който я бе обучил преди много години. Сега тя се зае да си припомня всяка от усвоените техники. За да работи за Трен, трябваше да се намира във върхова форма. Ако някога се наложеше животът му да зависи от нея, посредствеността нямаше да се окаже достатъчна.

Потънала в работа, Кайла изгуби представа за времето. Във всеки случай, когато приключи, тялото й бе покрито с пот, а ръцете й трепереха. Тя изтощено се просна върху леглото, за да си поеме дъх. И бе прекалено уморена да се надигне, когато някой почука на вратата.

— Влез. Не е заключено.

Вратата бе открехната. Кайла очакваше Зенке или Уил, а може би дори Трен. Вместо това Арон бързо прекрачи прага и затвори вратата след себе си.

— Това е вече изненада — каза тя и се надигна. Усети, че погледът му се отклонява от лицето й, и в следващия момент осъзна, че горната част на ризата й е разтворена. Бореща се с изчервяването, Кайла побърза да се закопчае. Чувстваше се глупаво. Бе показвала много повече, за да си осигури благоразположението на определени мъже, но пък Арон бе още малък. Освен това тя осъзнаваше чувствата му към нея.

— Имам нещо за теб — каза той.

— Така ли? Да го видим? — Кайла протегна ръка.

Арон се загледа в пръстите й. Тя забеляза, че устните му леко потрепват, може би от нерешителност. Тъй като си спомняше каква досада бе изпитвала на неговите години и колко неловко й бе изглеждало всичко тогава, младата жена го окуражи.

— Не ме карай да чакам — добронамерено го подразни тя. — Каза, че си ми донесъл подарък. Може да крада и шпионирам, но обичам подаръците като всяко друго момиче.

Вратът му се изчерви около яката. В следващия момент юношата протегна ръка и пусна две обици върху дланта й. Те бяха от бяло злато, в тях проблясваха сапфири.

Кайла ахна. Тя бе очаквала някакво евтино бижу, може би цвете или зле скалъпено стихотворение. Обиците върху дланта й бяха по-подходящи за някоя благородна дама.

— Откъде ги имаш? — попита тя.

— Татко започна да ми плаща. Каза, че трябва да се отнася към мен не по-различно от останалите си хора, за да се сдобия с уважението им.

— Изглежда ти плаща добре — отбеляза Кайла и повдигна обиците към светлината, за да се възхити на блясъка им. Те изглеждаха добре поддържани. Част от нея се чувстваше прекалено евтина и недостойна, за да ги носи.

— Ти си красива — каза Арон. Обичайно прикритото му отношение бе изчезнало. Гласът и очите му не скриваха, че смята изречените току-що думи за истина. Той я смяташе за красива. Това бе достатъчно, за да я накара да повдигне украшенията към ушите си, към дупките от някогашните обици. Няколко капки кръв паднаха върху пръстите й, но не и върху благородния метал.

— Благодаря ти — каза тя и го целуна по челото. Ушите му се наляха с кръв.

— Зенке каза, че ще съм му длъжник за пет години — заекна Арон, който очевидно не знаеше как да реагира на целувката. — Но аз ще продължа да му плащам. Не би трябвало да бъде проблем, освен ако не умра, но тогава няма да ми се наложи да се тревожа за това. Освен ако той не открие духа ми и…

— Спокойно, Арон.

Чул това име, юношата потръпна. Изглеждаше, че целият е пристъпил зад маска.

— Хаерн — каза той. — На Арон не е разрешено да другарува с жени. Наричай ме Хаерн.

— Извинявай — каза Кайла. — Тогава тази целувка е за Хаерн. — Тя го целуна точно над дясното око. — Ти си сладко момче. Сега бягай да се занимаваш с нещо, подходящо за възрастта ти.

Той кимна. Червенината от врата и ушите му бе плъзнала и по бузите. Невинната му привързаност се оказа достатъчна, за да ободри вечерта й и дори да прогони умората. След като го изпрати до вратата, Кайла отново се тръшна върху леглото си, разпери крайници и потъна в мисли. Арон наистина беше сладък. И освен това бе синът на Трен. Щом станеше по-голям, може би на шестнадесет, може би щеше да настъпи времето за брак. Това щеше да заздрави мястото й в гилдията. Дори имаше вероятност тя да застане начело, когато Трен умреше.

Ако той изобщо умреше. Коравият негодник изглеждаше готов да преживее поне още четиридесет години.

А дали Паяковата гилдия щеше да оцелее след смъртта му?

Що за глупости! Естествено, че ще оцелее. Трен няма да прекара целия си живот в издигането на къща от карти. Той иска да остави след себе си наследство.

Разбира се, плановете да заздрави позицията си чрез Арон нямаше да проработят, ако казаното от него бе истина. Защо баща му искаше да не допуска жена до него? Циничната й страна предположи, че Трен е предугадил замислите й. Но не, причината бе много по-голяма. Фелхорн възнамеряваше да се сдобие със забележителен наследник…

Какви ли бяха плановете му за Арон?

Решавайки, че оцеляването й ще стане много по-вероятно, ако престане да размишлява над тези въпроси и да се замесва в тях, Кайла затвори очи и опита да се отпусне. В един момент тя започна да се унася, но дрямката й бе разкъсана от остро почукване. Гъделът на предчувствието й подсказа да стане и отвори веднага.

Оказа се, че усетът не я е излъгал. Трен изчакваше пред стаята й, скръстил ръце. Неизменните къси мечове висяха от колана му.

— Трябва да оставаш по-внимателна, когато ме няма — рече той и пристъпи в стаята й. — Ако нещо се случи с мен, веднага след това ще последва атака срещу гилдията ни.

— Излишна тревога — каза тя, докато затваряше вратата. — Откога нещо би могло да ти се случи?

Погледът на Трен показваше, че той се колебае между усмивка и смръщване. В крайна сметка мъжът постигна компромис, като сви рамене.

— Дори невъзможното съумява да се промъкне в живота ни. Имам задача за теб, Кайла, много подходяща за уменията ти. Досаден мъж на име Делиус е започнал да насъсква простолюдието срещу нас. Подобна…

Фелхорн замълча и се вторачи в нея. За момент Кайла бе прободена от притеснение. Ризата й отново ли се бе разкопчала? Или косата й се бе разрошила до невъзможност? Тя проследи погледа му и осъзна, че се е загледал в обиците й. Естествено, че щеше да ги забележи. Те не само бяха нови, а и блестяха като звезди. Почти крещяха за внимание.

— Синът ти ми ги подари — каза тя. Не се осмеляваше да излъже.

Нищо не я бе подготвило за яростта, която припламна в очите му, преля към сбърчилата се устна и стрелналите се ръце.

Преди да е осъзнала случващото се, Кайла се озова притисната към стената.

— Слушай ме много внимателно — заговори Трен. По някакъв начин гласът му оставаше недокоснат от гнева. — Арон трябва да остане чист. Той има възможността да се превърне в нещо удивително. Няма да допусна наследникът ми да рухне заради милувките на жена, омаята на алкохола или заблудите на жреците. Разбра ли ме?

— Ще му ги върна — каза тя. Беше на път да кимне, но осъзна, че това ще разклати обиците — неразумно движение с оглед на обстоятелствата.

— И не само това. Искам да разбиеш сърцето му. Да го нараниш така, че то никога да не заздравее. Когато приключиш, ела в стаята ми, за да получиш инструкции за мисията.

— Разбрано — каза тя.

Фелхорн пусна ръцете й, огледа стаята и излезе.

Когато вратата се затвори, Кайла изхлипа и се отпусна върху леглото, защото краката й не я държаха. Страхът й не остана дълго, защото бързо бе заменен от гняв. Чувствата на Арон към нея бяха толкова чисти. А баща му искаше от нея да стъпче всичко това, да разкъса сърцето му, за да може той да получи желаното си наследство?

Тя свали обиците, сложи ги в джоба си и се отправи към стаята на Арон. Въпреки привидното желание на Трен да се отнася към сина си като към всички останали, момчето разполагаше с отделна стая.

Смесицата от вълнение и страх, с която Арон отвори вратата си, още повече подсили отвращението й.

— Може ли да вляза? — попита тя. И се почуди: колко ли от фантазиите му започваха именно с тези й думи? Момчето не отговори, а само кимна.

Кайла пристъпи вътре. Помещението бе просторно, с висок таван и няколко прозореца, но мебелировката бе простовата. Вътре имаше легло и сандък с дрехи. Останалото бяха оръжия, тренировъчни уреди и книги. Изглеждаше, че всичко от тези неща получава равно внимание.

— Свалила си обиците — каза Арон, веднага забелязал отсъствието им.

— Ето ги. — Тя взе ръката му и ги пусна в дланта му. — Вземи си ги.

Нещо в сините му очи угасна.

— Защо?

Кайла отвори уста, готова да излъже. Знаеше, че може да го стори, знаеше, че трябва. Правилното постъпване не бе сред нещата, за които се тревожеше често, но дълбоко в себе си знаеше, че тя е първата жена, на която Арон е признал чувствата си. Ако го отхвърлеше сега, ако стъпчеше духа му в подобен уязвим етап от живота му…

Но пък момчето, стоящо пред нея, бе Арон Фелхорн, синът на Трен Фелхорн. Кайла бе запозната с всичко, което в Паяковата гилдия се говореше за момчето. И най-вече историите за смъртта на Рандит Фелхорн.

— Първо отговори на моя въпрос — каза тя. — Наистина ли си убил брат си, когато си бил на осем?

Юношата прибра устните си и ги прехапа. Беше се загледал в долната част на ушите й, към мястото на липсващите обици. Кайла ги обърса, осъзнала кървенето им.

— Да — отвърна Арон.

Сърцето й леко се сви, но това не беше от значение. Вторият въпрос беше важен.

— Защо?

— Защото баща ми искаше — без никакво колебание отвърна момчето.

Кайла кимна. Разбира се. Какво друго имаше значение в живота на Арон? Той биваше постоянно скулптиран, произведение на изкуството, на което само Трен Фелхорн можеше да се възхити. Той се възползваше от отдадеността, която момчето изпитваше към него, за да го насочи към убийства…

— Чуй ме — тихо заговори тя. — Не бих могла да те обикна, Арон. Дори не бих могла да се отнасям мило с теб. Моята причина е същата като онази, заради която си убил брат си. Вземи обиците. Не крий болката си. Не се срамувай от сълзите.

Тя обгърна брадичката му с пръсти и повдигна главата му към себе си.

— Но ти беше прав — продължи Кайла. — Мога да обикна Хаерн. Не съм сигурна в какво ще се превърне Арон. Той може да ме плаши, възможно е дори да ме нарани по нареждане на баща си. Затова трябва да запазиш Хаерн. Помогни му да оцелее. Можеш ли да сториш това за мен?

По страните му се стичаха сълзи, но той кимна. Кайла можеше да види решителността му. Това я накара да се почувства горда.

— Арон никога не трябва да ме обиква — каза тя и се обърна към вратата. — Не и докато се намира под сянката на баща си.

Докато прекрачваше прага, жената добави:

— Но Хаерн може.

— Ще запомня — каза Арон.

Кайла се отправи към стаята на Трен, където той я очакваше. Тя коленичи пред масата.

— Каква е задачата ми? — попита тя.

— Постигна ли успех? — на свой ред се поинтересува Фелхорн. Тъй като знаеше, че става дума за живота й, Кайла задържа усмивката си неизразена.

— Надминах очакванията си.

Когато Кайла излезе, Арон сграбчи един от мечовете си и го забоде дълбоко в тренировъчното чучело. Току-що бе научил още един урок за същината на властта. Притежаването й означаваше смазването на чуждите воли, за да наложиш своята. Това знание му бе струвало скъпо.

За пръв път Арон почувства негодувание при мисълта, че е възможно самият той да притежава подобна власт. Но той побърза да го потисне. Тези мисли не принадлежаха на Арон. И той никога не биваше да ги допуска. Не и когато баща му можеше да забележи.

Той сряза едно от одеялата си, проби дупки за очите и го омота около лицето си. След това започна да упражнява различни позиции. Сега се чувстваше свободен, необременен. Той позволи на гнева и негодуванието да се разгръщат. Защото сега той бе Хаерн, а тези мисли принадлежаха именно на Хаерн.

Глава четиринадесета

Отново прибягнал до същата маскировка, Мейнард се върна в храма. Бе изминала точно една седмица от предишното му посещение.

Пред портите му той отпрати телохранителите си, уверен, че заплахите му представляват далеч по-сигурна закрила. Вътре в храма нищо нямаше да го застраши, той се страхуваше единствено от престъпниците, които вилнееха по улиците. Дори не му се искаше да си помисля какви празненства щяха да настанат в подземния свят, ако някои крадци случайно се натъкнеха на Мейнард Гемкрофт и го убиеха.

Този път той бе приет далеч по-хладно от предишното си посещение. В това нямаше нищо изненадващо. Гостът веднага бе отведен в стаята на Пеларак, където остана да изчаква. Самият жрец изникна малко след това.

— Ти ни постави в неловка позиция — рече свещеникът, затваряйки вратата след себе си.

— Добре дошъл сред останалата част от Велдарен. Никой не може да се чувства спокойно, не и когато уличните отрепки се преструват на крале.

— Но когато хората започнат да се преструват на богове, нещата стават не по-малко лоши — изтъкна жрецът. Гемкрофт се престори, че не е забелязал тънката обида.

— Дойдох, за да чуя отговора ви. Ще ни помогнете ли срещу гилдиите, или ще продължите да спазвате неутралитета си?

Пеларак го заобиколи, за да седне зад бюрото си. Там свещенослужителят събра ръце пред себе си и приближи устни до допрените си показалци.

— Трябва да знаеш, че върша онова, което Карак изисква от мен — рече Пеларак. — Решението принадлежи нему, а не на мен.

При нормални обстоятелства Мейнард би се престорил, че взема думите му на сериозно. Но сега, след като дъщеря му бе отвлечена и той бе изправен пред опасността да остане без наследник, Гемкрофт нямаше нито време, нито настроение за подобни глупости.

— Не ми пробутвай тези нелепици — подбели очи Мейнард. — Ти си върховният жрец. Ти си начело тук, а не някакъв глас в главата ти.

— Съмняваш се в могъществото на Карак?

— Съмнявам се? Щях ли толкова да настоявам за помощта ви, ако се съмнявах? Просто не искам да слушам за молитви, неясни предсказания или мъгляви обещания. Искам отговор. Правилен отговор.

Пеларак се усмихна хищно.

— Няма да го получиш. Не и онзи, който желаеш.

— В такъв случай ще изпълня обещанието си — каза Мейнард.

— Вярваме ти — настоя Пеларак. — Изслушай ме.

Свещенослужителят посочи към стола пред бюрото си. Посетителят раздразнено се настани. Част от него знаеше, че трябва да се успокои. В момента той прибързваше — нещо, което винаги бе презирал у останалите. Но пък жреците му се бяха изплъзвали години наред. Щом дипломацията и подкупите не помагаха, време беше да опита със заплахи и груба сила.

— Погледни за момент от моята перспектива — заговори жрецът. — Да приемем, че се съглася: престъпниците трябва да бъдат поставени на мястото им, а на нелепата война трябва да бъде сложен край. Но ако се присъединя сега, в отговор на заплахата ти, какво пречи да се превърнем в пионки на Трифектата, вместо следовници на своя бог? Бихме убили — и сме убивали — крале, отправили същите заплахи като теб.

Разгорещеността на Мейнард бързо се оттегляше. Нещо много опасно бе на път да се случи. Пеларак не отправяше напразни заплахи, а Гемкрофтовото усещане за безопасност сега изглеждаше неоправдана арогантност. Жреците можеха да го убият с един жест. Златото и влиянието му нямаше да означават нищо, ако тези фанатици сметнеха, че Карак иска главата му.

— Грубо казано — отвърна Мейнард, отново прибягващ до политическите аспекти на личността си, — но като цяло истина. Нужна ни е помощта ви, Пеларак. Защото, ако не сте на наша страна, действията на безликите показват, че сте срещу нас.

— Ще се погрижа за тях — каза свещеникът. — Казах ти, че те не ни представляват. Карак е нашият повелител, а аз съм неговият най-верен наместник на земята. Той желае тази война да спре. Но когато стане дума за начина, по който това трябва да бъде постигнато, между мен и теб изниква несъгласие.

— Малко самонадеяно изказване. Какво несъгласие?

Пеларак се изправи, приглади черната си роба и прокара ръка по оплешивяващата си глава.

Това не се хареса на Мейнард. Върховният жрец много рядко проявяваше колебание. Това беше лош знак. Много лош.

— Готови сме да помогнем, но само при условие, че получим в замяна гаранция. Човек, за когото ще си спомниш следващия път, когато ти се прииска да размахаш меч над вратовете ни.

Сърцето на Гемкрофт се сви.

— И имате ли някого предвид? — попита той, макар вече да знаеше отговора.

Друг би се възползвал от момента, за да злорадства, но не и Пеларак.

— Миналата нощ две от безликите сестри се явиха, за да ме уведомят за постъпката си. Аз не ги укорих, още не. Дъщеря ти Алиса е при тях. Тя трябва да се присъедини към ордена ни.

На Мейнард му се струваше, че целият му свят се разпада. Единствената му дъщеря да стане жрица на Карак? Така тя щеше да остане в безопасност от отрепките на Тео Кул и нямаше да представлява заплаха за него самия. Но щеше ли някога да я види отново? И ако да, щеше ли тя да е останала онова свободолюбиво момиче, което така обичаше? Дали духът й щеше да оцелее сред тези стени, ежедневно обгръщан от настоявания за покорство пред Карак?

В следващия миг той осъзна опасността, изправила се пред него. Щом безликите разполагаха с Алиса, значи те можеха да правят с нея каквото си поискат. Ако той откажеше…

— Трябва да приема.

— Отлично. — Пеларак се усмихна. — Радвам се, че постигнахме съгласие. Ще си помогнем едни на други като приятели, а не като господар и слуга.

— Разбира се. Мъдро казваш — с горчилка излъга Гемкрофт. Той се надигна да си върви, но жрецът го спря.

— Мейнард. Погрижи се тя да остане твоя наследница. Ако я направиш безполезна, ние ще сторим същото.

Леден къс започна да заменя сърцето му.

— Не бих си и помислил подобно нещо.

— Радвам се. Нека благословията на Карак те следва.

Ако можеше да го стори, Мейнард би сграбчил благословията на Карак и би я захвърлил в най-зловонния канал, където да я остави да гние. И с огромна радост би хвърлил Пеларак на същото място.

— Прости ми, Алиса — промълви той, докато напускаше светилището. На излизане хвърли един последен поглед към вътрешността. Жреците и жриците се бяха проснали пред огромната статуя на бога и ридаеха в молба. Той си представи Алиса сред тях. Този образ превърна леда, вкопчен в сърцето му, в болка.

Алиса вече се бе облякла и седеше край огъня, когато Йорен се събуди. Пламъците подскачаха високо, защото тя периодично прибавяше клонки. Харесваше й да наблюдава как изгарят.

— Добро утро, любима.

— Добро — сухо отвърна Алиса.

Без да обръща внимание, Йорен се надигна и се оттегли зад едно дърво, за да се облекчи. Едва при връщането си той забеляза мрачния й поглед.

— Какво има? — попита той.

— Нищо. — Младата жена отново се загледа в огъня. — Нищо.

Кул се ограничи с изсумтяване.

— Остани тук и поддържай огъня — заръча той. От палатката взе лъка си и колчан със стрели. — Аз ще потърся някой заек или катерица. Не прави нищо глупаво, докато ме няма. А ако безликите се върнат, кажи им да ме изчакат.

След това Йорен се изгуби сред дърветата. Алиса знаеше, че той няма да се бави дълго. Покрай престоя си във Фелууд беше разбрала, че той е опитен ловец. Тя продължи да запълва времето си с предишното занимание. Начинът, по който дървото се стопяваше в пламъците, й предоставяше странна утеха.

Скоро той се върна, понесъл мъртъв сив заек за задните крака. Алиса мълчаливо взе пуснатата до нея плячка.

— Ще ми трябва нож, за да го одера — рече тя.

Йорен спря, сетне сви рамене и й подхвърли малък кинжал, който извади от колана си. Тя го улови за дръжката. Трудно й беше да преглътне раздразнението си заради непредпазливия начин, по който идиотът го бе подхвърлил към нея.

Във всеки друг момент тя би се отвратила от обработването на месото. По време на престоя си далече от дома Алиса бе влязла в ролята на мъжкарана, но това бе представлявало главно преструвка. Тя отдавна бе разбрала — макар че те никога не биха го признали — че младите мъже се отнасят с по-голямо уважение към нея, ако останат с впечатлението, че тя умее да борави с оръжие и не пребледнява при вида на кръв. Ала в този случай й се налагаше да подкрепи създаваната представа с дела.

Алиса си представи, че заекът е главата на Йорен. Това стори чудеса за самоконтрола й.

Когато заекът се опече, Йорен й даде по-голямата част от месото. Той отново бе встъпил в кожата на благородния ухажор. Грубият пън от миналата нощ не бе съществувал. А Алиса се усмихваше ослепително в отговор на шегите му. Дори се изненада неприятно от лекотата, с която й се удаваше да го лъже.

— Да вървим — каза Кул, след като се нахраниха. — Изглежда ще трябва да оставим безликите кучки да ни търсят. Почисти се, имаш мазнина по лицето.

— Къде отиваме? — попита Алиса, обърсваща се с ръба на роклята си.

— Да се срещнем с баща ми.

Той я огледа навъсено. Младата жена все още носеше одеждите, с които бе престояла в затвора. Макар че девойката стори всичко по силите си, за да приглади коси, в действителност те се нуждаеха от четка и измиване. В момента Алиса приличаше повече на безумна слугиня, отколкото на богата наследница.

— Нетърпимо — каза Йорен. — Трябва да изглеждаш като моя кралица, а не като моя слугиня. Къде са онези проклети жени? Сигурно биха могли да помогнат с нещо.

— Да, те непрекъснато излагат красотата си на показ — отбеляза Алиса. Сарказмът й се оказа неочаквано силен, достатъчно силен, за да накара Йорен да присвие очи и да изпита известно съмнение в покорството й.

— По това време Мейнард ще е вдигнал на крака всички свои главорези в града — каза той. — Иначе бих те завел до някоя от баните. Но изглежда, че ще трябва да те заведа в този ти вид.

Кул стъпка пепелта и хвана годеницата си за ръката.

— И още нещо, мила — усмихна се той. — Пред баща ми си дръж езика зад зъбите. Не бих искал да се посрамиш.

Устата й леко трепна, но очите й не изразиха нищо.

— Да, милорд — каза Алиса.

Йорен бе забравил за кинжала, който й бе дал, за да почисти заека.

Кинжалът, който сега бе скрит под полата й.

Вървяха около час, преди да достигнат лагера на Тео Кул.

— Наръчкан огън, дебели одеяла и, слава на боговете, коне — каза Йорен.

— Прекрасно — каза Алиса. Той още стискаше ръката й.

Разположен на безопасно разстояние от градските стени, лагерът бе обграден с коли, някои от които покрити. Няколко огъня пламтяха в средата му. В единия край на кръга бяха струпани двадесет малки палатки, приютяващи наемниците. Срещу тях се издигаше голяма шатра с избеляло зелено платнище.

Тя усети как пръстите му увеличават натиска си. Не се изненада, когато китката й се оказа стегната.

— С тези змийски подмятания започваш да ме караш да мисля, че не оценяваш всичко, което сме сторили за теб.

— Извинявай. Заради изтощението е — каза Алиса. — Мога да ти обещая, че след една дълга вана ще се почувствам по-добре.

Йорен я целуна по бузата и отново я огледа.

— Надявам се. Имаш нужда.

Двама наемници изтеглиха мечовете си и поеха насреща им.

— Кой си ти? — попита единият.

— Йорен Кул. Отведи ме при баща ми.

Наемникът се изплю.

— Последвай ме.

Докато вървеше зад него, Алиса се оглеждаше. По ленивото разположение на хората личеше, че лагерът няма да бъде раздиган скоро. Повечето от наемниците се хранеха, разговаряха или играеха на дървени зарове. Неколцина се бяха вторачили в нея с присмех, но тъй като осъзнаваше настоящия си вид, жената не можеше да ги вини. Мразеше ги, но не можеше да ги вини.

Тео се бе разположил в украсен стол насред шатрата. Той не се надигна да посрещне сина си.

Алиса го бе срещала само веднъж, и то преди цяла вечност. Той бе едър мъж, с огромни ръце и още по-внушителна брада. Усмивката му излъчваше глад, а очичките му пораждаха впечатлението, че ламтят за всичко, към което се обърнат.

Тео Кул посочи към масата пред себе си, а после щракна с пръсти. Първият жест бе предназначен за влезлите, за да ги подкани да се настанят, а вторият бе указание за слугите. Двама от тях започнаха да пренасят чинии, чаши и прибори. Трети прислужник се зае да налива вино, а четвърти донесе хляб и месо.

— Добре дошъл, синко — каза Тео. — Виждам, че си измъкнал любимата си от бездната. Определено видът й загатва това!

Той се заля в гръмък смях. Йорен също се присъедини към кикота му, макар и не толкова гръмовно — не заради липса на желание, а заради липса на туловище.

— Шегувам се, разбира се — продължи Тео Кул. — Не бих се веселил да гледам жена в подобно състояние. Искаш ли някои от момичетата ми да те окъпят и преоблекат, преди да седнеш с нас? Не бих понесъл да зърна смущение върху лицето ти.

— Тя се смущава единствено когато останем насаме в спалнята — каза Йорен. Той се настани от дясната страна на баща си. — Боя се, че съм наследил причината за това от теб.

Тео отново избухна в смях, а Алиса изстина. Старият Кул бе сладкодумен, но пак си оставаше примитивен скот. Ако в този момент Йорен я повалеше на пода на шатрата и започнеше да я изнасилва, на шопара нямаше дори да му мигне окото. Дори би се присъединил…

Тя не можа да скрие потръпването си.

— Прости на сина ми — каза Тео. — Той обижда в желанието си да се пошегува. Мари, къде си? Мари! Ето те. Бъди така добра да се погрижиш за нея. Спомням си, че беше много красива. Приведи я в съответствие със спомена ми.

Мари се оказа възрастна жена, чиято сива коса бе стегната на кок. Тя бе ръководила подреждането на масата, преди да се оттегли в един от ъглите.

— Ела — каза тя и хвана Алиса за ръката. Гласът й бе решителен, но успокояващ. В погледа й личеше съчувствие.

Редом с шатрата се издигаше по-малко платнище, заделено за слугите. Те спяха върху одеяла направо върху земята: петдесет души бяха наблъскани в площ, предназначена за двадесет. В единия край на тази палатка, зад платнена стена, имаше огромна дървена вана. След нарежданията на Мари няколко млади момичета се разтичаха с кофи, за да донесат гореща вода.

— В началото ще бъде малко студена — каза Мари и започна да я разсъблича. — Но после ще се сгрее.

Алиса погледна към ваната. Водата бе мътна, но пък тя се бе къпала и в по-лоша. Тя се остави слугинята да я съблече. Радваше се, че платнените стени предоставят защита от погледите на наемниците.

— Ще накарам да изперат дрехите ти, докато се къпеш — продължи Мари. — Макар че ти заслужаваш нещо много по-добро. Ще видя какво ще се намери в…

Тя млъкна, защото кинжалът на Йорен изпадна от дрехите в ръцете й. Тялото на Алиса застина. Покрай цялата тази суматоха бе забравила за оръжието. Младата жена срещна погледа на Мари. В очите й разчете пълно разбиране.

— Това е опасна играчка за спалнята — каза слугинята.

— Не и когато искаш в спалнята да е тихо — отвърна Алиса.

Мари й помогна да се качи във ваната. Водата наистина се оказа хладка. Скоро пристигна първата кофа с гореща вода. Възрастната жена я изля собственоръчно и се приведе сред изникналата пара, за да не я чуе никой.

— Ако го убиеш, останалите чудовища ще те разкъсат — каза тя. — Дръж ножа на сигурно място. Изчакай да останете сами.

След това Мари изчезна да търси по-хубави дрехи. Следващите кофи кипяща вода прогониха остатъка от хладината. Алиса си позволи да се отпусне, уми косата си и остави слугините да изтъркат кожата й до червено.

Скоро възрастната слугиня се върна, понесла прекрасна синя рокля.

— Принадлежала е на по-малката сестра на Тео — обясни тя. — Вече поисках разрешението му, така че не се притеснявай.

Жените й помогнаха да излезе от ваната, попиха влагата и нахлузиха роклята над главата й. Тя бе старомодна, но Мари с лекота се справи с вървите в гърба.

— Поеми си още дъх — нареди слугинята. Алиса се подчини. Роклята се оказа още по-пристегната. Гръдта на младата жена се издигна нагоре, двойно по-голяма от обичайното. Гледката се стори неприлична дори на самата нея.

— Потърпи — каза Мари, прочела мислите й. — Мъжете мислят с долните си глави. Подобна гледка е достатъчна да ги възбуди, а възбуденият е глупав.

— А ако говорим за мъж, който е глупав по принцип?

Мазолестите пръсти стиснаха брадичката й и придърпаха лицето й по-близо.

— Внимавай с приказките, момиче. Мъжете може и да са глупави, но жените не знаят да сдържат езиците си. А тук ти си заобиколена от уши.

Момичетата я напръскаха с парфюм, срешиха косата й и обгърнаха шията й с няколко огърлици. Когато приготовленията приключиха и Алиса погледна в предложеното й огледало, тя не можа да разпознае жената, която я погледна от отражението. Макар потеклото да й позволяваше всеки ден да се обгръща в подобен лукс, до този момент тя не бе изпитвала нуждата да се труфи по подобен начин.

Мари отпрати останалите слугини.

— За твое добро е да останеш търпелива — каза тя. — Ще си спечелиш единствено синини, ако се противопоставяш безполезно. Мъжете от рода Кул са животни, опасни животни. Прави каквото се налага, за да ги държиш сити.

Алиса поклати глава. Как така бъдещето й бе помрачняло в такава степен? Тази вечер Йорен отново щеше да я пожелае, както бе сторил през изминалата нощ. И както щеше да стори на следващата. И по-следващата. Повече от всичко й се искаше да го отхвърли, но думите на Мари бяха недвусмислени. Отхвърлянето щеше да й довлече удари. Или нещо по-лошо.

При цялото това самосъжаление тя не си позволи да се оправдава. Знаеше, че си е заслужила всичко. Че сама си е виновна, задето бе започнала да се вслушва в лъжите на лежалия край нея Йорен. И нещо повече — беше им повярвала и се бе обърнала срещу собствения си баща. И сега се бе превърнала в робиня на младия Кул.

Роклята й имаше няколко подплати. Мари показно ги раздели. Най-вътрешната бе тънка, бяла и гладка, със скрит джоб. Възрастната жена плъзна кинжала вътре.

— Никога не му позволявай да го намери — каза тя.

Алиса кимна.

— Благодаря ти.

— Сега ела. — Мари протегна ръка. — Вечерята те очаква.

Този път Тео се надигна при влизането й. А Йорен се усмихна глуповато.

Алиса помнеше, че някога бе намирала същия този млад мъж за очарователен. Това само потвърди вижданията й, че е била идиотка. Сляпа. Глупава. Безразсъдна. Вече не се сещаше за обиди, които да запрати по адрес на онова момиче, което бе представлявала само допреди няколко дни.

— Изглеждаш смайващо — каза старият Кул. — Не е ли така, синко?

— Покъртително — съгласи се Йорен.

Без да чака подкана, Алиса седна до Йорен. Можа да види, че той остана доволен от поведението й на покорна съпруга. Това беше добре, щеше да намали подозренията му. Освен това младата жена се надяваше, че подобно поведение ще й позволи да остане на масата по време на обсъжданията на плана им. Въпреки възникналите трудности, те не се бяха отказали от намеренията си да се сдобият с богатството й. Колкото повече научеше за замисъла им, толкова повече можеше да стори, за да го осуети.

— Тъкмо обсъждахме как да те върнем на полагащата ти се позиция начело на рода Гемкрофт — каза Тео и сръбна от златния си бокал. — Изглежда беше глупаво от наша страна да очакваме, че кучките на Карак ще успеят да сторят нещо.

— Вината не беше тяхна — каза Алиса, надявайки се да породи малко гняв, с което и да получи информация. — Баща ми беше подготвен.

— Той винаги е подготвен — с горчилка отвърна Тео. — Помня как изпратих хората си да придобият контрол над онова, което ми принадлежеше по право, а той бе подготвен, макар и намиращ се на толкова мили от Ривъррън. И не говоря само за злато, Алиса, а за дела, титли и сведения. Всичко на изток от река Куелн би трябвало да ми принадлежи. Тези земи заслужават истински владетел! Лорд Гандрем няма право да ги владее. На него му стигат равнините. Нека пасе редом с останалите говеда!

Изглежда Алиса бе постигнала неочакван успех с разпалването на гнева му. Беше й известно за споровете му с лорд Гандрем, настоящият владетел на голяма част от земите, разположени на север от Велдарен, но до този момент не бе узнавала за посегателството му срещу едно от бащините й имения в Ривъррън. Ако бе знаела по-рано, щеше да е зърнала ухажването на Йорен по съвсем друг начин.

Главата на наемник изникна през цепнатината на платнището.

— Милорд, някой желае да разговаря с вас — каза той.

— Кой е той? — попита Тео.

— Тя — с леко объркване каза пазачът. — Каза, че нямала име.

Тео Кул се засмя сухо.

— Да влиза.

Алиса изпита слаба надежда при вида на безликата. Тя отново бе обвита в черно и Лилаво, а ликът й бе скрит зад бял плат. По телосложението личеше, че това е Елиора.

— Дойдох да слушам — каза жената.

— Да слушаш? Какво да слушаш? — попита Тео.

— Иска да каже, че е дошла да получи нареждания — обясни синът му. Сенките бавно се виеха около тялото на новодошлата, подобно дим.

— Щяхме да имаме нареждания, ако не ни прекъсваха досадни жени — рече Тео. — Първо Алиса, сега и ти. Да говорим по същество. Мейнард трябва да ритне камбаната. Но преди това трябва открием начин да върнем Алиса като законна наследница.

— Завещанията, изцапани с кръв, рядко биват спазвани — изтъкна Елиора.

— Зная това — каза Тео. — Аз съм Кул, а не идиот.

Алиса смяташе, че двете са едно и също. Трябваше да избухне в престорена кашлица, за да скрие прихването си.

— Има и друг начин — каза Йорен. — Останалите от Трифектата няма да се осмелят да оставят един от членовете да изглежда слаб. Ако убием Мейнард и отидем при тях, те ще се погрижат въпросът да бъде разрешен бързо и без пукотевица. Има ли значение, ако той я е зачеркнал от завещанието си? Тя е негова дъщеря, последната му близка роднина. Има хиляди начини да заобиколим предсмъртните му желания.

— Хубав план, макар и почти обиден с простотата си — каза Тео. — Тук разполагам само със сто наемници. Нима бихме могли да нападнем имението? Неговите телохранители са пет пъти повече. За наемниците да не говорим.

— Когато главата бъде отрязана, тялото не се гърчи дълго — каза Елиора.

— Колко философско — промълви Йорен.

— Това предложение ли е? — поинтересува се Тео Кул. Безликата сви рамене:

— Веднъж вече обещахме да го сторим. Можем да го сторим отново.

— И освен това вече се провалихте веднъж. Можете ли да се провалите отново?

Сенките трепнаха заплашително. На Алиса й се прииска да се отдръпне от сътрапезниците си. Безликите бяха особено опасни, а наскърбяването на уменията им не изглеждаше нещо повече от безумие.

— Няма да се провалим — каза Елиора. — Кажи ми кога ще нанесете удара си, за да предам на сестрите си.

Тео Кул се почеса по брадичката.

— Сещам се само за един момент, в който можем да спипаме дъртия пръч неподготвен.

— Кога? — попита Алиса, неспособна да се въздържи. Усмивката на стареца бе по-подходяща за муцуната на някоя мечка.

— Събирането на Трифектата.

Глава петнадесета

Когато Джерънд пристигна, кралят вече го чакаше.

— Какво се очертава днес, Кролд? — попита Едуин Велор и направи пети опит да пристегне шарфа си. Джерънд се навъси на неловкостта му. Когато стана ясно, че и шестият опит ще се окаже неуспешен, съветникът нетърпеливо се протегна и му помогна.

— Няколко сдърпвания между фермери и неразбирателства между дребни земеделци от северните земи — каза Джерънд. — По-трудни се очертават проблемите с Ейнджълпорт.

— Ейнджълпорт? Пак ли лорд Мърбанд? Та той няма нито един съперник в цялата Рамера. Никакви благородници, които да оспорват територията му.

— Елфите — каза Джерънд. — Знаете колко обича да изтъква заплахата от тях.

Кралят въздъхна, докато нахлузваше огромната златна верига, украсена с рубини. Рамерата се намираше в югоизточния край на Дезрел, между лесовете Ерце и Куелн и Гребеновите планини. Лорд Инграм Мърбанд владееше цялата територия от Тулонския океан до Кралската ивица, а се оплакваше повече от всички останали лордове.

И неизменно за проклетите елфи.

— Но нали те настояват, че са наши съюзници? Разбира се, аз приемам думите им с известно съмнение. Лъже като елф, нали така казва народът?

— Истина — сухо каза Кролд. — Но Инграм твърди, че елфите започнали да обстрелват дървосекачите му.

— Отново е започнал да ги изпраща прекалено навътре в гората? — изкиска се кралят. На Джерънд никак не му беше до смях.

— Той настоява да им обявим война.

Крал Велор спря да се смее и се намръщи.

— Казваш, че той е най-тежката част от деня ми? Ще се заема най-напред с него. Искам да се изсмея в лицето на дъртия козел и да му кажа, че ако е решил да изсече целия Куелнски лес, добре дошъл е да го стори, но да използва собствените си войници за ходещи мишени, а не моите.

— Каквато и да е провокация в южните земи може да подтикне елфите към съответен отговор — предупреди Джерънд. — Северно от Ерце гъмжи от наши села. Хиляди акри с посеви биха изгорели при един евентуален сблъсък.

Едуин загърна рамене с дебелата алена мантия, украсена с перата на бял гълъб.

— Нищо подобно няма да се случи — рече монархът. — Ако Инграм изпрати свои войници, те ще бъдат избити за часове. И тогава всичките му земи ще останат уязвими. Той няма да посмее да рискува, ако знае, че мен няма да ме има да защитя малоумния му задник.

— Мъдростта ви е неоспорима — изтъкна Джерънд и притисна език под долната си устна. Веднага след това се укори, защото бе издал нервността си с този жест. До този момент разговорът бе протекъл според очакванията. Но следващата част щеше да бъде от най-голямо значение. Мърбанд и елфите му не бяха от никакво значение.

— И още нещо — каза съветникът. — Научих, че Трен Фелхорн възнамерява да избие първенците на Трифектата по време на следващото им събиране.

— Какво събиране?

Кролд изруга мислено. За последно водителите на Трифектата се бяха събирали преди две години. Тогава кралят бе на четиринадесет.

— На трите рода, съставящи Трифектата — търпеливо обясни Джерънд Кролд. — Срещата се провежда в някое от именията на един от тях. Там те се хвалят с богатствата си, сравняват търговските си постижения, обсъждат действията срещу конкурентите си и изхарчват ужасяващо количество злато. Като цяло, това е демонстрация на власт, богатство и солидарност.

— И кой от първенците Трен възнамерява да убие? — разсеяно попита Едуин, зает да се върти пред огледалото, за да провери цялостния си тоалет.

— Всички, кралю. Планирано е главите на трите семейства да умрат почти едновременно. Фелхорн възнамерява да обедини членовете на всички гилдии и да нападне в разгара на празненството.

Кралят подсвирна.

— Негодникът не е изгубил смелостта си, но за ума му не мога да кажа същото. Повече от ясно е, че не бива да допускаме подобно нещо. Свържи се с някого от тях. С Леон Кънингтън, да речем. Нека Трифектата измисли някакъв коварен замисъл да обърне нападението в своя полза.

— Не съм сигурен, че това е най-добрият подход — каза Джерънд, напредващ много предпазливо. Той отлично познаваше параноята на владетеля и възнамеряваше да я използва.

— Защо? — попита Едуин и взе златния си меч от близкия стол. Кролд извърна лице, за да насочи кашлицата си встрани от владетеля — в действителност, за да прикрие подбелването на очите си. Изработването на този меч бе една от първите заповеди на Едуин, възкачил се на престола на дванадесетгодишна възраст. Оръжието не бе позлатено, нито златото се ограничаваше до дръжката. То бе изцяло изработено от въпросния благороден метал. Тежко и непрактично, но пък красиво. А Едуин се интересуваше единствено от това.

— Наемници от цял Дезрел ще се струпат тук, за да се възползват от прахосничеството по време на празника. Говорим за стотици, включително чак от Кер и Мордан. Помня, че при последното събиране имаше повече от десет хиляди наемници, без да се броят обичайните телохранители.

Крал Велор се обърна и изгледа съветника си.

— Това са хиляди бойци, стекли се зад градските ми стени.

— Съвсем близо до портите на двореца ви, да — додаде Кролд, неспособен да се въздържи.

— Мамка му. И колко дълго продължава това проклето събиране?

— Само една нощ.

Страхът в очите на Едуин бе лесно видим. Една нощ бе повече от достатъчна за убиването на крал. Една нощ стигаше, за да бъде заменена монархическата власт с властта на златото.

— Трябва да ги спрем. — Велор стисна златния си меч, готов да го извади и да посече някакъв невидим враг.

— Няма как да го сторим — промърмори Кролд с престорено примирение.

— Има. Ще забраним на наемниците да влизат в града. Ще се отървем от тях. Няма как да преминат отвъд стените ни, ако ние не им позволим.

Джерънд едва не се задави. Той се бе надявал, че Едуин ще нареди могъществото на Трифектата да бъде ограничено. Сериозно увеличение на данъците плюс по-сериозно вглеждане в някои от нелегалните им дейности. Подобни мерки по чудодеен начин биха свили самодоволството на Трифектата. Но прогонването на наемниците бе много далеч от онова, което съветникът искаше.

— Кралю, не можете да сторите това — каза Джерънд Кролд. И като видя навъсването на Едуин, побърза да добави: — Не бива, освен ако не искате гилдиите да унищожат първенците на Трифектата. Те имат лични телохранители, които пазят домовете им, но всичко останало, от складове до търговски кервани, се охранява от наемници.

— И защо трябва да ме е грижа за приходите им? — кресна Едуин. Той се извъртя и стовари меча си върху огледалото, доволен от пръсването му. — Бих могъл да им одера тлъстите кожи с данъци, ако пожелая. Щом толкова ги е страх от уличните отрепки, нека избягат в някое от стотиците си имения, пръснати из Дезрел.

Оставаше само една карта. Коз, чието използване бе придружено с опасна цена.

— С подобна постъпка, кралю, сам ще подпишете смъртната си присъда — рече Кролд.

Кралят притихна. Той прибра меча си, скръсти ръце и се загледа в съветника.

— Как така? — почти шепнешком попита Велор.

— Защото Трен Фелхорн смята, че сте се опитали да убиете сина му. Той не прощава и не забравя. Щом като приключи с Трифектата, ще обърне глава към вас.

— Фелхорн не би се осмелил да повдигне ръка срещу един крал.

— Напротив. Вече го е правил.

В очите на владетеля изникна шокирано разбиране.

— Баща ми…

— Има причина да се възкачите на престола толкова млад, Ваше Величество. Войната на Трен се нуждаеше от слаб дворец. Вие бяхте достатъчно голям, за да запазите властта, а същевременно достатъчно млад, за да се сдобиете с пълна власт едва след няколко години. Майка ви умря от отрова, а баща ви почина с прерязано гърло.

Ръцете на Едуин трепереха.

— Защо не си ми казал това?

— Защото не исках да сторите нещо, което би могло да ви струва живота, кралю.

Велор повдигна треперещ пръст към лицето на съветника си.

— Проклет глупав сплетник — викна той. — Каза ми, че Робърт просто ще обучава момчето и ще ни съобщава онова, което е подочул. Как така това се превърна в опит за убийство?

Джерънд не каза нищо. Една неразумна дума можеше да му струва живота. Не се съмняваше, че войниците, застанали пред вратата на кралската спалня, вече бяха извадили мечовете си.

— Отговори!

— Слушам, Ваше Величество. — Джерънд разбра, че съдбата му е решена. — Аз наредих синът му да бъде заловен. Но не успяхме да го пленим. Смятах, че ако разполагахме с младия Арон за наш заложник, щяхме да съумеем да сложим край на размириците между Трифектата и гилдиите.

Кралят го зашлеви с опакото на дланта си. Кролд се отпусна на едно коляно. Главата му пулсираше от досега на множеството пръстени. Белегът върху лицето му припламна. Когато го докосна, почувства топла кръв върху пръстите си.

— Незабавно трябва да се заемем с това — каза крал Велор. — Мога да изтърпя арогантността на Трифектата. Стените на замъка и моите войници ме пазят от наемниците им. Но няма да допусна някакви улични негодници да ме убият заради глупостта ти. Особено онзи безсърдечен негодник Фелхорн. Знаем какво замислят гилдиите. Използвай това знание срещу тях.

— Да, кралю.

— А ако пак се провалиш…

Джерънд спря и извърна глава, без да отдръпва ръка от дръжката на вратата.

— Ако се проваля, доброволно ще отида при Трен, ще коленича в краката му и ще призная вината си в опита за отвличане на сина му.

Кралят засия доволно.

— Ето затова си толкова добър съветник — искрено каза той.

Идиот, помисли си Кролд, докато затваряше вратата след себе си.

Арон все по-добре успяваше да потиска любопитството си. В нито един от случаите, в които баща му го вземаше със себе си, той не научаваше за целта, към която са се отправили, не и преди самото пристигане.

Настоящата задача, на която Трен го отвеждаше, бе различна от досегашните. Този факт представляваше ново предизвикателство за развития контрол над любопитството. Бяха излезли през деня, а не сред обичайния мрак на нощта.

— Ами ако бъдем разпознати? — попита Арон. Вече се отправяха към по-оживените части на града. Все повече сергии изникваха от двете страни на улицата.

— Ние сме просто част от множеството — каза Трен. — Никому не давай причина да заподозре противното.

Трен носеше сивото наметало на гилдията си. Заради възрастта на Арон щеше да изглежда странно да заема позиция, по-висока от джебчийска, затова юношата не носеше наметало, а тънка ивица сив плат, стегната над левия му лакът. Косата му бе подстригана късо — в случай че някой от преследващите го стражи бе получил възможност да го разгледа. Преследването бе траяло само една нощ и дори не бе вписано в докладите на замъка. Но пък Трен Фелхорн не допускаше непредпазливост. Той бе спуснал качулката ниско над лицето си, което бе нацапал с въглен.

Бащата многократно бе изтъкнал важността от спокойното напредване. Двамата крачеха съвсем спокойно, без припряност. Бяха се отправили да изпълнят задача, малцина биха сглупили да се намесят.

— Не съм виждал целта ни — каза Трен с небрежен тон. — Оглеждай се за висок червенокос мъж с брада и бяла роба. Най-вероятно около него ще има тълпа.

Арон трепна. Не бе сигурен, че ще успее да забележи нещо. Тъй като бе по-нисък от баща си, гърбовете на минувачите пред тях ограничаваха гледката му. Въпреки това щеше да опита. Дори и ако задачата му се окажеше безнадеждна, той щеше да отдаде цялата си концентрация на нея.

Той видя, че Кайла го наблюдава отдалече. Жената му изпрати въздушна целувка, а момчето побърза да извърне поглед. Надяваше се, че изчервяването му е останало незабелязано.

Не знаеше по каква причина тя ги следва. Може би за сигурност? Обичайно баща му вземаше Уил и Зенке, ако смяташе, че нещо би могло да го застраши.

— Ето там — каза Трен и леко кимна на север. Арон проследи погледа му.

В едно свободно от сергии място се бе събрала тълпа. Неколцина от застаналите по-далеч се присмиваха, но повечето от струпалите се слушаха много внимателно. Онези, застанали най-близо до средата, ръкопляскаха и ликуваха. Те изглеждаха прекалено разнолики, за да са клакьори.

В средата на тълпата стоеше целта им, брадат червенокос мъж на средна възраст. Той бе облечен в чиста бяла роба. Изглежда говореше за нещо сериозно, но въпреки това се усмихваше.

— Как се казва той? — попита Арон, когато осъзна, че баща му е спрял, за да слуша.

— Делиус Есхатон — отвърна Трен. — Сега мълчи.

Юношата се заслуша в говорещия — в началото от чисто любопитство, впоследствие заради красноречието.

— Нощ и ден неспирно оплакваме съдбата, която ни е споходила — кресна Делиус. — Колцина от вас се страхуват да прекосяват улиците нощем? Кои от вас стискат устни, защото се страхуват да не погълнат отрова с виното си или да не открият гибел в кома̀та си?

Делиус посочи към малко момиче, застанало зад него. То изглеждаше на не повече от единадесет и се изчерви заради неочакваното внимание.

— Страхувам се за дъщеря си. Боя се, че тя никога няма да получи живота, който заслужава. Колцина от вас имат дъщери и синове, оплетени в лъжите на гилдиите? Колцина заменят съвестта и благоприличието си за залък хляб и глътка кръв? Оплаквате ли ги, майки? Молите ли се за тях, бащи? Знаете ли какво постигат тези молитви?

Някой бе поставил малка купичка пред него. През цялото време, докато белоробият говореше, мъже и жени хвърляха вътре малки медни монети. Неочаквано Делиус изрита паницата. Монетите се пръснаха сред нозете на тълпата, но само двама-трима се наведоха да ги събират. Останалите слушаха запленени.

Зрителите бяха очаквали яростният му жест да бъде последван от подобаващ крясък. Вместо това гласът на Делиус утихна почти до шепот.

— Нищо. Защото ние не правим нищо. Заради страха си.

Събраните замърмориха. Ораторът замълча, извърна се и прие подадената от дъщеря му кратунка. След като отпи, той обърса устни и отново се обърна към тълпата.

Оживлението му неочаквано се завърна.

— Страх? Разбира се, че ни е страх. На кого му се умира? Може и да ме сметнете за луд, ала аз харесвам това нищожно съществуване, което наричаме живот. Но единствената причина, поради която гилдиите и Трен заливат улиците ни с кръв, е, защото ние им позволяваме. Ние извръщаме глави от нечистите сделки. Ние не издаваме войниците, които приемат подкупи. Ние изпълваме джобовете си с придобито в грях злато и окървавено сребро. Но многото пари затрудняват съня. Лесно ли заспивате нощем? Или чувате гласа на Ашур, който ви нашепва за нещо повече, за нещо по-добро?

— От страх за нас самите ние отхвърляме правдата. А така обричаме бъдещето на собствените си деца. Осъждаме ги да живеят в мъртво утре, защото се страхуваме да не пролеем кръв днес. Ашур ви призовава! Той копнее да ви прости! Ще приемете ли? Ще помогнете ли да прогоните мрака от града ни и да разпрострете благословената светлина?

Мъже и жени се втурнаха напред с викове, а Трен поклати глава.

— Той е прекалено опасен, за да го оставим жив — каза той на сина си. — Градът трябва да получи предупреждение до какво водят подобни дрънканици. Вярата има своето място — и това място е далече от нас. Прекалено дълго забавях смъртта му, така че съобщението трябва да бъде недвусмислено. Считай това за първото си истинско изпитание, Арон. Това не е игра или тренировка. Този път ще пролеем истинска кръв.

Той наклони глава и се почеса по носа. Кайла забеляза знака и започна да се приближава към тях. Но не каза нищо, когато ги достигна, а ги подмина.

Младата жена започна да си проправя път през събраните. Трен приклекна до сина си, защото молитвите и виковете бяха станали още по-настойчиви.

— Кайла ще се заеме с Делиус. Ти убий момичето и се върни в убежището.

След това Трен също се смеси с тълпата и започна да напредва, но от срещуположната страна. Делиус бе коленичил, прегърнал възрастна жена. И двамата плачеха. Всичко това изглеждаше странно и непознато за Арон. До този момент той не бе прекрачвал прага на храм, за да присъства на религиозна церемония. Разпалеността на молитвите им беше шокираща.

Той погледна към момичето, застанало зад баща си. Стомахът му започна да се свива. Стиснал кинжала, който Трен му беше дал, юношата започна да си проправя път през тълпата. Тук тя бе най-рядка, само един ред хора, застанали с гръб към стената.

Арон скръсти ръце и започна да наблюдава. Кайла продължаваше да си проправя път към Делиус. Трен бе спрял отсреща, оставил един ред зяпачи пред себе си.

Тъй като не знаеше какъв сигнал да очаква, Арон реши да прояви търпение. Професионалната част от ума му знаеше, че най-подходящото време да убие дъщерята на Делиус ще бъде хаосът, който щеше да се разрази след като Трен и Кайла удареха. А Хаерн я наблюдаваше ужасено. Тя бе толкова красива, с огненочервена коса. Когато се усмихнеше, в бузите й изникваха огромни трапчинки.

Той си спомни появата на Кайла, дошла да му върне обиците. Тя го бе отхвърлила, защото баща му искаше той да остане чист. Загледан в момичето, юношата можеше да разбере защо.

— Отче — долетя викът на Кайла. — Отче, помоли се с мен!

Тя бе застанала до него. Мъжът й се усмихна и взе ръцете й, за да коленичи до нея. Кайла сведе глава в привидна молитва. Двамата се оказаха прегърнати, в уединение, което не забелязваше струпаната около тях тълпа.

Тогава тялото на Делиус се сгърчи. Главата му отскочи назад. Преди някой да е осъзнал станалото, Кайла вече се отдалечаваше. Жрецът рухна настрани, а от гърдите му стърчеше дръжката на кинжал.

Шокираните писъци на две жени породиха паниката. Цялата тълпа избухна. Мъжете гневно започнаха да се оглеждат и да крещят объркано. Може би имаше неколцина, които бяха видели стореното от Кайла, но никой нямаше да ги чуе в тази врява.

Трен избра точно този момент, за да изникне напред. Скокът му го отведе върху малката табуретка, върху която Делиус бе сядал на няколко пъти по време на проповядването си. И без това висок човек, Фелхорн се извиси над тълпата. Той пъхна два пръста в устата си и остро изсвири. Нова вълна потрес се разля из събраните, когато те осъзнаха кой е той.

Арон не гледаше баща си. Той все още бе вперил поглед в девойката и ужаса върху лицето й. Две влажни бразди се стичаха по страните й. Когато долната й устна потръпна, камъкът в стомаха му се превърна в острие. Макар че самият той не бе сторил нищо, юношата се почувства задавен от вина.

— Такава съдба — кресна Трен и посочи към трупа — очаква всеки, който се осмели да повдигне ръка срещу господарите на този град. Дръжте правдината си далеч от нашите сенки. Тя няма място тук.

След тези думи Фелхорн се обърна и скочи отново. Ръцете му уловиха ръба на стена, той се преметна и изчезна отвъд.

Настъпилата тишина отново изригна във викове и стенания. Някои се спуснаха да преследват.

Арон все така стоеше неподвижен, стиснал до болка дръжката на кинжала. Тогава момиченцето се обърна и побягна. В първия момент той дори не забеляза. А когато осъзна, той се раздвижи и извика подире му:

— Почакай!

Почти едновременно с вика си осъзна колко глупаво бе това. Овладял отчасти емоциите си, Арон се втурна след нея. Не знаеше накъде се е отправила или с каква цел. Може би знаеше, че е в опасност. Може би искаше да се махне от тълпата непознати и да се върне при остатъка от семейството си.

Тя сви в малка уличка, разположена между две пекарни. Въздухът бе изпълнен с уханието на брашно и мая.

Момичето изчезна зад една голяма кофа за боклук. То не знаеше, че е преследвано. Просто искаше да остане само.

Все още с неизваден кинжал, Арон заобиколи кофата и видя дъщерята на Делиус.

Тя бе приседнала с гръб към стената, притиснала лице към коленете си, обвити с ръце. Изпод стиснатите й клепачи продължаваха да се стичат сълзи, които мокреха роклята й. Юношата остана вцепенен от видяното. Тя бе застинала в молитва.

— Моля те, Ашур — мълвеше тя. — Моля те, моля те, моля те…

Той безшумно изтегли кинжала, макар и с трепереща ръка.

Това момиче далеч нямаше да бъде първата му жертва. Всички убити изникнаха пред очите му — асасини, стражи, собствения му брат. Всички те бяха въоръжени. Всички те бяха водили опасен живот. Обвиването с гилдийно наметало или слагането на войнишки шлем носеше със себе си неизменна вероятност за смърт. Но какво бе сторило това момиче? Защо трябваше да умира? Нямаше причина.

Не, имаше. Тя трябваше да умре, защото баща му бе поискал това. Арон се превръщаше в обикновен придатък на волята му.

Девойката изглеждаше почти на неговата възраст, ранена и самотна. Как можеше да я убие, докато тя се моли?

Очите й все още не се бяха отворили. Той разполагаше с шанс. С избор.

Думите на Кайла изникнаха в главата му.

… трябва да запазиш Хаерн. Помогни му да оцелее. Можеш ли да сториш това за мен?

Ако убиеше девойката, щеше да убие и онази част от себе си, която все още беше свободна. Онази част, която можеше да обича Кайла. Онази част, която все още не се бе превърнала в оръжие на баща му. Нейната смърт щеше да означава смъртта на Хаерн.

Арон прибра кинжала си, отстъпи назад и се облегна върху стената на другата фурна. Тиха въздишка се отрони от устните му, останала нечута сред риданията. Той повдигна очи към небето и видя Кайла да го наблюдава от покрива.

Сърцето му подскочи, а краката му се подкосиха. Колко ли дълго бе наблюдавала? Дали бе знаела възложената му задача?

Сякаш в отговор, тя погледна към момичето, сетне към него и се усмихна. В следващия миг вече тя се отдалечаваше сред покривите.

— Моля те, Ашур, върни го — ридаеше момичето. — Моля те, не мога да…

Той побягна, неспособен да слуша повече.

Глава шестнадесета

Какво ли щеше да си помисли Джеймс, ако можеше да я види сега, чудеше се Велиана. Очите й бяха превързани с една от ивиците на Зуса. От плата долиташе съвсем лека миризма на пот.

Тя бе отпуснала ръце край себе си. Поне не бяха завързани. Изглежда Зуса не се тревожеше от нейно евентуално бягство, макар да я бе посъветвала да не го прави. Велиана бе отдала живота си на безликите. Ако се опиташе да напусне, щеше да го изгуби, защото той вече не принадлежеше на нея, а на Карак.

Изглеждаше, че Карак се бе погрижил улиците да останат пусти. Поне звучаха пусти. Зуса непрекъснато я караше да бърза. Може би останалите безлики също бяха наблизо, но не издаваха присъствието си.

Велиана познаваше отлично улиците на града. След всеки завой можеше да се ориентира къде са. На няколко пъти й се наложи да отгатва, а бързото им напредване определено не помагаше. Но без значение колко криволичеха, тя бе сигурна, че са навлезли в северната част на Велдарен.

Двете спряха. Издрънча порта. Зуса дръпна превръзката от очите й.

Пред нея се извисяваше храмът на Карак, впечатляваща постройка от черен мрамор и редици колони.

Велиана почти можеше да се закълне, че е видяла лъвския череп, красящ прага на вратата, да се извръща и раздвижва челюсти.

— Добре дошла у дома — каза Зуса.

Вратите се отвориха. Млад мъж с шаркаво лице им направи знак да влязат и ги поведе сред редиците пейки, подредени пред огромната статуя на бога. Велиана се оглеждаше незабелязано, стараейки се да изглежда безразлична. Но в действителност молещите се я смущаваха. Стенанията им й се струваха прекалено гръмки и прекалено дълги. Пламенността на молитвите им можеше да бъде усетена във въздуха.

— С кого ще разговаряме? — попита Велиана.

— Нужно ми е разрешението на върховния жрец. Името му е Пеларак. Дадено му е от самия бог, когато е заел позицията си. — Зуса посочи към молещите се. — Всеки от тях е готов да прониже с меч тялото си, за да спаси живота му. Не повдигай ръка срещу него и не спори, дори и ако той ме убие.

— Да те убие?

— Тихо. Той идва.

Възрастен мъж се приближаваше към тях, приключил молитвата си с млад и дебел следовник. Той обърса няколко сълзи от очите си и се усмихна на Зуса. По веригите, които носеше, и по почтителните кимвания, отправени му от останалите свещеници, Велиана веднага разпозна върховния жрец.

— Добре дошли — каза Пеларак.

— Благодаря ти, че ни прие, покровителю. — Зуса се поклони отсечено.

— Хубаво е да чуя гласа ти, Зуса.

Велиана намери думите му за неволно хапливи.

— Трябва да разговаряме насаме — настоя безликата. — Времето ни е ограничено, а делата не търпят отлагане.

— Не се съмнявам. — От мекотата на жреца не бе останала и следа. — Кого си довела със себе си?

— Това е част от нещата, които искам да обсъдим.

Пеларак хвърли на Велиана поглед, който вледени кръвта й. Той я разсичаше с очи.

— Така да бъде. Последвайте ме.

Свещеникът ги отведе до стаята си. След като задържа вратата за тях, Пеларак я затвори и скръсти ръце.

— Ти и сестрите ти сторихте много без моето одобрение — поде той. — Що за лудост ви е връхлетяла?

— По-точно? — попита Зуса. Тя подкани Велиана да седне, но последната също остана права, като останалите двама.

— Да нападате дома на Гемкрофт? Така ли изпълнявате нареждането ми да останете неутрални и да не се намесвате в сенчестата война?

Зуса сви рамене:

— Семейство Кул предложи да дари земя за храм в Ривъррън. То не е свързано нито с гилдиите, нито с Трифектата.

— Мейнард не се интересува от това. — Пеларак поклати глава. — Карак ни показа повече от ясно, че трябва да останем извън намеса. С безразсъдството си вие сте изложили целия храм на опасност.

Велиана би дала всичко в замяна на възможността да надникне зад плата, криещ лицето на Зуса.

— А ти какво му каза? — попита безликата.

— В отговор на заплахите му да изправи цялото население на града срещу нас? Предложих му помощта ни, но само ако повери дъщеря си на грижите ни. Като гаранция против следващи заплахи.

— Алиса Гемкрофт се намира под наша защита — с непоклатим глас изтъкна Зуса.

— А вие от своя страна отговаряте пред мен. — Думите на свещенослужителя придобиха същата твърдост. — Не ме интересува какво сте правили с нея. Не ме интересува кому сте я обещали и какво трябва да правите. Доведете я тук.

— Както желаеш — отвърна Зуса. Макар че очите й не се виждаха, създаваше се впечатлението, че тя се е вторачила в него.

Пеларак най-накрая се раздвижи и седна зад бюрото си. Велиана се настани пред него и скръсти ръце. Тя се надяваше, че разговорът няма да продължи още дълго. Искаше й се да напусне храма колкото се може по-скоро. Край безликите се чувстваше необяснимо сигурна. Но в храма се чувстваше като нашественица, която няма право да стои зад стените му.

— Дойдох да помоля за разрешение Велиана да бъде включена в ордена ни — каза Зуса. Пеларак повдигна вежда.

— Никой не бива включван в редиците на безликите, Зуса. Това е наказание, целящо да унижава. С какво тази жена е заслужила подобно отношение?

— Тя обрече живота си на мен и Карак.

— Щом се е заклела пред бога, нека се присъедини към храма. Ти нямаш право да приемаш животи.

Зуса направи крачка напред.

— Жрецо, с умения като нейните би било най-подходящо…

— Аз ще реша кое е най-подходящо — изтъкна Пеларак с глас, който почти димеше от студ. — Прекалено дълго вие функционирахте без наблюдение. Ако още веднъж нарушите повелите ми, ще разпусна безликите и ще ви прогоня в изгнание. Ти трябва да се покайваш, а не да изискваш и командваш, Зуса. Ако цениш вярата си в Карак, бързо ще осъзнаеш това.

Дълго време безликата не каза нищо. Раздвижването й бе неочаквано.

— Ела — каза тя, сграбчи ръката на Велиана и я изправи на крака.

— Къде отиваме? — попита другата жена.

— Ела.

Пеларак не реагира по никакъв начин, дори не се надигна.

Велиана не бе сигурна дали умишлено, или не, но Зуса не завърза очите й отново, преди да напуснат храма. Двете се отправиха на юг. Червенокосата жена бе тази, която наруши мълчанието.

— Наистина ли е толкова трудно да изпълниш нареждането му? — попита тя.

Сенките се обвиваха около тялото на Зуса като мъгли над повърхността на езеро. Подхранваше ги гняв.

— Ако сторим това, Тео Кул ще побеснее — отвърна безликата. Гласът й трепереше от гняв. Тя помълча още миг, за да подчертае промяната на темата. — Как смее да ми отказва ученичка! Как смее!

Докато се приближаваха към стената, в ума на Велиана се зараждаше определена идея.

— Кому служиш? — попита тя.

— На Карак — отвърна Зуса.

— Тогава ми помогни, Зуса. За Алиса или за семейство Кул трябва да мислим?

— Кулови ни предложиха земя за храм в Ривъррън, процъфтяващ град, който дълго ни е отказвал разрешението да издигнем светилище.

— Земя, която е собственост на Гемкрофт, нали?

Зуса спря и я погледна. Поне така личеше по движението на главата, защото проклетият бял плат все така скриваше очите й.

— Какво искаш да кажеш?

Велиана сви рамене:

— Струва ми се, че ако правите всичко това заради земята, семейство Кул не е от значение. Нужно ни е обещание от Алиса.

Зуса скръсти ръце.

— А ти какво ще спечелиш от това?

— Дай ми два дни. — Велиана намигна със здравото си око. — Трябва да узная какво е станало с гилдията ми. Можеш ли да запазиш Алиса в безопасност и далеч от ръцете на Пеларак дотогава?

Безликата размишляваше дълго. Диплещите се около нея сенки бавно се отдръпнаха.

— Много добре — каза Зуса. — После се върни при мен. Не те освобождавам от клетвата ти.

Велиана изтегли кинжалите си и се засмя.

— Не бих рискувала някоя от вас, прекрасни дами, да ме посети, докато спя. Но ако ми позволиш да отмъстя на Трен, ще бъда послушна. Достатъчно послушна.

Обвила ръце около себе си, Зуса наблюдаваше отдалечаването й. Планът им и сега бе особено уязвим. А изключването на семейство Кул щеше да направи нещата още по-рисковани.

Изглежда всичко зависеше от събирането на Трифектата.

Което щеше да се проведе само след няколко дни.

— Прости ми, ако нарушавам волята ти, Карак — прошепна Зуса, докато се раздвижваше на свой ред. — Но Пеларак е обикновен човек. Той не е теб. И ние ще се постараем да изпълним желанията ти според нашето собствено разбиране.

С изключение на заспалия върху една от масите, лениво почистващата брантия и двамата любовници, уединили се в един от ъглите, пивницата бе празна. Гилеас би предпочел и тяхното отсъствие, но не можеше да си позволи претенции. Тъй като Велиана бе останала жива, неговите собствени дни бяха преброени. След онова, което й бе причинил, нямаше как тя да не потърси мъст.

Той се настани в срещуположния на двойката ъгъл — от това място се откриваше хубава гледка към бедрото на жената. В един момент забелязала погледа му, тя му отправи обиден жест и отново се обърна към любимия си.

Гилеас се направи, че не е забелязал Паяка, който влезе в кръчмата малко след това. Остана упорито загледан в плота на масата.

— Странно място за един червей — обяви гилдичарят, докато се настаняваше на масата му.

— Под дъските има пръст — изсумтя Гилеас. — Закъсня, Зенке. Достатъчно насилвам късмета си с идването тук.

Зенке се засмя и огледа помещението. Слугинята изглеждаше решена да не му обръща внимание, затова той реши да не поръчва.

— За втори път оповестяваш, че разполагаш с полезна информация — с леко веселие отбеляза Зенке. — Аз самият не съм сигурен дали ти вярвам, но моят господар е склонен да те изслуша.

Гилеас му подаде жълтеникаво парче хартия. Зенке разгърна бележката, прочете я и повдигна вежда.

— Там ли се намира тя? Сигурен си?

— Нима бих лъгал великата Паякова гилдия? — попита Гилеас.

— Паяците убиват червеите. Или поне биха ги убивали, ако бяха врагове.

— Да, но пък червеите изяждат мъртвите паяци.

На тези думи Гилеас много се смя. А Зенке се размърда неспокойно.

— Добрата шега е безценна, но моята информация си има цена — изтъкна Червея. — Къде са парите?

Зенке бръкна под сивия си плащ и измъкна малка кесия с монети, която подхвърли върху масата.

— Ще получиш другата половина, когато информацията се потвърди.

Гилеас изпръхтя:

— Задръж си я или я раздай на сираците. След като определени хора рухнат мъртви, ще се върна, за да ви продам още от тайните си.

Зенке сви рамене.

— Ти губиш. Ще се постарая да открия някое особено пропаднало сиропиталище, за да съответства на личността ти.

Гилеас Червея отново се засмя.

— Остроумието ти ще ми липсва.

— А на мен ще ми липсват лъжите ти. — Зенке защипа качулката си в подигравателен поздрав, надигна се и излезе. Гилеас остана още няколко минути, за да се убеди, че Зенке се е отдалечил.

Той чу вратата да изскърцва. Повдигна глава, но прагът бе пуст.

Червея изсумтя.

Кинжал потъна в гърба му. Гилеас изпищя. Двойката от ъгъла скочи към вратата. Мъжът се опитваше да повдигне панталоните си в движение, което му придаваше страшно глупав вид. А слугинята кресна някакво правило, отнасящо се до забраната за оръжия.

Гилеас бе прекалено зает, за да й обърне внимание. Той се извърна, надявайки се да попречи на кинжала да се забие дълбоко. Нечия ръка сграбчи главата му и я блъсна към масата.

Пред очите му избухнаха искри.

Кинжалът се отдръпна. Гилеас притисна ръце към гърдите си, прорязван от болка. Топла кръв се стичаше по гърба му.

— Здравей, Вел — рече той. Велиана се настани насреща му. В лявата си ръка тя подхвърляше окървавен кинжал. Капчици прясна кръв се посипаха върху масата. Изникналият съдържател се приближи към нея и започна да говори, но един неин поглед бе достатъчен, за да го смълчи.

— Това е работа на гилдиите — каза тя. Това бе повече от достатъчно. — Току-що видях висш член на Паяците да излиза — рече Велиана, когато двамата останаха насаме. — Какво му продаде?

— Нищо. Само лъжи, обещания и пустота.

Велиана сграбчи ръката му и забоде кинжала в дланта му. Трябваше да му се признае, че той не изпищя.

— Да опитаме отново — рече тя.

— Ти си глупачка. Никога не бих те убил. Никога. Да се гневиш…

— Погледни ме! — кресна тя и повдигна пръст към засегнатото си око. — Погледни!

Зеницата бледнееше, краищата й бяха очертани с кръв. Белегът, простиращ се от челото до бузата, отнемаше красотата й.

— Мислиш ли, че ми дреме дали си възнамерявал да ме убиваш?

Гилеас се закашля. Струваше му се, че гърбът му пламти. По звука на кашлицата бе разбрал, че дробът му е пронизан. Но раната не бе фатална, не още…

— Мога да ти платя достатъчно. Белегът може и да остане, но окото…

Велиана рязко издърпа кинжала и отново го заби, този път в китката му. Сега вече Червея изпищя.

— Какво му продаде? Мен вече продаде на Трен. Кого още си унищожил? Какво е останало от Пепелявата гилдия?

Макар че смехът му причиняваше болка, Гилеас не можа да се сдържи.

— Хората ти се крият, Вел. Крият се. Но червеите пълзят навсякъде. Трен знае къде са. Всички вие ще умрете. Той ще изпълни плана си, глупавия си и обречен план. Нямам търпение да видя хаоса, който ще настъпи тогава!

Осъзнаването сякаш бе юмрук, стоварил се в стомаха й.

— Казал си на Джерънд истината. Казал си му проклетата истина.

Грозната усмивка на Гилеас представляваше достатъчен отговор.

— Кучи син — просъска тя, задавяна от ярост. — Войниците на краля щяха да спасят всички ни, от арогантния негодник и войната му!

— Кой знае кому е казал Джерънд. — Червея се закашля и изплю кръв. — Кой знае какви планове ще излязат. Нощта на събирането ще бъде забавна. Много забавна…

— Но ти няма да я видиш — каза Велиана. — Ти ще пукнеш, с което ще направиш услуга на целия Дезрел.

Тя измъкна кинжала и замахна към гърдите му. Острието разкъса дрехите, но не потъна в очакваната плът. Одеждите вече се свличаха към стола, празни. Велиана остана вторачена в тях, привидна жертва на някаква странна шега. Предишния път, когато бе зърнала това, го бе отдала на шока от травмата. Но сега знаеше, че е замесена магия.

Жената повдигна ризата и я разтърси. Нищо. С кинжала разбута панталоните, но пак не откри нищо. Изругавайки, тя се надигна, за да си върви, когато нещо привлече вниманието й.

По пода пълзеше черен червей, дълъг една педя. Върху тялото му личеше малък разрез.

— Не е възможно — промълви тя. Това обясняваше прякора му. Вероятно той си го бе измислил сам като неосъзната подигравка с останалите. Всички онези шеги за живота сред мръсотията, пълзенето сред стени, подслушването с уши, пълни с кал… Сега те придобиваха съвсем нов смисъл.

Червеят почти бе достигнал пукнатината между дъските. Тъй като не искаше да се приближава до гнусното създание, Велиана хвърли кинжала си. Острието го разсече на две. Червеят се сгърчи, но предната половина на тялото му продължи да пълзи напред.

Велиана стовари тока на ботуша си отгоре му. По пода се пръснаха вътрешности.

Тя сподави желанието си да повърне — гледката й бе напомнила за целувката му. Със сдържан дъх се приведе, взе кинжала си, почисти го в крачола си и го прибра. Два ритника тласнаха разсечения червеен труп в цепнатината между дъските. Късовете се оказаха необичайно тежки.

Приключила, Велиана се обърна и се сблъска с вторачения съдържател.

— Изгори дрехите — заръча тя и му подхвърли кесията на Гилеас. — А това е компенсация, която да осигури мълчанието ти.

Тъй като не разполагаше с време за губене, Велиана бързо се отправи към вратата. Нещата се бяха объркали. Ако кралят знаеше за замисъла на Трен, самата Трифекта също бе запозната. Това променяше всичко.

Но най-напред трябваше да се погрижи за най-непосредствената заплаха: Фелхорн знаеше скривалището на гилдията й. Несъмнено приготовленията за нападението вече течаха. Трен отдавна се бе научил да не оставя врага жив нито миг по-дълго от необходимото. Тя започна да прехвърля убежищата през ума си, за да прецени кое от тях е избрал Джеймс.

Велиана тичаше все по-бързо с надеждата, че отчаяният й бяг няма да привлече нечие внимание. Гилдията й умираше и миризмата на кръв щеше да привлече и последния джебчия.

Глава седемнадесета

В стаята на баща си Арон завари Кайла.

— Точно казвах на Кайла, че ударът протече идеално — обърна се Трен към него. — Делиус бе убит насред тълпата и посред бял ден. Никой не видя от чия ръка. Из града вече се носи описанието на предполагаемия убиец — мъж. Никой не би могъл да посочи виновник, а целият град знае кой е отговорен. Така се изпраща съобщение, синко. Така посяваш ужас сред народа. Показваш, че макар вината ни да е всеизвестна, законът никога не би ни достигнал.

— Да, татко — почти безгласно отвърна момчето. Усетил вглъбението му, Трен се почеса по брадичката и го погледна в очите, дирейки причината.

— Момичето. Уби ли го?

Арон поклати глава. За малко да излъже. Искаше му се да заяви, че тя е мъртва. И че се е потресъл от убиването на девойката. Но не можеше да излъже. Целият изтръпваше само при мисълта как би реагирал баща му, ако узнаеше, че той е изрекъл лъжа.

— Не — каза юношата и бързо погледна към Кайла. — То успя да избяга в суматохата.

Трен улови погледа и се обърна към жената. Тя сви рамене в престорено неразбиране.

— Няма значение — каза Трен. — Кайла, върви да доведеш един от джебчиите. Няма значение кого.

Арон изчакваше със сведен поглед. Баща му не каза нищо.

— Викал си ме? — попита гладко избръснат мъж с подпухнали очи. Черната му коса бе стегната на опашка.

— Да. Арон, това е Дъстин. Познаваш ли го?

Юношата поклати глава:

— Не, не мисля.

— Погледни го и слушай. Вместо да краде, да причаква кервани или да разузнава на улицата, той ще трябва да търси целта, която ти не си успял да убиеш. Ще трябва да харчи пари, подкупвайки хора, за да открие името на девойката и мястото, където тя се е укрила. Животът му ще бъде изложен на риск срещу съперническите гилдии и хората на Трифектата. И тази загуба на време, пари и работна сила е предизвикана от твоя провал.

Арон продължаваше да стои със сведени очи и да понася мъмренето.

— Разбирам — каза той.

— Радвам се. — Сега баща му се обърна към Дъстин. — Фамилията й е Есхатон. Тя е дъщеря на жрец, който умря по-рано днес. Намери я и я убий.

— Имам ли право преди това да се позабавлявам с нея? — попита Дъстин.

— Искам посланието ми да бъде забележимо — рече Трен Фелхорн. — Прави каквото искаш, стига накрая да я убиеш.

Дъстин се бе усмихнал до уши.

— С удоволствие. Ще струпам парчетата й пред храма на Ашур.

Арон почувства пламването на врата си. И отчаяно му се прииска то да остане незабелязано от баща му. Но Трен забеляза.

— Тепърва ти предстои да растеш още — каза му той. — Искаше да бъдеш до мен и желанието ти бе удовлетворено. Време е да започнеш да изпълняваш онова, което се изисква от теб.

— Да, татко.

— Свободен си. — Фелхорн махна с ръка.

Арон излезе, но не се отправи към стаята си, а отиде в тази на Робърт Хаерн.

— Влез — каза старецът в отговор на почукването му. Момчето открехна вратата, промъкна се вътре и я затвори след себе си. Когато се извърна, Робърт се бе вторачил в него.

— Какво те измъчва? — попита наставникът.

Юношата прехапа устната си. Много му се искаше да зададе въпрос, но и отлично осъзнаваше опасността от задаването му. Баща му не би одобрил онова, което Арон искаше да знае. Но той трябваше да знае. Иначе съмнението щеше да го гризе в продължение на месеци.

— Днес видях един жрец — каза Арон. — На медальона си той носеше символ.

Юношата описа начупена линия във въздуха. Тя приличаше на неравномерно М, издигнато в единия край. Робърт взе бастуна си и се отправи към бюрото.

— Като този ли? — От едно от чекмеджетата учителят измъкна златен медальон, окачен на сребърна верига. Той също бе украсен със странната линия. Арон кимна. — Това е Златната планина — обясни Робърт. — Тя има два върха. По-ниският символизира Дезрел и цялата степен, до която сме способни да се възвисим през живота си. Другият символизира Златната вечност. Планината показва, че никое постижение от нашия свят не може да надмине отвъдното.

— Кой е Ашур? И защо хората му се молят?

Робърт повдигна вежда.

— Къде си чул хора да се молят на Ашур?

За момент споменът припламна пред очите на Арон. Споменът за ридаещото червенокосо момиче.

— Не съм.

— Ашур е брат на Карак. За втория съм сигурен, че знаеш малко повече, предвид обкръжението ти. Ашур символизира справедливостта и милосърдието… неща, които повечето хора съотнасят към достойната част от човечеството. Онези, които му се молят, дирят утеха, прошка или закрила.

Робърт понечи да прибере амулета обратно в чекмеджето, но спря, забелязал погледа на Арон.

— Какво става, момчето ми? Защо изведнъж идваш тук и разпитваш за боговете?

Юношата не искаше да отговаря, но трябваше да го стори. Робърт беше негов наставник — ако Арон запазеше мълчание сега, старецът щеше да постъпи по същия начин следващия път, когато момчето му зададеше въпрос.

— Днес Кайла уби жрец на Ашур. На мен бе възложено да убия дъщеря му, но аз се провалих.

— Провалил си се? — изтъкна Робърт. — Или си отказал?

Арон почувства изчервяването си. Ако и баща му бе успял да го разгадае с такава лекота, неотдавнашният им разговор щеше да се е развил по съвсем друг начин.

— Тя плачеше — прошепна той. — Дори не знаеше, че стоя пред нея. Баща й бе убит пред очите й. Убивал съм и преди, но тя не е като нас, не е…

Очите му се наляха с недопустими сълзи. Разгневен от наивната си глупост, той побърза да ги избърше. Но червенината не искаше да напусне страните му.

— Аз съм посмешище.

— Не — каза Робърт и отпусна ръце върху рамото му.

Сега брадата му висеше свободно и стигаше до кръста му. Тя му придаваше по-възрастен вид. И по-непринуден.

— Арон, баща ти възнамерява да те превърне в нещо ужасно. Той ще ти отнема всичко, дори обичта си, за да те оформи според желания от него образ. Знаеш ли какъв е този образ?

Понечилият да отрече Арон си припомни обещанието му: никога да не задава въпроси, до чиито отговори обучаемият му не би могъл да достигне.

— Убиец — почти недоловимо прошепна юношата.

— Съвършен убиец — меко го поправи Робърт. — Той ще те лишава от любов, привързаност, приятели, вяра… Ще ти остави единствено кинжала и сенките.

Арон преглътна сълзите си.

— Какво да направя?

Робърт му подаде амулета. Момчето го взе внимателно, предпазливо. Със същата плахост проследи очертанията на символа върху златото.

— Моли се. Пази вярата си. Светът е суров, никой друг не може да го стори вместо теб. — След кратко мълчание наставникът продължи: — Чувал съм какво се говори за теб. Зная, че още като дете си убил брат си. И освен това зная, че ще дойде ден, в който баща ти ще те отведе до ръба на пропаст. В този ден ти ще се изправиш пред избор: да полетиш надолу в необратимо падение или да откажеш и да се опълчиш.

— Виждал съм какво става с онези, които се опълчват на баща ми — каза Арон. — Те умират.

Робърт се усмихна.

— Всички умираме, синко. Но от нас зависи личността, която в онзи момент ще се разделя с живота.

Арон повдигна амулета пред очите си.

— Цялата добра страна на човечеството? — попита той.

— Всичко, което искаме да бъдем и често не успяваме, Арон.

Но в онзи момент той не беше Арон.

Момчето скри медальона в джоба си и се обърна да си иде, но се поколеба и отново се извърна към наставника си.

— А ти молиш ли се на Ашур?

Робърт въздъхна:

— Зная, че не трябва да отговарям. Но и казаното досега е достатъчно, за да докара смъртта ми. Да, моля се, макар и не толкова, колкото трябва. И определено отделям в молитви по-малко време, отколкото отделях на младини. Светът е жесток, Арон. Понякога изглежда, че Ашур не обръща внимание на думите ни.

Юношата си спомни за девойката, умолявала бога да върне баща й. Болката в очите на Робърт показваше, че някога той също бе отправял молитви за нечие връщане.

Светът е жесток, помисли си юношата, затваряйки вратата след себе си. В ума му започваше да се оформя план.

Но аз няма да остана част от тази свирепост.

Той претърси цялото скривалище. Нямаше и следа от Дъстин. Проклинайки мислено, Арон се отправи да търси Кайла. Откри я в трапезарията, седнала да се храни заедно с неколцина мъже.

Трябваше да измисли начин да разговаря с нея, без да привлича внимание. Ако някой можеше да му помогне да защити момичето, то това щеше да бъде тя.

Събрал смелост, юношата се отправи право към нея. Не бе открил прикрит подход, затова бе сметнал, че откритото действие е най-малко вероятно да се набие на очи.

— Кайла — поде той. И веднага почувства погледите на останалите върху себе си. Той пак си оставаше син на Трен и крадците бяха готови да се подчинят на всяка негова дума. Това го смущаваше. Но пък всяко внимание го смущаваше. Момчето предпочиташе ъглите и сенките, не предните места.

— Да, Арон?

Юношата се почувства още по-смутен, когато тя се обърна към него. Кайла му се струваше невероятно красива. Не помагаше и фактът, че заради лекото привеждане към него горната част на ризата й бе натежала към пода.

— Нужна ми е помощта ти да открия един човек.

Кайла сви рамене и се надигна. Вече бе приключила с храненето. Неколцина от сътрапезниците се присмяха на оттеглянето й, защото тя оставяше пълна халба бира, а друг весело се пожертва и я довърши вместо нея.

Когато двамата се отдалечиха достатъчно, Арон изтърси всичко на един дъх.

— Трябва да намеря Дъстин. Онзи, когото ти изпрати при баща ми.

— Може ли да попитам защо?

— Ще го убия.

Жената прикри изненадата си добре.

— Отново ще ти задам същия въпрос.

Бяха достигнали вратата на трапезарията. Арон изчака Кайла да я бутне, за да слее думите си с изскърцването на пантите.

— Защото той ще я убие.

Кайла възнамеряваше да отправи ново питане, но затвори уста. Бе се досетила за отговора.

— Мамка му. Ти си се побъркал, Арон. Той е професионалист.

В тишината на коридора шептенето им звучеше заплашително. Кайла бързо се отправи към стаята си.

— Не бива да правиш това — каза тя, щом затвори вратата след себе си. — Ти дори не знаеш името й. Не разбираш ли, че с тази постъпка захвърляш живота си?

Арон притисна длан към медальона в джоба си.

Всичко добро у човечеството, помисли си той. Всичко добро у мен.

— Трябва да опитам. Моля те, кажи ми къде да го търся.

Кайла прехапа устна и се загледа в него.

— Майната му — каза тя. — Влязох в тази гилдия, за да се сдобия със страховита репутация и купища пари. До този момент спасих един старец от затвора и убих безпомощен жрец. Предполагам осъзнаваш, че с това, което ще ти кажа, рискувам живота си?

Арон се изчерви. В припряността си не бе обмислил всичко.

— Не мога — каза той и се обърна да си върви. — Не мога да излагам живота ти на риск. Нито заради себе си, нито заради нея.

Тя го спря, като го хвана за рамото и го обърна към себе си. Макар устните й да трепереха от страх, жената се усмихваше.

— В малкото време преди самата задача проучих Есхатонови. Преди да бъде ръкоположен за жрец преди няколко години, Делиус е бил благородник. Домът му се намира в западната част на града. И е почти пуст, с малко слуги и с малко мебели, защото той е дарил на храма по-голямата част от богатството си. Момичето трябва да се е укрило или там, или в храма. Ако е в храма, няма как да се добереш до него. Във всеки случай домът е първото място, където Дъстин ще потърси.

— Благодаря ти — каза Арон.

Кайла го упъти как да стигне до къщата, а освен това му описа и вида й.

— Дъстин има преднина — заключи тя. — Но ще му се наложи да разпитва, за да узнае къде се намира домът й. Имаш шанс да го изпревариш. Побързай. И се постарай да се върнеш преди изгрев.

Юношата бързо се отправи към вратата.

— И в никакъв случай не се оставяй да те видят! — извика Кайла подире му.

Глава осемнадесета

Арон изпитваше странно вълнение. До този момент не бе излизал сам през нощта. В редките случаи, когато му се бе налагало да напуска укритието, Трен винаги бе изпращал придружители с него. Юношата бе смятал, че баща му е загрижен за безопасността му — и Трифектата, и другите гилдии имаха сметки за разчистване. Само че започваше да му се струва, че същинската цел на баща му е била да не му позволява да усети свободата.

С бързи крачки момчето напредваше по покривите. Тъй като дърводобивът в околностите бе особено развит, особено в северните части на горите, велдаренските домове бяха масивни и с предимно плоски покриви. Това и малкото тегло му позволяваха да се придвижва с лекота. Макар да се движеше бързо, движението му не пораждаше почти никакъв звук. Сивите върви на маската, скрила лицето му, се развяваха зад тила. Само сините очи бяха видими над плата.

С наближаването на западния квартал напредъкът му се забави. Тази част от града далеч не бе приютила най-заможните граждани, но и тук не липсваха бляскави постройки, обикновено скупчени. Покривите станаха по-високи и по-наклонени, украсени със статуи на чудати създания. Срещаха се и покриви със странна триъгълна форма, останали от някаква отминала мода. Арон вече не можеше да тича напред, налагаше му се да скача и да се катери. Кожата му се покри с пот, съчетала се неприятно с мразовития въздух. И все пак Арон се усмихваше.

Сега аз съм Хаерн. И съм свободен. Хаерн е силен. Хаерн може да се бори.

Тези мисли бяха странни, но същевременно му се струваха смислени. Хаерн щеше да се крие и да оцелее. Тази нощ Хаерн щеше и да убие, но за добро.

Той знаеше достатъчно за отношенията между половете, за да разбере намеренията зад онова Дъстиново питане. Преди да умре, девойката щеше да страда много. Юношата не можеше да допусне това, не и след като знаеше, че вината би била негова. Тя щеше да страда и умре заради страхливата му неспособност да излъже баща си.

Най-сетне той откри къщата. Юношата спря върху покрива на още по-голям дом, разположен от другата страна на улицата. Бе обвил ръце върху статуята на съзнание, представляваща кръстоска между елен и човек. Ярката луна предоставяше добра видимост. Облаците, които пълзяха по небето като призрачни пръсти, бяха съвсем тънки и прозирни.

Започнал да потропва с пръсти по рогата на елена, Хаерн се оглеждаше внимателно. Всичко изглеждаше наред. Нямаше счупени прозорци, вратата бе залостена, никакви сенки не се промъкваха край стените. Разбира се, Дъстин надали щеше да нахлуе с гръм и трясък през предната врата.

Ако девойката се намираше тук, най-вероятно с нея имаше и други. А може би бе подирила закрила в храма на Ашур.

Тъй като нямаше как да разбере това от отсрещния покрив, Арон докосна кинжала си, за да извлече смелост, спусна се на земята и се отправи към къщата.

Мястото не можеше да се похвали с онази безопасност, която са способни да закупят значимите богатства. Около къщата не личеше диря от обхождащи я пазачи. Нямаше и куче. Нито ограда.

Много пъти Зенке го бе отвеждал до различни имения, бе му показвал слабостите им и го бе карал да се промъква вътре и да открадне нещо незначително като доказателство за влизането. Дом като този на Есхатонови мъжът не би му възложил дори и като загрявка.

Арон заобиколи къщата, за да огледа прозорците. Откри един отключен в задната част. Сърцето му се сви, защото осъзна, че може би Дъстин го бе отключил.

Юношата отстъпи назад и се огледа, но не видя стъпки. Мръсотията върху перваза също бе равномерна. Прозорецът бе оставен отключен заради небрежност.

Той го отвори — по-бързо от обичайното. В случая не можеше да сдържи нетърпението си. Ако Дъстин го забележеше, той щеше да започне да задава въпроси. Юношата трябваше да запази изненадата на своя страна.

Момчето се промъкна през полуотворения прозорец и се приземи върху пода. Влизането му бе далеч по-шумно от желаното. Ако някой от бившите му наставници бе присъствал, то би му спечелило тих, но силен удар по главата.

Отне му миг, за да реши какво да прави с прозореца. Част от него искаше да го остави отворен, за да си остави лесен път за бягство. Но тогава той осъзна, че това е невъзможно. По-добре да скрие присъствието си.

Затова той затвори прозореца и намести завесите обратно.

Юношата нямаше никаква представа за вътрешността на дома. Останалите завеси също бяха спуснати, така че стаите бяха по-тъмни от очакваното. Той изчака минута, за да приспособи очите си, преди да се раздвижи. Усмихна се, когато краката му усетиха килим. Върху него щеше да напредва далеч по-бързо.

Бе навлязъл в дълъг коридор с три прозореца. Следваната от него посока го отведе до малка кухня, която би се сторила малка на някой заможен, но пък бе добре запасена. Юношата я прекоси, изтегляйки кинжала си. Друг, по-къс коридор извеждаше от помещението и свършваше пред врата. Той я открехна. И скриви лице заради проскърцването на пантите.

Но в открилата се стая нямаше пазачи. Виждаше се голямо легло. Откъм вратата спеше възрастна жена със сива коса. От отворената й уста се стичаха лиги. До нея лежеше дъщерята на Делиус.

Арон не можеше да повярва. Баща й бе убит тази сутрин от Паяковата гилдия, а никой не се бе сетил да й даде пазач. Вместо това тя бе оставена сама с леля си. Или баба си. Безпомощна.

Затова аз съм тук, помисли си юношата, докато оглеждаше помещението. Спалнята имаше само един вход — този, на който бе застанал той в момента. За да достигне спящите, Дъстин трябваше да влезе през кухнята.

Знаейки, че остава малко време, Арон започна да подготвя засадата си. Когато Дъстин пристигнеше, щеше да го очаква изненада.

— Сигурен си, че тя е там? — попита Дъстин и ловко прехвърли медната монета между пръстите си.

— Да — отвърна пияният. — Делисия е прекалено малка, за да остане сама. Брат й се обучава да стане вълшебник, затова тя е с баба си. Да знаеш колко пъти ми се е искало да зашлевя дъртата вещица… Но старата чанта само се крие зад сина си.

— Тя не ме интересува — изтъкна Паякът. — Защо не са отвели Делисия другаде?

Другият сви рамене. Изглеждаше близо до припадъка.

В началото на проучването си Дъстин не бе съумял да узнае нищо. Едва в петата пивница един от запитаните бе посочил към ъгъла.

— Барни ти трябва — бе казал онзи. — Той работеше за Есхатон. Май като пазач или нещо от сорта.

Оказа се, че Барни е работил като градинар, макар често да загатваше, че на практика е изпълнявал и охранителна служба. В началото Дъстин се бе опасявал от лоялността му, но опасенията бяха изчезнали с научаването, че по-рано същия ден Барни е бил уволнен.

— Мухлясалата шафрантия заяви, че не можела да си позволи да ми плаща — изръмжа Барни. — Ще й дам да се разбере. Бас ловя, че онзи брадат негодник е скътал цялото си злато някъде. Никой не си раздава парите на бедните. Това са само приказки.

До този момент Дъстин го бе почерпил трикратно. Той му подхвърли монетата, без да обръща внимание на отскачането й. Самият Барни също не забеляза.

— За какво са ти? — попита пияният след продължително оригване.

— Недовършена работа — отвърна излизащият Дъстин.

Къщата на Есхатонови не бе далеч. Изглежда Барни бе свикнал да пие близо до дома.

Дъстин се задържаше в сенките, отпуснал ръка върху дръжката на боздугана си. Заобленият връх без шипове бе идеален за смазване на черепи.

Трошенето на кости му доставяше далеч по-голямо удоволствие от проливането на кръв. Хората кървяха непрекъснато. А и кинжалът само разкъсваше кожата, повърхността. Докато костите се намираха в самата сърцевина. Нищо друго не можеше да породи викове като на онези с премазвани пръсти или трошени капачки… Дори самата мисъл го накара да потръпне от нетърпение.

Боздуганът имаше и още едно предимство пред режещите оръжия.

Той заобиколи къщата и строши първия изпречил му се прозорец. Барни бе изтъкнал, че жертвата и баба й са сами, без пазачи. Дори и ако звукът от строшено стъкло ги събудеше, какво щяха да направят? Да скочат насреща му?

Дъстин се засмя безшумно. Надяваше се да сторят точно това. С дъртата щеше да се разправи веднага, но една битка, в която да предостави мнима надежда на хлапачката, щеше да представлява прекрасна прелюдия към последващите удоволствия.

Озовал се вътре, Паякът се притисна към стената и изчака няколко секунди, готов да удари. Но никой не се отзова на шума.

Той поклати глава. Тези Есхатонови определено бяха глупаци.

Дъстин безшумно се озова в кухнята. С прозореца си бе позволил да вдигне шум, но нямаше намерение да поражда суматоха по време на самото търсене. А и тази тишина щеше да му позволи да чуе евентуалното им раздвижване.

Определено не бе очаквал да зърне гледката, открила се пред него в отсрещния край на кухнята. Момче, облечено в сивите одежди на собствената му гилдия, бе приклекнало в къс коридор. Дъстин спря на прага на прохода. Дали не бе влязъл в грешната къща?

Хлапакът стоеше с гръб към него. Дъстин се огледа, видя вкоравена троха и я хвърли. Тя удари ухото на момчето. То подскочи, а крадецът скриви лице от неудоволствие заради шума на раздвижването му. Вероятно отвъд коридорчето имаше спалня.

— Какво правиш тук? — яростно просъска Дъстин, когато момчето пристъпи обратно в кухнята. То бе пристегнало плат над лицето си. Изглежда това бе един от по-младите крадци. — И защо си с маска?

— Поправям грешка — прошепна хлапето.

Дъстин посочи към вратата, а после завъртя пръст край слепоочието си, за да покаже мнението си за замисъла му.

— Ти си хлапе, върви си вкъщи. Имам работа — каза той.

Но когато се опита да го изблъска встрани, момчето го сграбчи за китката.

— Тя бе възложена на мен — заяви то. Дъстин настръхна. Нещо не беше наред. Тези очи му изглеждаха познати…

— Арон? — попита той и отдръпна ръката си.

— Не — отвърна момчето. — Казвам се Хаерн.

Болка избухна между ребрата на Дъстин. Той се извъртя инстинктивно, смътно осъзнал, че момчето го е проболо. Заради рязкото движение кинжалът отскочи, а от раната бликна кръв.

Крадецът замахна с боздугана си, който се вряза в рамката на вратата. Арон се хвърли под удара, оттласна се от масата и нанесе удар с кинжала си.

Дъстин отрази удара, пристъпи с левия си крак и рязко се отдръпна. Надяваше се, че Арон ще се препъне по време на устрема си. Вместо това момчето се стрелна надолу и забоде кинжала си в прасеца му.

Сподавил писъка си, Дъстин отново удари с боздугана. Един чист замах щеше да се окаже достатъчен, за да пръсне мозъка на сополанкото по пода. Проблемът беше, че хлапакът бе прекалено бърз. Той се стрелваше в различни посоки, отбягвайки всеки замах. Цяло чудо беше, че шумът не е привлякъл внимание.

При четвъртия замах Арон блъсна боздугана встрани и нанесе бърз удар, разсичайки ръката на противника си.

Другият крадец престана да пази тишина. И да подценява противника си. Той отстъпи назад, надявайки се да се възползва от някоя Аронова грешка.

Юношата се хвърли в атака с изненадваща агресивност. Още рани покриха краката на Дъстин, които вече пулсираха болезнено.

— Тя е твоя — каза Дъстин, отстъпвайки към прозореца. — Забавлявай се. Само я убий после.

Тези думи само разпалиха гнева на Арон. Дъстин се обърна, за да побегне, тъй като знаеше, че момчето няма да го остави жив. На втората крачка той се обърна рязко. Коляното му се вряза в стомаха на противника и му изкара въздуха. Последва го жесток лакът в лицето. Плисналата по килима кръв — кръв, която не беше негова — му достави мрачно удовлетворение.

— Какъв ти е проблемът? — попита Дъстин и се приведе. Арон лежеше по корем, а кинжалът му бе отхвърчал встрани. Крадецът сграбчи крака на момчето и го придърпа към себе си, за да свали маската. Почти бе сигурен в самоличността му, но трябваше да се убеди. Ако това в действителност беше Арон, той щеше да си иде и да остави Трен да определи наказание на сина си. А ако не беше…

Другата му ръка повдигна боздугана.

— Да погледнем — каза Дъстин и обърна момчето по гръб. Докато Арон се извърташе, кракът му неочаквано изхвърча и стовари петата си в брадичката на другия. Възползвайки се от моменталното му объркване, момчето продължи движението си и се отскубна. Изсвистелият боздуган се стовари върху пода. Дъските пропукаха под удара.

Момчето се хвърли към кинжала, грабна го и се извъртя. В следващия миг оръжието политаше във въздуха, за да потъне в гърдите на Дъстин.

Преди крадецът да е успял да реагира, кракът на Арон на свой ред политаше към гърлото му.

Задавен, Дъстин залитна назад. Слепият размах на боздугана му не уцели нищо.

Арон го притисна към пода и изтегли кинжала си, за да го допре до гърлото му.

— Няма да ти позволя да я убиеш.

— Баща ти ще узнае, Арон — каза Дъстин. Надяваше се, че догадката му е правилна и че тя ще сепне момчето.

Но очите блеснаха ужасяващо.

— Не съм Арон. Не и когато имам избор.

Кинжалът отново потъна. Дъстин престана да вижда блясъка.

Хаерн прибра кинжала и пристегна маската. Носът му кървеше от удара на Дъстин. Кръвта попиваше в маската и се стичаше към устните му. Стомахът още го болеше. Той се изправи с изсумтяване.

Така и не бе планирал какво да прави с тялото. Можеше да го остави тук. Възрастната жена щеше да се обърне за помощ към някого и да го накара да премести трупа.

Той се намръщи. Не, това нямаше да свърши работа. Ако Трен узнаеше, че един от хората му е умрял по време на задачата, просто щеше да изпрати друг. Той никога не оставяше нещата недовършени. Дъстин трябваше да изчезне. По този начин Хаерн можеше да си припише убийството и да се преструва, че Дъстин изобщо не се е появявал. Крадците изчезваха непрекъснато и по безброй причини. Все щеше да измисли нещо.

Стомахът му се сгърчи отново и го принуди да се отпусне на колене. Сред повърнатите сокове Хаерн различи и кръв. Надяваше се да не е нищо сериозно. И отново погледна към тялото, за да се убеди, че то още си е на мястото.

Сред болката чу стъпките прекалено късно, само миг преди нещо да се стовари върху тила му. Пред очите му изникнаха искри. Тялото му полетя встрани. Докато падаше, Хаерн се извъртя, точно навреме, за да види как нещо голямо и черно се отправя към лицето му. Последната му мисъл съдържаше учудване: колко ли дни щяха да изминат, преди баща му да забрави за съществуването му?

— Не се приближавай, Делисия — каза жената, без да пуска тигана. — Тези отрепки са опасни дори като малки.

— Глупости, бабо — отвърна Делисия. — Ти го удари зле.

Възрастната жена стискаше тигана с две ръце, подобно на легендарно оръжие. Тя леко докосна тялото на момчето с босия си крак, преди да прекрачи в кухнята.

— Той мъртъв ли е? — попита Делисия.

— Не. Ако бях двадесет години по-млада, щях да му избия мозъка през ухото, но изглежда само съм го разтърсила.

— Какво ще правим? Ще го завържем ли?

— Нямаме въже. Помогни ми да го завлечем в килера. За момента ще го заключим там.

Тя се приведе, за да сграбчи краката на момчето.

— Ух! По целия килим има кръв.

— Бабо!

Старицата погледна към внучката си.

— Какво?

Лицето на Делисия бе побледняло. С трепереща ръка тя посочи към безжизненото тяло на Дъстин. Бабата, която не бе имала повод да използва истинското си име от поне петнадесет години, се обърна, за да погледне.

— Непрекъснато забравям колко закътан живот си имала — каза баба й. — Поне в това отношение Делиус се справяше добре. Ако те беше пускал сама да ходиш на пазар, щеше да видиш и много по-лоши неща из канавките.

Очите на Делисия се насълзиха при споменаването на баща й. Старицата забеляза това и веднага се укори.

— Прости ми, момичето ми. Ти не заслужаваш нищо от това, което се случи. Баща ти беше добър човек. И винаги се стараеше да стори най-доброто за теб.

Делисия кимна и обърса част от сълзите си, а после, опитвайки се да изглежда храбра, хвана ръцете на момчето и също го повдигна. Двете го пренесоха в кухненския килер и го оставиха на пода. Старицата взе кинжала му.

— Ще го предадем на стражите — каза тя и остави оръжието на масата.

Килерът бе достатъчно голям да побере трима изправени, така че за пленника им имаше достатъчно място. Старицата бе захвърлила краката му грубо. Делисия бе отпуснала своя край по-внимателно, за да не нарани главата му.

— Донеси свещите — заръча бабата, когато двете затвориха вратата.

Делисия послушно се отправи. Бяха запалили две свещи, по една за всяка от тях. Едната свещ момичето остави върху кухненския тезгях, а другата на масата до кинжала.

— Трябва да я заключим — каза старицата, загледана във вратата. — Донеси ми стола. Не, не този, другия. Онзи е прекалено скъп.

Вратата на килера имаше халки за катинар — за предотвратяването на евентуални кражби от страна на слугите. Но въпросните халки се намираха прекалено високо за приведените рамене на старицата.

— Придържай го — каза възрастната жена. Тя се върна до масата и взе кинжала.

— Да, бабо.

Старицата се покатери.

— Да не искаш да си разцепя главата като диня? — тросна се тя. — Дръж по-здраво.

Делисия се вкопчи в стола, за да спре поклащането му. Какво ли щеше да стане, ако крадецът се свестеше точно в този момент и се опиташе да отвори вратата? Баба й щеше да отхвърчи към земята, отнасяйки и внучката си.

— Дано да свърши работа — промърмори старицата и пъхна острието в халките. То потъна една трета, преди да се застопори. Бабичката изсумтя и натисна по-силно, но не можа да го натика по-навътре. — Да се надяваме, че това ще се окаже достатъчно. Сега слизам.

Тя изглеждаше облекчена, когато отново стъпи на пода. Сбръчканите й ръце се вкопчиха за облегалката, за да позволят на тялото да си поеме дъх.

— А имаше време, когато се прекачвах от едно дърво на друго — изръмжа тя. — Какво ли не бих дала, та отново да се върна в онези години.

— Да отида ли да повикам стражите? — попита Делисия.

— Ти? — Бабата я изгледа така, сякаш девойката бе поискала разрешение да търчи пияна и гола сред пазара. — Да не си се чалнала? Двама мъже се промъкнаха, за да те убият. Няма да ти позволя да се шляеш сама из града.

— Трябва да повикаме някого — настояваше Делисия. — Ами ако дойдат и други? Искам да дойдат стражите, бабо. Ти не можеш ли да ги повикаш?

Лицето на старицата помръкна.

— Аз също искам да дойдат. Тук има труп и един затворен хлапак. Но няма да те пусна сама. Трябваше да накарам някой от слугите да остане. Бях решила, че се нуждаеш от покой, за да тъгуваш, но какво ли разбирам аз?

Делисия смутено се загледа в пода, а баба й започна да мърмори и да се оглежда.

— Ето какво ще направим — накрая каза старицата. — Ще отида да намеря някой страж. Ти стой тук. Ако онова момче започне да блъска вратата, наблюдавай халките. Започне ли кинжалът да потръпва или дъските да скърцат, изхвърчаш на улицата и бягаш към най-близката караулна. Разбра ли?

Делисия защипа пръсти зад гърба си и сведе глава. Тази поза бе най-подходяща за изслушването на напътствия.

— Да, бабо.

Все още навъсена, старицата бързо се отправи към спалнята, за да навлече нещо над нощницата си. Дори и един труп не би оправдал излизането й в неподобаващ вид. След като нахлузи бежова рокля и омота червен шал около врата си, тя се върна в кухнята, където целуна внучката си по челото.

— Нека Ашур да те пази.

— Ще внимавам — обеща Делисия. Старицата погледна към килера. Погледът й очевидно смяташе, че зад вратата се крие чудовище.

— Помни, започне ли вратата да поддава, бягай.

Когато остана сама, Делисия седна върху скъпия стол и започна да чопли тапицерията му. Не виждаше с какво този мебел е по-различен от другия. Него тя бе оставила пред вратата, решавайки, че момчето ще се препъне в него, ако успее да изскочи.

Заради маската тя не бе могла да разгледа лицето му, бе запомнила само кичур руса коса.

Свещите бавно премигваха. Секундите отлагаха завръщането на баба й, течейки все по-бавно.

До този момент Делисия не бе осъзнавала липсата на повечето обичайни за дома звуци. Само на моменти тишината биваше нарушавана от котките.

Откакто се помнеше, под дома им бяха щъкали котки, които се промъкваха през дупки, останали неоткрити. Сега тя ги чуваше ясно как се удрят в дъските. Всеки такъв звук я караше да настръхва. По-рано те не я бяха притеснявали, но сега тя съотнасяше звуците към промъкващи се крадци с кинжали.

Сред тази тишина тя долови приглушен звук откъм килера.

Делисия се напрегна. Дори дишането й спря, за да не пречи на слуха й. Разнесе се нов звук, напомнящ стъпка. Момчето се изправяше.

Тя си помисли да изтласка стола към вратата, но осъзна, че не би имало полза. Нямаше в какво да го закрепи. Трябваше да остане да се осланя на кинжала.

Неочаквано вратата се раздвижи. От вътрешността на килера долетя някакво дрънчене. Дървото проскърца под разместването на кинжала. Ужасената Делисия нададе пронизителен писък.

Изглежда това обърка момчето.

— Ти си жива?

Гласът му долиташе приглушено. Делисия не бе сигурна как да отговори.

— Разбира се. Защо?

Разнесе се изтрополяване. Изглежда той бе приседнал с гръб към вратата.

— Значи не съм се провалил — каза момчето. Може би на нея, а може би на себе си.

— Баба ми отиде да доведе стражите — рече Делисия, решавайки, че ако поддържа разговор, той няма да разбие вратата. И веднага след това осъзна, че с горните си думи току-що бе обезсмислила този план. Тя се плесна по челото.

— Стражите? Това е добре. Ще останеш в безопасност.

Делисия се вторачи във вратата. Бе сигурна, че й се е причуло.

— Какво каза?

— Казах, че е добре, защото ще останеш в безопасност.

Но защо някой, проникнал в дома й, би проявявал загриженост за нея? Освен ако…

— Какво правиш тук? — попита тя.

— Пазя те — отвърна момчето.

— От кого?

— От онези, които убиха баща ти.

Тези му думи породиха у нея ледени тръпки. Тя се опита да забрави тялото в коридора, опита се да забрави ужасния момент, когато баща й бе рухнал сред хората на пазара. Защо някой искаше тя да умре? Защо някой бе поискал баща й да умре?

— Ние не бяхме сторили зло на никого — изхлипа тя. — Защо направиха това? Баща ми беше добър! Истински добър, много по-добър от мен…

Докато Делисия плачеше, момчето не каза нищо. По някаква причина тя намери тази му постъпка за мила.

— Казвам се Хаерн — представи се момчето, когато риданията й стихнаха.

— Здравей, Хаерн. Аз съм Делисия Есхатон.

— Делисия…

Бе й се сторило, че той изпробва произношението на думата, за да я съотнесе към някакъв спомен или образ. Може би се опитваше да си я представи?

— Нали ще стоиш мирен? Ще кажа на войниците, че си се държал добре.

— Няма да има значение, Делисия — отвърна Хаерн.

— Защо?

— Защото те ще ме убият.

Делисия потръпна. Искаше й се да си бе облякла по-дебели дрехи. Спалнята не беше далеч, но тя не искаше да се отделя от килера нито за миг. До този момент Хаерн не бе направил опит да избяга, но може би изчакваше подходящ момент.

— Няма.

— Ще го сторят. А ти не си в безопасност тук. Трябва да напуснеш града. Когато ба… когато Трен научи, че Дъстин се е провалил, той ще изпрати друг. Няма да се откаже, докато не бъдеш убита.

Искаше й се да повярва, че той лъже. Но думите му звучаха напълно искрени.

— Кой е Трен? — попита девойката.

Тих смях долетя иззад вратата.

— Наистина ли не знаеш? Трен Фелхорн е предводителят на Паяковата гилдия. Той е човекът, убил баща ти. Ти също трябваше да умреш на пазара, но другият убиец…

Думите му заглъхнаха. Ръцете на Делисия отново бяха започнали да треперят като птички. Във въображението си непрекъснато виждаше трупа от коридора. Той стискаше метална тояга, злобно усмихнат.

— Нямам къде да ида. Татко раздаде всичките си земи. Имаме пари, но баба няма да ме послуша. Тя никога не ме слуша. Не може ли да си наемем пазачи?

Отново се разнесе кикот.

— Пазачи? Ти наистина не знаеш нищо.

— Поне не аз съм затворената в килер! — тросна се тя, разгневена.

На това момчето нямаше отговор. Последвалото мълчание продължи минута. Хаерн го наруши пръв, при което Делисия се почувства малко по-добре.

— Съжалявам — каза той. — На колко си години, Делисия?

Тя се изпъчи, макар че той не можеше да види.

— На десет. Почти на единадесет.

— Аз съм едва на тринадесет — каза Хаерн. — Не мисля, че някой от двама ни познава света, нали?

Девойката почти взе това за обида, но после не обърна внимание. Беше й трудно да спори, докато трепереше от страх и студ.

— Наистина ли мислиш, че някой друг ще се появи, за да ни нападне с баба? — попита Делисия.

— Да.

Тя въздъхна. Обгърна я нов пристъп на ридания. Хаерн отново я изчака да се успокои. Колко ли време бе минало? Баба й не трябваше ли вече да се е върнала със стражите?

— Защо си тук? — попита Делисия, след като обърса лице с ръба на ризата си.

— Вече ти казах. За да те защитя.

— Но това е глупаво. Ти си съвсем малко по-голям от мен!

— Онзи мъж е мъртъв, нали?

Начинът, по който той изрече това, породи нови тръпки у нея. Тя приседна на пода, притисна колене към гърдите си и ги обгърна с ръце. Погледът й все така не се отделяше от вратата на килера, но този път причината за това бе странно любопитство. Как ли изглеждаше лицето му под маската?

— Стражите няма наистина да те убият, когато дойдат, нали? — попита Делисия. — Ти каза това, за да те пусна.

— Те знаят кой съм. Дори това само по себе си е достатъчно, за да докара смъртта ми.

Тя отново си помисли за маската.

— Ти знаеш кой ни преследва. Това означава, че би могъл да ни помогнеш. Ще можеш ли? Вече си попречил на един от тях. Можеш ли да го сториш отново?

— Не зная — отвърна Хаерн. — Може би трябва да ме оставиш на пазачите.

Изглежда това я разпали.

— Ако можеш да ми помогнеш, кажи! Няма да те оставя да умреш по такъв начин. Татко… Татко винаги казваше да съдим хората по делата, не по думите или имената им.

— Някои имена са прекалено напоени с кръв и трябва да бъдат съдени — тихо каза момчето.

Делисия поклати глава. Баща й често бе повтарял определени неща в проповедите си.

— Милостта е по-силна от кръвта.

Някъде в къщата се отвори врата. Делисия изтръпна, но в следващия миг чу вика на баба си.

— Дел? Аз съм, мила. Водя и пазачи!

Момичето погледна към коридора, после отново спря погледа си върху вратата на килера. Не, не можеше да го направи. Не можеше да го остави да умре.

Макар че още беше малка, тя бе висока колкото баба си. Това не бе голямо постижение, по-скоро баба й бе дребна и превита от годините.

Делисия се покатери върху стола и стисна кинжала. При второто дръпване той остана в ръката й. Няколко трески се отрониха от дървото.

— Кажи нещо, дете, плашиш ме! — кресна баба й.

— Тук съм — извика Делисия в отговор, измести стола и отвори вратата. Хаерн изчакваше, пристегнал маската пред лицето си. Тя бе подгизнала от кръв.

За частица от мига тя очакваше той да я нападне. Но той не го стори, а продължаваше да се взира в нея.

— Не стой като пън — прошепна тя. — Скрий се!

Когато баба й се появи, придружена от двама едри стражи в кафяви брони, Делисия седеше на стола и се усмихваше, макар че в очите й личеше страх.

— Добре ли си? — попита старицата, докато я прегръщаше. Войниците се бяха заели да разглеждат трупа в коридора. Когато внучката не отговори, бабата погледна към вратата на килера и видя, че е открехната. — Той направи ли ти нещо? — ужасено каза тя.

— Нищо ми няма. Той просто избяга. Не беше опасен.

— Не бил опасен? Не… Ти изобщо видя ли какво бе сторил с другия? Беше му прерязал гърлото, глупачке!

В този момент единият от стражите влезе в кухнята и се огледа уморено.

— А къде е момчето?

— Избяга — каза Делисия, изпреварвайки бабиното заекване. — Ритна вратата и избяга.

Войникът изсумтя.

— Видяхте ли как изглеждаше?

— Носеше маска — каза старицата, вече овладяна. — Не се сетих да я сваля.

— Значи няма какво да се прави. Какво смятате, че е станало с онзи крадец? Тези рани не приличат на нанесени от момче.

— Казах ви каквото зная — рече старицата.

Войникът сви рамене и излезе. Двамата с другаря му разглеждаха тялото още няколко минути, после символично претърсиха къщата. Скоро се появи трети войник, докарал кола. Първите двама натовариха трупа в нея.

— Най-добре си вземете някой и друг наемник — посъветва ги един от тях на тръгване. — Не мисля, че ще представлява проблем за вас.

През цялото време Делисия остана на стола, защото не се осмеляваше да напусне кухнята. Когато старицата отпрати стражите и се върна, лицето й бе почервеняло.

— Добре се изложих тази нощ — каза тя. — През целия път им разказвах за опасния младеж, затворен в килера, а можах да им покажа само валма прах и малко гнило зеле!

Старицата улови погледа на Делисия да се насочва над рамото й и се извърна, за да погледне. Върху тезгяха, оставил отворени вратите на шкафа, в който бе стоял скрит, седеше Хаерн. Момичето се сгърчи, когато баба й изпищя пронизително.

Глава деветнадесета

Третото скривалище се оказа търсеното. Велиана се огледа, за да се убеди, че наоколо е пусто, сетне отмести нужната тухла в градските стени. Изщрака лост, невидими колела се завъртяха. Пръстта пред краката й се раздвижи заради отварянето на метален капак.

Жената намести тухлата обратно, спусна се в отвора и дръпна капака над главата си. Тайният вход щеше да остане видим поне ден или два, докато отгоре му не се натрупаше нова мръсотия. Но в случая това не бе от значение. Ако Гилеас Червея наистина бе издал това скривалище, оставаше им по-малко от час, за да избягат.

След затварянето на капака я обгърна непрогледен мрак, но тунелът се простираше само в една посока, без разклонения. Велиана легна по корем и започна да пълзи напред. След около двадесетина крачки проходът започваше да се издига нагоре. След приблизително същото разстояние тя си удари главата в някакви дъски. И изруга, притискайки ръка към болезнено пулсиращото чело.

Обикновено през дъските на преградата в другия край на проходите се процеждаше светлина. Но тук бе тъмно.

Велиана опипа около себе си, намери лост и го дръпна. Разнесе се стържене. Прилив на въздух показа отместването на капака.

Сега се изясни причината за липсата на светлина: жената се бе озовала в обширно мазе. Макар да знаеше пътя до това укритие, Велиана не бе идвала тук.

Нищо чудно, че Джеймс е избягал именно тук. Това място изглежда огромно.

Самото мазе не беше осветено, но от дясната й страна светлееше стълбище, към което тя се отправи. По пътя едва не се препъна в някакъв сандък. Тя стисна зъби, за да задържи нова ругатня.

В подножието на стълбището Велиана погледна нагоре. На рамката на вратата се бе облегнал мъж, застанал с гръб към мазето.

— Накарайте Джек да хвърля отново! — викна той. — Прекалено оживено ги разклащаше. Сигурно ги е заменил с подправени!

Едновременно с последните думи кинжалът на Велиана се притисна към гърлото му. Тя бе успяла да се изкачи напълно необезпокоявана.

— Небрежният постови е мъртъв приживе — процеди тя и грубо извърна главата му към себе си. Крадецът се вцепени.

— Здравей, Вел — нервно се усмихна мъжът. — Радвам се да видя, че отново си сред нас и си си възвърнала веселието.

Велиана го познаваше, естествено. Това бе Джори, калпаво попълнение, най-вероятно дължащо издигането си на липсата на други кадри.

— Махни се от пътя ми. — Тя го блъсна встрани. Неколцина гилдичари скочиха от масата си. Двама от тях сграбчиха кинжали, а останалите просто се вторачиха.

— Ти би трябвало да си мъртва — каза онзи, стискащ зарове в ръката си. Явно това бе Джек, върху когото тегнеше подозрение в измама.

— Съжалявам, че ви разочаровам. Къде е Джеймс?

— Какво е станало с лицето ти? — попита един от крадците. Велиана подмина въпроса му.

— Горе е — отвърна Джек.

— Запалете факли и ги разпръснете от мазето. И двама да останат на пост. На пост, а не на върха на стълбите, с гръб към тайната врата, просещи си болт в сърцето. Някой наблюдава ли главния вход на сградата?

— Само Гари — рече друг. — Всичко е спокойно. Гилдиите започнаха да ни оставят на мира, след като Джеймс се съгласи да участва в замисъла на Трен.

Велиана застина.

— Съгласил се е? Кога?

— По-рано тази сутрин — каза Джори. — Къде беше, Вел?

Тя тръсна глава, може би в опит да подреди мислите си.

— Не сега. Трябва да говоря с Джеймс. Вървете да пазите при вратата. И един да обхожда прозорците.

— Защо? — поинтересува се един шишко от ъгъла.

— Защото Трен знае, че сме тук — отвърна Велиана. — И няма да ни остави на мира, нито сега, нито когато и да било.

— Но ние се съгласихме с исканията му — възрази Джек. — Надали той…

— Следващият, който оспори, ще получи нож в гърлото — изкрещя жената.

Това ги смълча, помисли си тя и с бърза крачка започна да обхожда къщата, дирейки път към горните етажи. Най-сетне откри някакво виещо се стълбище и започна да се изкачва по две стъпала наведнъж. На втория етаж Велиана се огледа — коридорът се простираше в две посоки. Подбра една произволно и закрачи. Спря я глас, назовал името й.

— Велиана?

Две врати по-надолу тя откри Джеймс седнал на ръба на леглото си. Гол.

Без да се изчервява или отмества поглед, Велиана скръсти ръце зад гърба си. Млада руса девойка лежеше в леглото, омотана с тънки чаршафи, които не скриваха очертанията на тялото й.

— Съжалявам за лошия момент — каза тя. — Надявам се, че пристигам в края, а не в началото.

Джеймс се засмя.

— Ние от рода Берен не признаваме начало и край, а само кратки антракти.

Той се изправи и започна да нахлузва панталоните си. Жената в леглото се размърда, за да се възползва от освободилото се място.

— Коя е тя? — попита Велиана, когато Джеймс излезе и затвори вратата след себе си.

— Една от слугините на Леон Кънингтън. Защо?

Ченето й увисна.

— Да не си се побъркал? Тя може да издаде убежището ни!

Джеймс отново се засмя.

— Знаеш как се отнася той с тях. Малко е вероятно тя да се върне при него, какво остава да му носи информация.

Веселието му изчезна, когато видя лицето й.

— В името на Ашур, какво ти се е случило? — попита той и внимателно протегна ръка към белега. — Още ли боли?

— И още как. Освен това няма да се оправи. Остави това. Какви са тези приказки за споразумение с Трен?

Джеймс въздъхна и влезе в отсрещната стая. Това помещение бе напълно празно, единствено голяма жълта завеса закриваше прозореца. Той я отмести и се загледа в града.

— Планът му може и да е самоубийство, но има и шанс да успее. Ако бяхме продължили да се съпротивляваме, тази нощ щеше да се окаже последна за нас. Две от скривалищата ни бяха опожарени. Видя ли?

Тя кимна. Джеймс поклати глава, свил пръсти пред гърдите си.

— Изгубихме толкова много хора. От територията ни не остана почти нищо. Дори и сега ще изгубим повечето от членовете си, освен ако не извадим късмет и не направим голям удар. Какво можех да сторя, Вел? Да продължа да се боря срещу всички останали гилдии?

— Изглежда останалите гилдии започват да се изнервят — каза Велиана. — Трен се опита да ме привлече. Той се страхува, че останалите ще го изоставят, ако се опита да привлече някого насила.

Джеймс се засмя.

— Самият той не е сторил нищо, само насаждаше мълви и идеи и остави другите гилдии да ни поглъщат живи. Онези, които имат най-близки отношения с Паяковата гилдия, получиха най-добрата територия… най-добрата ни територия. Искал е да те привлече, защото така би било най-лесно. Бърз преврат с няколко трупа, след който той получава поредната марионетка начело на гилдия. Но и алтернативата не го затрудни кой знае колко. Да вземем за пример Кадиш Вел. Колко време неговите Ястреби точат лиги по териториите на север от улица „Желязна“. Е, сега той ги получи. Пет години воюваме заради негодника, а сега той не се поколеба да ни хвърли на кучетата, задето се осмеляваме да не приветстваме налудния му замисъл.

— Ние нямаме приятели. Никога не сме имали — отвърна Велиана.

Джеймс отново посочи към лицето й.

— Кой ти причини това? Затова ли нахлу така?

Тя се извърна, неочаквано засрамена.

— Не. Гилеас го стори, но вече е мъртъв. Аз го убих… Джеймс, преди няма и два часа Червея продаде информация на един от хората на Трен. И злорадстваше как издал скривалището ни на Фелхорн.

— Това няма никакво значение — настояваше Берен.

— Но той беше толкова самоуверен. Освен това заяви, че е издал пред краля замисъла на Трен за нападението.

Този път лицето на Джеймс помръкна.

— Трен няма да ти повярва. Да му кажем, че човек, който случайно е мъртъв и не може да потвърди, е издал плана му пред краля? Ако сторим това, Фелхорн ще реши, че търсим нов и не толкова очебиен начин да саботираме намеренията му. Или по-лошо, ще реши, че ние самите сме го издали пред краля. Проклет дребен червей!

Това трябваше да се стори забавно на Велиана, ала в момента не й беше до смях.

— Не можем да продължим — каза тя. — Не можем да се самоубием заедно с него.

Джеймс я прегърна през рамо и я притисна към себе си.

— Разкажи ми всичко за случилото се.

Велиана разказа за залавянето си, противната поява на Гилеас и изникването на безликата жена. Тя не премълча нищо, дори и посещението си в храма на Карак. В края на историята лицето на Джеймс бе придобило познатото вкаменено изражение на планирана смърт.

— Значи Вик те е предал на Паяците? Знаех, че го няма, но бях сметнал, че е бил убит в засадата, заедно с Уолт и теб. Рано или късно ще го открием и ще му покажем как отмъщава Пепелта.

— Какво да правим? — попита Велиана. — Гилеас трябваше да подаде на краля лъжлива информация за подготвяно убийство и да издаде скривалището на Фелхорн. Така войската щеше да се погрижи за него. А вместо това Червея е издал истината. И сега сме принудени да участваме в план, който означава сигурна смърт, а не можем да се оттеглим, защото това също би означавало гибел.

Джеймс стисна рамото й.

— Ще си придаваме вид, че участваме. Възнамерявам да оцелея, за да разчистя сметките си с Вик и Кадиш. А когато нощта на събирането настъпи, не ние ще бъдем онези, които ще умрат.

— Какво имаш предвид? Да не искаш да кажеш…

— Точно това искам да кажа. В коя друга нощ Фелхорн ще остане по-уязвим? В коя друга нощ цялата му репутация ще бъде заложена? Сбирката е ключът, Вел. Унищожим ли го, всичко, построено от него, ще рухне. След това ние ще се договорим отделно с Трифектата. Нека останалите се сражават с наемниците. Само от курвите ни ще изкараме десет пъти повече.

— Имам ти доверие — каза Велиана и се отдръпна от ръцете му. — И дори възнамерявам да ти помогна. Но първо искам да ми обещаеш нещо.

— Какво?

— Синът му ще остане за мен.

Джерънд Кролд се чувстваше особено уязвим в стола си, дори и заобиколен от яките крепостни стени. Сутрешният разговор не му даваше мира.

— Трен би искал да поговори с теб — бе казало едно от момчетата за всичко. Джерънд не бе могъл да го разпознае.

— И каква причина бих имал да се съглася да разговарям с него? — бе попитал Кролд, пропускайки да попита момчето за източника на знанието му. Паяците пускаха нишките си навсякъде.

— Важно е. Става дума за Златоливника. Бъди в стаята си. И бъди сам, иначе ще умират хора.

Веднага след това хлапето бе изчезнало, а Джерънд бе останал да стои вцепенен в коридора. Събирането? Нима Трен знаеше, че плановете му са станали достояние на кралския съветник?

През остатъка от деня Джерънд бе изглеждал спокоен, но само привидно. Трябваше да е приел думите на хлапето за нелепи. Покоите му в замъка бяха малки, но луксозни и, по-важно, изключително безопасни. Пазеха го непристъпни стени и купища войници. Въпреки това никога не се бе притеснявал така за живота си, дори и след заключването на вратата и прозорците.

Защото в продължение на години бе слушал за постиженията на Трен Фелхорн. Това беше човек, избил цяло кралско семейство (две, ако на слуховете можеше да се вярва), ограбил самия Кънингтън, без онзи да забележи, и посякъл Сер Морак, най-знаменития керски фехтовчик — макар да имаше непрекъснати спорове относно честността на дуела. Нима няколко стени и врати можеха да спрат подобен човек?

Джерънд остави чашата си и започна да обхожда стаята. Искаше му се съпругата му да бъде тук. Но той я бе отпратил — и не в обичайното имение, а в скромен бижутерски магазин, разположен в южната част на града. Тя щеше да остане там два дни. По-рано бе смятал, че там тя ще бъде в безопасност, но сега вече не бе достатъчно сигурен. Тамошните пазачи бяха способни да откажат обикновените крадци. Но Трен…

— По дяволите — промърмори Кролд и стовари юмрук върху скрина. — Той е човек, а не призрак. Стените и вратите представляват преграда и за него.

Силните и гневни думи не успяха да го успокоят. Затова Джерънд се приближи до леглото си и свали рапирата от стената. Хладният метал го накара да се почувства малко по-добре.

Уменията му може и да отстъпваха на Сер Морак, но пак бяха значителни. Поне така щеше да умре с оръжие в ръка, а не задавен от отровен залък.

Часовете пълзяха едва-едва. За да убива времето, съветникът започна да чете, положил книгата до рапирата си. Съсредоточението му бе далеч по-накъсано, отколкото му се искаше да признае. На моменти оставяше книгата и нанасяше няколко удара, за да се упражни. Не можа да си припомни точното време на последната си тренировка — някъде преди година, а може би и повече. Непростимо дълго. Трябваше да си намери партньор, и то добър. Антонил Копернус, началникът на дворцовата стража, може би щеше да се окаже подходящ кандидат…

Почукването на вратата едва не го накара да подскочи. Джерънд се извъртя с все оръжието си. Когато осъзна, че вратата е все още заключена и че никакъв призрак не е преминал отвъд, той се почувства страшно глупаво. Прибирайки рапирата, съветникът се приближи и отпусна ръка върху дръжката на вратата.

— Кой е?

Вратата се раздвижи неочаквано. Масивната дъбова преграда го удари по челото. Докато падаше, Джерънд Кролд се опита да изтегли оръжие. Но гърбът му се удари в сандъка край леглото. Рапирата издрънча върху каменния под. Посегналите да я уловят пръсти се оказаха премазани под тежък ботуш.

— Изправи се — нареди глас. Груби ръце го сграбчиха за дрехите, изправиха го на крака и го блъснаха към креслото. Притиснал наранената си ръка към гърдите, Кролд можа да огледа нападателите си. Те бяха двама: жена с пристегната назад черна коса и Трен Фелхорн. Джерънд никога не бе го виждал, но бе чел и чувал множество описания.

Жената изтегли един от кинжалите си и започна да го подхвърля небрежно, а Трен затвори вратата. Когато Кролд отново погледна към рапирата си, чернокосата хвърли кинжала. Острието се вряза съвсем близо до кожата му, разкъсало робата му.

Тя мълчаливо поклати глава.

Фелхорн внимателно избута жената и застана пред Джерънд със скръстени ръце. В очите му блестеше смърт.

— Знаеш ли кой съм? — попита Трен.

— Да — отвърна Джерънд Кролд, стараещ се да звучи храбро. Колко пъти се бе изказвал пренебрежително за него пред краля и останалите благородници. Сега бе готов да си вземе назад всичко казано. Къде се бавеха проклетите стражи?

— А знаеш ли защо съм тук?

Кролд кимна отново.

— Мисля, че да.

— Би ли ми подала рапирата, Кайла?

Жената взе оръжието и го подаде с дръжката напред.

— Благодаря ти. — Трен бързо огледа острието. — Солидна изработка, макар и малко претрупана. Само с този рубин едно семейство би могло да изкара цял месец. Познавам те, Кролд. Твоят род е прогнил и безполезен като дръжката на рапирата ти. Род на подмазвачи и предатели, но не и предводители.

Фелхорн изтегли единия от късите си мечове и го задържа пред лицето на Джерънд.

— Виждаш ли това? Простовато оръжие, но добре изработено. Няма нищо излишно. Ти си забравил, че си само инструмент, Кролд, нищо повече. Ако се преструваш на нещо друго… ще изникнат опасни последици. Кажи ми, скъпи кралски съветнико, кое острие би предпочел да те намушка: моят къс меч или собствената ти рапира?

Джерънд хвърли бърз поглед към оръжията.

— Рапирата — каза той.

— Добър избор — одобри Трен и го наръга в гърдите. Ударът бе насочен встрани от органите, в плътта близо до рамото. Джерънд се сгърчи от болка. Кръвта му рукна по виолетовата роба. — Хората винаги ще се страхуват повече от мен. Това е причината аз да съм по-могъщ от теб, от Трифектата и от краля. Ти играеш игрички, а аз се занимавам с кръв. Синът ми не е една от фигурките ти.

Синът му! Той е тук заради сина си, а не заради нападението?

Лицето на Джерънд пребледня. Трен имаше множество основания да го убие. Дано поне мъченията не траеха дълго.

— Изглежда е на път да припадне — обади се Кайла.

Фелхорн завъртя острието на рапирата. Прясна болка се разпръсна из цялото тяло на съветника.

— Би трябвало да те убия — каза Трен. — Но няма да го направя, защото можеш да ми послужиш. Искам Трифектата да бъде унизена, а ти имаш възможността да сториш това, Джерънд. Твоята дума е думата на краля. Разбираш ли какво ти казвам?

Джерънд кимна.

— Разбирам. Аз не служа на Трифектата и мога да изпълня желанието ти.

Трен прихна.

— Можеш, но дали ще го сториш? Какво ми гарантира, че ще изпълниш обещанието си, след като си отида?

— Заложниците са чудесна гаранция — вметна Кайла.

И двамата замълчаха, за да оставят на Кролд възможност да разбере значението на думите им. Съветникът местеше поглед между лицата им, застинал.

— Заловили сте Марта.

— Все пак можел да мисли — каза чернокосата.

— Още не съм я заловил. — Трен издърпа рапирата. Изглеждаше готов да я прибере, но вместо това притисна окървавения връх до шията на Кролд. — Но зная къде си я скрил. Няма да я изпускам от очи до края на срещата. Опиташ ли да я измъкнеш или да изпратиш още пазачи, ще страдаш. И ако не правиш каквото ти наредя, ще се погрижа и последният мъж от гилдията ми да й се наслади. Където и да си я скрил, ще я намерим. Ясен ли съм?

— Напълно — изхриптя Кролд.

— Задачата ти е лесна — поде Кайла. Трен направи крачка назад и хвърли рапирата върху леглото. — Много скоро в града ще започнат да се стичат наемници. Може би дори вече са започнали. Ще пристигнат и огромни кервани с храна, вино и танцьорки. Обложи ги с данъци. Сериозни данъци.

— Но Трифектата ще…

Джерънд млъкна, осъзнал колко глупаво ще прозвучат думите му. Кайла усети и се засмя.

— Точно това е идеята. Всички наемници ще изискват повече, за да могат да си позволят поскъпналите удоволствия. Второ, ще прокараш закон, забраняващ на повече от петдесет наемници да се събират на едно място, без значение къде.

— Представи го като мярка за запазване на реда — вметна Трен.

— Нека се знае, че самите провинили се наемници ще бъдат глобявани — продължи Кайла. — Нека започнат да се тревожат за собствените си джобове.

— Ще направя каквото мога — настоя Кролд. — Но няма да бъде лесно.

— Трето. И това е най-важното. Сред наемниците на Трифектата има стотици, които не са си плащали данъците. В продължение на години ти си си затварял очите за тази практика. Но вече не.

— Ще се постарая да събера парите.

Трен поклати глава.

— Не ги глобявай, а ги арестувай.

— Да ги арестувам? За какво?

Когато Трен отново посегна към рапирата, Джерънд пребледня.

— Така ще направя. Укриването на данъци е сериозно престъпление. Повечето ще се съгласят да платят глобите, за да не останат затворени. Това достатъчно ли ще е?

— Да — каза Кайла. — Когато събирането приключи, ще оставим жена ти.

— Дори ще дам дума, че никога повече няма да я заплашваме — каза Трен. — Но само ако сътрудничиш. Ясно ли е?

Беше повече от ясно.

Кайла открехна вратата и надникна навън. След като се убеди, че е чисто, тя вдигна сивата си качулка и направи знак на Трен.

На излизане Фелхорн се приведе към креслото и прошепна в ухото на Джерънд:

— Няма да те убия. Ще те прикова на стената на килията, срещу тялото на жена ти. След като ти отрежа клепачите, ще трябва да я гледаш как гние жива. Прокарай законите и се погрижи за налагането им.

Кайла се стрелна навън. Трен я последва.

Глава двадесета

Най-сетне старицата се успокои достатъчно, за да изслуша момчето. Разбира се, това се случи след проваления й опит отново да го удари с тиган.

— Моля те, изслушай ме — каза юношата. Делисия стоеше до нея, галеше я по ръката и правеше всичко по силите си да я успокои.

— Нахлуваш в дома ми, убиваш човек, скриваш се от войниците и очакваш да стоя да те слушам? — каза бабичката. — Може да си вълче, но си оставаш глупак.

— Бабо! — изхленчи Делисия.

— Добре де. Говори, момче.

— Името му е Хаерн — каза внучка й.

— Хубаво. Хаерн — изсумтя старицата. — Какво искаш да ми кажеш?

— В града Делисия не е в безопасност — рече Хаерн. Той се бе облегнал на вратата на килера. Няколко сухи листа все още бяха полепнали по дрехите му, останали от промъкването в градината. Той стискаше едната от свещите, които Делисия бе запалила. Другата се намираше в ръката на старицата.

— Градът не е безопасен за никого. С какво Делисия е по-различна?

— Трен Фелхорн от Паяковата гилдия нареди убийството на баща й — каза Хаерн. Той не отделяше очи от лицето на старицата. Изглежда се срамуваше да гледа към момичето, но бе прекалено горд, за да се вторачи в земята. — Бях там, когато се случи.

— Искаш да кажеш, че си участвал — каза старицата. — Не съм глупава. Виждам, че носиш гилдийни цветове. Каква роля ти беше отредена? Да се оглеждаш за стражи? Или да преджобиш трупа на клетия й баща, когато зяпачите се оттеглят?

Хаерн стовари юмрук върху вратата на килера. Движението освободи едно от листата, полепнали към ръкава. Делисия се загледа в полета му.

— Няма значение — рече Хаерн. — Мъжът, когото убих, бе изпратен да довърши задачата. Сега той е мъртъв, така че Трен ще изпрати друг. И трети, ако се наложи. Той не оставя недовършени неща. Делисия трябва да избяга, колкото се може по-бързо и незабелязано.

— Мисля, че той е прав, бабо.

— О, не се съмнявам — изсумтя старицата. — Ти си готова да повярваш на всяка дрънканица, която чуеш. Откъде бихме могли да знаем, че Трен има нещо общо със смъртта на баща ти?

— Адски добре знаеш, че гилдията на Паяците е отговорна — каза Хаерн.

— Мери си приказките, момче, за да не ти натрия устата със сапун! — тросна се старицата.

За тяхна изненада Хаерн се размърда неловко и сведе глава.

— Извинявам се.

— Поне имаш известно възпитание. И изглежда си прав. Появата на крадец след онова ужасно убийство на улицата не може да е съвпадение. Може да съм стара, но поне ми е останал достатъчно ум, за да разбера това.

— Къде бихме могли да отидем? — попита Делисия. Тя изглеждаше на път да се разплаче. Предвид всичко, което й се бе струпало в последно време, никой не можеше да я вини.

— Ние няма да ходим никъде, детето ми — рече бабичката. — Колкото и да ми е мъчно, ти ще трябва да отидеш на място, където и най-коварният от крадците не би могъл да те достигне. Баща ти бе добре почитан от жреците на Ашур. Убедена съм, че те ще се съгласят да се грижат за теб. Отвъд белите им стени светът ще забрави за теб.

Момичето преглътна сълзите си.

— Ами Тарлак? Ще го видя ли отново?

Бабата я придърпа към себе си и я целуна по бузата.

— Разбира се. Брат ти е в безопасност при онзи магьосник. Сега трябва да се погрижим за твоята безопасност, иначе той ще вземе да ме превърне в жаба, задето съм позволила нещо да се случи на сестра му.

— Не искам да те оставям — каза девойката. Старицата леко поклати глава.

— Аз също не искам да се разделяме. Но вече изгубих сина си. Не бих понесла да изгубя и теб. Вече съм стара. Когато умра, няма да има кой да се грижи за теб. Обещавам ти, че жреците ще ти дадат добър дом.

Делисия също я целуна. Когато се обърна, Хаерн бе изчезнал. Вратата на килера бе оставена открехната.

— Странно момче — каза старицата. — Надявам се да не те издаде.

— Имам му доверие — настоя Делисия.

Старицата изсумтя, засмя се и се задави.

— Нищо чудно и да си се влюбила в него — мистериозно момче с маска. Всяка девойка си мечтае за такъв ухажор.

Делисия се намръщи и сръчка баба си в ребрата. Старицата отвърна на жеста, след което и двете се разсмяха.

— Хубаво е, че се усмихваш. Ще пазя този смях до края на дните си. Сега върви да си събереш багажа. Не вземай много, само колкото можеш да носиш. Не бива да губим нито миг.

Когато момичето й обърна гръб и забърза към спалнята, лицето на бабата изгуби веселието си, устната й затрепери, а очите се навлажниха. Когато Делисия се върна, притиснала няколко рокли към гърдите си, старицата вече се усмихваше, скрила сълзите си зад нов смях.

Пеларак беше побеснял. Вече два дни очакваше Зуса и сестрите й да се върнат с Алиса, но не бе получил никаква вест. Макар по време на сутрешната служба той да не допусна никакви грешки в ритуала, вярващите усетиха разсейването му. Гневът се бе промъкнал в думите му, а подтикванията му към покаяние и смазването на хаоса бяха особено покъртителни. В края на церемонията той коленичи пред огромната статуя на бога, за да се окъпе в лилавата светлина.

— Нещо те тревожи — каза коленичещ до него мъж.

— Светът е тревожно място — отвърна Пеларак и отвори очи. В следващия миг се усмихна, разпознал коленичилия. — Етрик, толкова се радвам да те видя! — Свещеникът се изправи и го прегърна. — Щастлив съм, че си се върнал толкова бързо.

Етрик се усмихна. Той бе много висок. Пеларак бе успял да го прегърне, защото мъжът бе останал на колене. Личеше, че е пристигнал току-що — още не бе успял да свали черните си доспехи. Огромен меч бе окачен на гърба му. Главата му бе изцяло обръсната, покрита с тъмнолилави татуировки.

— Жреците ви все по-рядко навестяват Омн — каза Етрик. Гласът му бе плътен и приятен за ухото. — Карден ме изпрати, за да оценя състоянието на нещата. Дрязгите между Трифектата и гилдиите вече са достояние на всички.

— Каня те на обяд — каза жрецът. — Гладен ли си?

Дълбоко в недрата на храма бе разположена ъгловата зала без украшения. В средата й се издигаше дълга маса. Появата на Пеларак накара прислужващите да се разтичат — това бяха млади послушници.

— Трудно ми е да си те спомня като едно от тези момчета — каза върховният жрец. — Виждал съм толкова много от тях да израстват и да надяват броня или свещеническа роба. Мнозина посягат към величие, но малцина го достигат.

— Интересно какво ли ще постигна аз. — Етрик се настани срещу домакина си.

— Ти ще бъдеш тъмен паладин, от когото палетата на Ашур ще треперят — каза Пеларак.

Наобиколиха ги деца, понесли лъжици, чинии и голямо гърне със супа. След като храната бе поднесена, двамата сътрапезници сведоха глави в мълчалива молитва. След това Етрик започна да се храни с видим апетит. Пеларак почти не се докосваше до своята купа.

— Трябва да призная, че идването ми тук се дължи не само на топлите ти думи и топлата храна — каза Етрик, след като бе залял глада си с половината порция. — Макар Карак да ми е свидетел, че се нуждаех и от двете. От тръгването не бях хапвал нищо читаво. След толкова месеци пътуване…

— Имаше ли някакви проблеми по пътя?

— Един глупец си беше внушил, че може да ме убие, за да си заслужи място в Цитаделата — засмя се Етрик. — Но не бих нарекъл това проблем, по-скоро отегчение. Почти бях стигнал Кинамн, където пътят се извива сред хълмовете. Идиотът се бе скрил сред скалите и си мислеше, че ще успее да ме простреля от засада. Убеден съм, че е възнамерявал да представи съвсем различна история, когато е предавал главата ми.

— Дори и с тази си постъпка е бил по-дързък от паладините на Ашур в последно време. — Пеларак остави чинията си. — Боя се, че тази скука поражда напрежение сред собствените ни редици.

— Това е причината за посещението ми. Казал си на Карден, че се тревожиш. Сподели тревогите си с мен, за да ги изпепеля и отстраня.

— Чувал ли си за безликите? — попита жрецът.

Челото на Етрик се сбръчка в размисъл.

— Не. Не съм.

— Ела — надигна се Пеларак. — Ще ти покажа.

Той отведе госта си още по-дълбоко в храма, на долно ниво, където се намираше голям и претъпкан склад. Помещението бе пълно с кутии, струпани около колоните.

Жрецът повдигна ръка. Лилав огън обгърна пръстите му.

— Преди около двеста години жреците на Ашур успели да привлекат мнозина от братята ни. Това станала причината присъствието ни във Велдарен да отслабне и да бъдем прогонени от града. Както можеш да си представиш, сражавали сме се ожесточено и с покрусени сърца. Неколцина от отстъпниците се покаяли, избягали от храма на Ашур и се проснали пред портите на светилището ни в Кинамн.

Докато говореше, Пеларак не спираше да напредва сред лабиринта стари брони, мечове, сандъци с плат и запаси храна. За момент той спря, почеса се по брадата, за да си припомни посоката, сетне се отправи към група картини, струпани една пред друга. Те бяха правоъгълни, всяка от тях споделяше дължината на излегнат човек.

— Ние сме подложили вярата им на изпитание — продължи Пеларак, започнал да размества портретите. Макар че ръката му бе обгърната в огън, пламъците не докосваха платната. — Онези, които останали живи, били допуснати обратно, макар и не изцяло. По онова време начело стоял блестящ жрец на име Терон Гемкрофт.

— Чувал съм за него — отвърна Етрик, загледан в отместваните картини. Те представляваха предимно портрети на някогашните върховни жреци, макар да се срещаха и батални сцени, сражения между ангелите на Карак и Ашур, а също и пейзажи. — Отрекъл се от богатството си, за да посвети живота си на бога. Карден много често го цитира в проповедите си.

— Като стана дума за него, как е той? — попита Пеларак.

— Твърд като стомана и жесток като метална ръкавица — подсмихна се другият. — Какво точно търсим, жрецо?

— Това. — Пеларак повдигна една от картините. Събеседникът му хвана един от ъглите, за да помогне. Двамата я изправиха.

Картината изобразяваше седмина мъже и жени, обвити в тъмни ивици плат. Само очите им бяха оставени непокрити. Те стискаха кинжали, тояги и мечове и бяха обвити в сенки, стелещи се като дим около телата им. В краката им лежаха над двадесет трупа — паладини на Ашур.

— Красива картина, макар и прекалено драматична — оцени Етрик.

— Това са безликите — каза Пеларак. Размисъл замъгли очите му. — Терон знаел, че простото приемане на предателите би ни отслабило. Освен това знаел, че отдадеността им би могла да принесе огромна полза, но само ако тя бъде непрекъснато подхранвана от спомена за измяната. Затова ги накарал да обгърнат телата си и да не отгръщат плътта до края на дните си. Безликите спели отделно и се хранели отделно. В един момент започнали да посещават отделни служби.

— Всичко това е много интересно, Пеларак, но бих искал да чуя конкретната причина, поради която ми го разказваш. Макар да ми се ще да проявя търпение, тукашният студ започва да прогонва топлината на супата.

Върховният жрец се засмя, макар в гласа му да нямаше веселие.

— Целях да изтъкна, че ние не наемаме безлики. Орденът им е наказание, а не чест. В момента имаме само три, жени, които позволяват на пола си да контролира делата им. Но вярата им в Карак остава силна. Затова ги държим отделно от нас и им позволяваме да живеят извън храма. Години наред те проявяваха покорство и служеха вярно на бога. Досега…

— Но сега са сторили нещо друго — отгатна Етрик и отново се загледа към седмината изобразени, окъпани в кръв и мрак. — Станали са неконтролируеми, нали?

— Да. С което изложиха на риск целия храм. — Жрецът стисна картината с пламтящата си ръка. — Тази дрязга между Трифектата и гилдиите не е от полза никому, особено на нас. Нито една от страните не би могла да ни предостави облаги. С намесата си бихме рискували единствено да издадем присъствието си. Това е недопустимо. И въпреки това тези трите на своя глава нанесоха удар срещу един от лордовете на Трифектата, като същевременно запращаха насреща ми лъжи и полуистини. После една от тях изникна с молба да увелича бройката им. Сякаш безликите са привилегия, а не наказание. Много пъти им давах нареждания, които изобщо не биват изпълнявани.

— Искаш да умрат — каза Етрик. Това не беше въпрос.

— Да — отвърна Пеларак. Огънят, пълзящ по пръстите му, промени цвета си в червен. Картината започна да дими. — Искам телата им да бъдат принесени пред статуята на бога. Орденът им води началото си от срам и непокорство. С това си неподчинение те отидоха прекалено далеч. Каква полза от слуга, който отказва да се подчинява? Тези три безлики имат пленница на име Алиса Гемкрофт. Тя трябваше да бъде доведена тук, за да остане под наша закрила, но вместо това сестрите я държат скрита. Открий безликите и ги убий. Но Алиса трябва да остане жива. В противен случай плановете ни се провалят.

Етрик наблюдаваше поглъщащите картината пламъци, без да обръща внимание на стелещия се към лицето му дим. Когато огънят достигна ръката му, той я раздвижи. Докосналият пръстите му пламък почерня и се срина на пепел. Докато картината и рамката й продължаваха да горят, Етрик изтегли меча си и се зарече:

— Ще ги преследвам до смъртта си — прошепна той. — Никое дете на Карак не е по-велико от своя господар.

Глава двадесет и първа

Уединението бе нещо, което Алиса рядко откриваше. Но имаше моменти, в които Йорен се отправяше на лов — въпреки че храна в лагера не липсваше. Тези моменти й бяха особено скъпи, защото тогава тя можеше да остане сама.

И тази сутрин той изчезна в гората с лъка си, за да се завърне с поредния убит трофей. Алиса се оттегли в далечния край на лагера, притичвайки край основата на един хълм, за да остане незабелязана от пазачите.

Тук ромолеше малък поток, съвсем плитък. Той се отправяше към недалечната река Кинел. Алиса се загледа във водите му. Радваше се, че заради калта не може да види отражението си. Несъмнено образът щеше да я погледне с потъмнелите очи и разгневените жилки, изпълнили белотата.

— Липсвам ли ти? — прошепна тя. Мислеше за Мейнард, останал сам в огромния си дом. — Липсвам ли ти, татко?

Йорен я бе убедил в противното. Бе изтъкнал, че баща й я е изпратил при Джон Гандрем, за да се отърве от нея; за да не замесва момиченцето в мъжките работи. И тя му бе повярвала.

Тя потопи ръце във водата, за да скрие и смътното отражение. Течният студ се обви около пръстите й. Алиса ги притисна към роклята, за да ги сгрее. Едната й ръка докосна скрития в подплатата кинжал. Младата жена отново си помисли да го използва, но — за пръв път — срещу себе си.

— Не е безопасно да се криеш от пазачите на Тео — каза глас зад нея. Алиса трепна и се извърна, стиснала дръжката на кинжала. Но в следващия момент се успокои.

— Защо, Зуса? — попита тя. Най-сетне се бе научила да разпознава безликите по гласовете им. Трябваше. В противен случай щеше да й се наложи непрекъснато да пита за имената им, с което щеше да изглежда като глупачка.

Безликата бе застанала със скръстени ръце. Покритото й лице се взираше в нея. Или поне това загатваше стойката на главата й. Заради начина, по който слънчевата светлина се отразяваше от плата, той бе станал изцяло непрозирен. Как ли Зуса виждаше през него?

— Нещо може да ти се случи. — Зуса се поколеба за момент, сетне приседна до Алиса. — Нещо лошо.

— Отдалеч бих забелязала бандити — отвърна Алиса и посочи към обгръщащата ги равнина.

— Не говоря за заплахи извън лагера. Самият Йорен би могъл да стори нещо лошо, ако реши, че се опитваш да избягаш.

Алиса се загледа във водата, надявайки се да скрие опасенията си.

— Защо ще си мисли, че бягам? Нали той е любовта на живота ми.

Тук Зуса се изсмя. Заради неочаквания звук Алиса подскочи.

— Да, разбира се, любовта на живота ти. Затова потръпваш, преди той да те докосне. Затова се усмихваш, когато те погледне, но не и преди това, и усмивката ти изчезва, когато погледът му напусне лицето ти. Йорен може и да е глупак, но аз и сестрите ми не сме.

Вратът на Алиса почервеня. Наистина ли не умееше да се прикрива? Или събеседницата й отлично умееше да разчита другите? Един бърз поглед към прикритото лице, обгърнато не само с плат, а и с усещане за заплаха, й показа, че втората догадка е по-вероятна.

Младата жена не бе сигурна как да продължи разговора. И дали изобщо да го прави. Все пак Тео Кул и синът му бяха наели безликите. А въпреки това Зуса се изказваше с презрение за Йорен…

— Съжалявам. Понякога се налага да се отдаваме по причини, различни от обич.

— А именно?

— Власт. Безопасност. Почит.

— Ако мислиш, че Йорен ти осигурява това, значи си не по-малка глупачка от него. Върни се в лагера, Алиса. Не бих искала да бъдеш наказана ненужно.

Зуса посегна към ръката й. Другата жена не се подчини и я изгледа мрачно.

— Противно на намекнатото от теб, не съм глупачка! Какво друго бих могла да сторя? Баща ми ще ме прогони, обвинявайки мен за вашето покушение. Някога бях наследница на едно от най-могъщите семейства в цял Дезрел. А какво съм сега? Подложка за сина на един гнусен бирник. Зная, че той ще ме използва, но един ден ще узнае каква грешка е допуснал с мен.

Скритите очи на Зуса я наблюдаваха мълчаливо. Алиса все така не помръдваше. Вече не я беше грижа за нищо. Беше й омръзнало да се преструва. Трябваше да получи миг уединение.

Обвитите пръсти бавно я пуснаха.

— Алиса — поде безликата и замълча за момент. — Какво би казала, ако се окажеше, че аз не работех за семейство Кул?

Другата жена не каза нищо.

— Какво би станало — продължи Зуса, настанявайки се на земята пред нея, — ако единствената причина за службата ни е желанието да дарим земя на Карак? Земя, понастоящем собственост на семейство Гемкрофт.

— Земя, обещана ви след смъртта на баща ми — додаде Алиса. Тя лесно бе сглобила пъзела.

— Земя, която ти също би могла да ни обещаеш.

Алиса поклати глава.

— Не мога да давам обещания, Зуса. Трябва да знаеш това. Дори и ако можех да убедя баща си да ме приеме отново, не мога да гарантирам, че той ще отстъпи земя за храм на Карак. Вие се опитахте да го убиете, а Мейнард не прощава.

— А ако той не се намира между живите?

Алиса впи пръсти в земята около себе си.

— Не — каза тя. — Не. В такъв случай вие не сте по-различни от Йорен и плужековидния му баща. Ако това е всичко, което можеш да ми предложиш, върви си в лагера. Искам да остана сама.

Зуса се надигна. Наметалото й само се обви около нея.

— Зная, че криеш кинжал в роклята си — каза тя на сбогуване. — Ще имаш само един шанс да го използваш. Само един. Трябва да знаеш, че има два типа наемници. Такива, които работят единствено за възнаграждението, и такива, които са способни да мислят сами.

— И от кой тип сте вие?

— Ние сме най-добрите, Алиса.

Тя изчака Зуса да достигне върха на хълма и се затича. Беше боса и калта не я затрудняваше. Макар да бе вдигнала полите на роклята си, мътната вода пак оплиска плата. Вече нямаше връщане назад.

Всички искаха смъртта на баща й. И искаха от нея да предостави власт, която не й се полага, на хора, които не я бяха заслужили. Не. Тя предпочиташе да избяга сред пустошта, отколкото да изтича обратно при баща си и да моли за милост. И то в този вид.

Алиса се обърна, видя Зуса да я гледа от върха на хълма и изруга.

Разстоянието, на което се бе отдалечила, внезапно изгуби значението си. Не беше от значение и това, че краката й тъпчеха тревата с цялата си налична бързина. Безликите бяха чудати създания, способни да се придвижват по невъзможен начин. Единствената надежда на Алиса бе да скрие дирите си. Но как? Наоколо нямаше дървета или постройки, нищо, което да използва за прикритие. Тя стисна зъби, за да подави писъка си. Защо Зуса бе останала? Защо бе спряла на върха, за да унищожи надеждата й за бягство?

В далечината пред себе си вече виждаше река Кинел. Дали не можеше да използва течението й, за да избяга? Само че водите й сигурно щяха да се окажат непоносимо ледени. Окаляните й крака вече започваха да се вкочаняват. Дъхът прогаряше дробовете й. Алиса продължаваше да тича, но това не бе от значение. Ръце докоснаха раменете й, крак наруши ритъма на нейните. Тя рухна на земята и започна да се търкаля. Тук тревата бе влажна заради близостта на реката. Зуса падна отгоре й.

— Защо? — почти изкрещя Алиса. — Защо просто не ме остави?

Безликата я сграбчи за раменете и я обърна. С рязко движение отмести белия плат, скриващ очите й. Пронизващи и зелени.

— Защото трябва да се изправиш срещу това, което ти предстои. Бягството може да ти спечели нож в гърба. Дъщерята на един лорд остава гордо изправена, с кинжал в ръка.

— И умира, пронизана в гърдите — отвърна другата. По лицето й бяха започнали да се стичат сълзи.

— Няма да го допусна. Без значение чие легло споделяш и чие име понесеш, няма да го допусна.

Алиса почувства, че в гърлото й започва да се събира буца.

— Защо? Защо ти е да правиш подобно нещо за мен?

Зуса се изправи и протегна ръка към нея.

— Мъжете са те покварили, отнасяли са се с теб като към фигурка за игра или играчка за леглото. Ти още не си способна да разбереш това, Алиса. Но то повече няма да се повтори. Не и докато имам силата да го предотвратя.

Макар това да й костваше огромно усилие, Алиса се довери и прие протегнатата ръка. Отново озовала се на крака, тя се огледа. Чувстваше се замаяна. Какво означаваше това? Какво променяше?

— Ела — каза Зуса, все още стиснала ръката й. — Да вървим в лагера, преди да са забелязали отсъствието ти.

По време на обратния път Алиса не каза нищо, все още се затрудняваше да се довери. Един от пазачите в лагера забеляза кръвта по роклята й, но не каза нищо. Присъствието на Зуса предотвратяваше обичайните въпроси.

Двете се отправиха към палатката на Йорен. Алиса се надяваше да успее да се преоблече на спокойствие, но младежът вече се бе върнал. Седнал край огъня, младият Кул доодираше едър заек.

— Какво е станало, мила? — попита той, когато забеляза окаляните дрехи. Алиса понечи да отговори, но бе изпреварена.

— Тя се подхлъзна край потока — рече Зуса. — Но не се притеснявай, все така силна е. — Тя обърна все още откритите си очи към нея. — Нали?

— Да — каза Алиса. Искаше й се действително да бе така, но не смееше да го повярва. Пръстите й докоснаха скритото оръжие. А Йорен продължи да обработва дивеча.

Моментът още не бе настъпил.

Глава двадесет и втора

От много време насам Трен не се бе чувствал толкова добре. До този момент две безредици бяха избухнали в южната част на Велдарен. Кралският съветник бе свършил работата си отлично. Войниците арестуваха десетки видни търговци, което оставяше сергиите и магазините им беззащитни. Самият Трен лично бе опожарил няколко склада. Цените на стоките, най-вече на храните, бързо се увеличиха двойно и впоследствие тройно. Наемниците, стекли се в града в очакване на предстоящото събиране, откриха, че работодателите им не са в състояние да им плащат. Някои си отидоха, а други…

Трен се засмя. Други охотно се бяха присъединили към гилдията му, за да се уверят, че усилията им ще бъдат възнаградени подобаващо. Онези, които не се бяха присъединили… Те умираха лесно.

Предвид глада, смущението и повишените цени, бедните квартали на града само чакаха някакъв повод да излеят гнева си. Много скоро изгладнелите щяха да се отправят на север, към останалите части на Велдарен.

Ако на шпионите отвъд стените можеше да се вярва, Лори Кинън и семейството му щяха да пристигнат в града днес, някъде след пладне. Бунтове, безработни наемници и събиращи данъци стражи представляваха фантастично посрещане.

Лори щеше да разгадае посланието веднага: Трен, а не той, контролираше града. Ако всичко се развиеше по план, клането, което щеше да се разрази на празненството, щеше да изпрати още по-силно послание.

— Сър — подвикна подире му Кайла. Той се бе отправил към стаята на сина си, за да го вземе със себе си на рутинна обиколка сред онези търговци, които все още работеха. Нещо му подсказваше, че те щяха да заплатят защитата си с особена готовност.

— Не съм сър — обърна се Трен. — Не съм рицар и не съм благородник.

— Извинявам се — отвърна жената и забави тичането си. — Не бях сигурна какво обръщение би изглеждало почтително.

Фелхорн я изгледа с неподправено учудване.

— Какво би могло да бъде по-почтително от собственото ми име?

— Така е. Както и да е, още не сме получили сведения от Уил.

— Прекалено дълго. — Трен отново продължи по коридора — Залавянето на съпругата на Джерънд не би трябвало да затрудни човек с неговия опит. Съмнявам се, че някой наемник би успял да го плени, не и жив. Щом Уил се крие, значи си има причина. И съм убеден, че…

Докато говореше, той отвори вратата на стаята и пристъпи вътре.

Арон бе застанал на колене, сключил ръце под брадичката си, опрял лакти върху леглото. Очите му бяха стиснати, но се отвориха сепнато при звука от отварянето на вратата.

Трен се вторачи в сина си. Около пръстите на момчето бе обвита сребърна верига, на която висеше златен медальон на Ашур.

Преди някой да е успял да реагира, Фелхорн отскочи назад, затръшна вратата, извъртя се и удари Кайла. Докато тя рухваше, първомайсторът изкрещя към хората си. Домът бе огромен, но въпреки това първите сиви плащове изникнаха само след секунди.

— Къде е Зенке? — кресна той. Със смесица от объркване и любопитство хората му поглеждаха към проснатата на земята Кайла, притиснала ръка към бузата си.

— Тук съм — отвърна въпросният и си проби път.

— Намери ми Крегон — нареди Трен. — Имам нужда от магията му. А вие двамата — той посочи — открийте Робърт Хаерн и го доведете в стаята ми. Кайла също. Вържете ги здраво.

Фелхорн отново отвори вратата на стаята. Арон бе седнал върху леглото. Амулетът лежеше до него — очевидно момчето знаеше, че не би имало полза да го крие. Баща му пристъпи вътре, грабна висулката и направи на сина си знак да го последва.

С разтуптяно сърце Арон вървеше на една крачка след баща си. Стомахът му се гърчеше неспокойно — той изпреварваше мисълта в предугаждането на наказанията, които го очакваха. Робърт му бе дал медальона. Кайла го бе подтикнала да се възпротиви. После идваше и въпросът с Дъстин и Делисия. Оказа се, че по време на нощното му отсъствие баща му бе пратил да го повикат. До този момент той не бе поискал обяснение за отсъствието. Но сега изглеждаше, че всичко това ще се стовари наведнъж в лицето му.

— Дръж си устата затворена, докато не те попитам — каза Трен.

Арон кимна. Запазването на мълчание бе сред нещата, които му се удаваха.

Баща му се отправяше към стаята си по заобиколен път. Очевидно искаше да предостави на хората си достатъчно време, за да извършат някакви приготовления. Мисълта определено не беше успокояваща. Арон се чувстваше отвратително. Бе допуснал грешка, и то глупава грешка. Само на два пъти преди това се бе молил на Ашур. И двата пъти бе почувствал смесица от срам и унижение. След това си беше спомнил начина, по който Делисия се бе молила пред него. Това, което правеше той, не беше същото. Можеше да почувства…

Затова бе опитал отново — този път защото не бе чул нищо за нея. С постъпката си може би бе застрашил живота си. Ако Трен го подложеше на мъчения, той щеше да проговори — Арон не си правеше илюзии в противното. И щом Трен узнаеше къде е, тя щеше да умре. Защо бе допуснал подобна грешка?

— Помни, че правя това за твое добро — каза баща му, когато двамата най-сетне доближиха стаята. Двамата мъже, които стояха на пост пред нея, се поклониха почтително.

Зенке бе отстранил столовете от масата. Робърт Хаерн бе коленичил в единия й край. Кайла стоеше на колене в другия. Върху бузата й личеше пресен белег. Зенке стоеше между тях, отпуснал ръце върху дръжките на мечовете си.

Край огромното легло бе застанал пълен мъж със скръстени ръце, който често обърсваше лицето си. Макар и съзиран рядко, с вида си дебелакът бе труден за забравяне. Той се казваше Крегон, магьосник, който отдавна служеше на баща му.

— Застани там — нареди Трен и посочи към Зенке. Самият той се отправи към магьосника.

— Какво си направил този път? — прошепна Зенке.

— Молих се — отвърна по същия начин Арон.

— Мамка му — каза мъжът и млъкна. Трен се приближаваше заедно с магьосника.

— Не мърдайте — нареди Крегон с пискливия си глас. — Ако концентрацията ми бъде нарушена, ще мога да опитам едва утре.

За момент Арон се изкушаваше да изкрещи, за да сепне магьосника. Но не стори това, а мълчаливо започна да наблюдава как Крегон подготвя заклинанието си.

Дебелият беше слаб и във финансово, и в магическо отношение — по тази причина вербуването му в гилдията не бе представлявало проблем. Той прекарваше по-голямата част от времето си в уединение, предимно пропивайки дните си.

Крегон започна да мълви мистични слова, които звучаха чепато. Макар Арон да не бе заклинател, той прецени, че магията би трябвало да звучи по-плавно и по-естествено.

Магьосникът неочаквано спря и за пореден път обърса потното си чело. Юношата почувства лек гъдел да се разлива по гърба му — допир на малки листенца.

— Готово. Заклинанието действа — каза Крегон.

— Отлично — рече Трен. — Сега ни остави.

Магьосникът се подчини с готовност. След напускането му в стаята останаха само петима. Фелхорн пристъпи напред. Леден гняв продължаваше да сковава лицето му.

— Кайла, Робърт, доведох ви тук заради определени постъпки на сина ми. Познавам остатъка от хората си добре, но вие двамата сте скорошна част от домакинството ми. Изглежда прекалено дълго съм проявявал непредпазливост. Но това приключи. Зенке, изтегли оръжието си.

Мъжът изпълни нареждането.

— Всички вие сте обгърнати от заклинание — продължи Трен.

— То ще заглуши всяка неистина, която изречете. Сега ще чуя само истина.

— Дори и аз ли? — подсмихна се Зенке.

— Убеди се сам — отвърна Фелхорн. Зенке сви рамене и изрече нещо. По устните му Арон можа да определи, че една от думите е девствена, но никакъв звук не се чу.

— Убедих се — заяви помощникът.

Трен се приближи към двамата пленници. Всички бяха насочили погледите си към него.

— Кой е дал на Арон този амулет? — попита той.

За момент никой не каза нищо. Сетне Робърт повдигна глава.

— Аз.

— Така си и знаех. Ти си учител. Като повечето наставници стигаш прекалено далеч в желанието си да насаждаш знание. — Фелхорн захвърли медальона, който бе извадил. — Ако нещата се изчерпваха само с това, ти щеше да се отървеш само с предупреждение. Но в случая е изникнал и проблемът с Делиус и дъщеря му.

Тук сърцето на Арон се сви. Истината щеше да бъде разкрита. Никой от тях не можеше да излъже.

Той бе рискувал всичко — напразно. Заради убийството на член от гилдията можеше да изгуби живота си.

Трен го прониза с поглед, а момчето сведе очи.

— Трябваше да я убиеш, когато Кайла наръга Делиус, а вместо това тя по някакъв начин избягала. Тогава видях неопитност, но сега разчитам колебание. Преди виждах лоша преценка, а сега съзирам милост. Някой от двама ви е насадил тези противни идеи в главата на сина ми. Искам да зная кой.

Кайла и Робърт мълчаха.

— Продължавайте да мълчите, щом искате — продължи Трен. През цялото време той се разхождаше около тях. — Мълчанието е за предпочитане пред лъжите. Изпратих Дъстин да се погрижи за Делисия, а и той, и момичето се стопиха като призраци. Малцина знаеха за възложението му. Ти беше една от тях, Кайла. Какво стана? Синът ми е дошъл при теб, хленчейки за помощ?

И тримата обвинени запазиха мълчание.

— Отговорете ми! — изрева Трен. — Убиецът на Дъстин ще умре тази нощ. Някой от вас ще изрече името му!

Арон погледна двамата коленичили. Той можеше да ги спаси. Ако признаеше, че е търсил информация за Дъстин, може би баща му щеше да пощади Кайла. Същото се отнасяше и за наставника. Арон сам се бе обърнал към тях. Несъмнено Трен щеше да разбере това.

Той отвори уста, за да заговори, но бе изпреварен от Кайла.

— Аз зная кой може да го е убил — каза тя. Арон чу думите й, значи тя казваше истината. Сърцето му застина.

А жената погледна към Робърт. Арон можеше да се закълне, че вижда съвсем леко кимване.

— Кой? — попита Трен.

— Хаерн.

Мълчание изпълни стаята. Момчето погледна към наставника си, готово да изкрещи истината. Суровият поглед на стареца го смълча. В следващия миг Арон осъзна ставащото. Възрастният човек щеше да умре, за да спаси юношата. Арон бе на път да затрепери от гняв.

Трен насочи стоманения си поглед към Робърт.

— Ти ли си уредил смъртта на Дъстин?

Робърт не каза нищо.

— Ти ли си говорил на сина ми за Ашур?

Робърт не каза нищо.

— Ти ли си отслабил сърцето му с дрънканици за състрадание и милост?

Мълчание.

— Арон — каза Фелхорн, избута Зенке встрани и взе оръжието му. С трепереща ръка момчето прие подадената му дръжка. Силни ръце обгърнаха раменете му и го отведоха при наставника му. Ръцете на коленичилия Робърт бяха пристегнати зад гърба му. Старческите очи бяха насълзени.

— Не искам да го направя — каза момчето. Думите му бяха чути от всички.

— Няма да търпя предатели — рече Трен. — Убий го. Нека кръвта му полепне по ръцете ти, за да осъзнаеш цената на слабостта. Предателството носи единствено смърт. Сега изпълнявай.

Юношата отново погледна към учителя си. Изглеждаше невъзможно, но старецът се усмихваше.

— Прощавам ти — каза Робърт. — Направи го.

Това не беше лъжа. Юношата не можеше да повярва. Бе получил непоискана прошка още преди да е извършил греха.

Стиснал меча, той усети как Арон умира. Той щеше да убие учителя си заради истинна лъжа, изречена от Кайла. За да спаси собствения си живот…

Той замахна. Топла кръв опръска ръцете му. От разсечената трахея на Робърт долетя двукратно хъхрене. В следващия миг той се свлече на земята и издъхна.

— Много добре, Арон — каза Трен.

— Хаерн — прошепна момчето. Баща му не осъзна значимостта на тази дума, но Кайла разбра.

— Ще се погрижа за трупа — предложи Зенке.

— Не — спря го Трен Фелхорн и взе меча от ръката на Арон. — Моят син е отговорен, нека той почисти.

Галантният Зенке развърза ръцете на Кайла и й помогна да се изправи. Докато разтъркваше китките си, тя не изпускаше Фелхорн от периферното си зрение. Трен протегна ръка и докосна лицето й.

— Прости ми за удара — каза й той. — Бе предизвикан от гняв и погрешна представа. Очевидно престоят край Робърт не му се е отразил добре.

Кайла притежаваше достатъчно мъдрост, за да запази мълчание.

— Да вървим — продължи той и я поведе небрежно. — Искам да се убедя, че Лори Кинън ще запомни завръщането си.

Двамата оставиха Зенке и Арон да се взират в тялото. Момчето все още бе поразено от случилото се и на път да се разплаче.

— Нямам с какво да избърша кръвта — занесено рече юношата. Зенке опита да се изсмее, макар по-скоро да прозвуча като задавяне.

— В онзи шкаф има чаршафи. Използвай един от тях.

Със сковани и методични движения Арон се отправи към указаното място. Зенке го следеше с поглед, барабанящ с пръсти по гърдите си.

— Веднъж опънах една кобила — каза той, когато момчето се върна с чаршафа. То спря, а мъжът се изсмя отново. — Просто изпробвам заклинанието. Очевидно вече не действа.

— Очевидно.

Зенке въздъхна. Арон приклекна и започна да попива кръвта. Държеше очите си сведени право надолу, за да не поглежда към тялото.

— Това беше необичаен човек. И много възрастен. Той вече очакваше смъртта си. Не мисля, че ти се е разсърдил заради това, което бе принуден да сториш. Зная какъв натиск оказва Трен върху теб. Баща ти иска един ден ти да заемеш мястото му. И целият свят да се страхува от теб.

— Не искам светът да се страхува от мен — прошепна Арон. — Искам светът да обича Хаерн.

— Хаерн? — попита Зенке. — Не съм сигурен, че…

Момчето му хвърли остър поглед. Мъжът се вторачи в него.

— Странно е, че един старец би могъл да убие някой като Дъстин — предпазливо рече Зенке. — Аз бих заложил на някой по-млад. Някой, който би могъл да се измъкне незабелязано…

Арон безшумно прочисти гърлото си и продължи да бърше.

— Нищо чудно да си спечеля смъртта. — Зенке се изправи и се огледа, за да се убеди, че никой не ги подслушва. — Но съм готов да заема мястото на някоя керска курва, ако ти не си си измислил ново име. Ти си Хаерн.

При ледения поглед на Арон Зенке избухна в нервен смях.

— Зрели мъже биха се пречупили много по-рано от теб, момче. Сигурен ли си, че си само на тринадесет?

Юношата подмина въпроса и продължи почистването си. Зенке забеляза, че чаршафът е почти напълно подгизнал, затова донесе нов, който подметна върху тялото на Робърт и поклати глава. Усмивката му изчезна.

— Всички ние си имаме тайни, Арон. — Мъжът отново започна да потропва по гърдите си. — Някои можем да споделяме, но други трябва да останат скрити. Твоята е от втория тип. Разбираш ли това? Ако някой узнае какво си сторил, без никакво колебание ще те издаде на Трен. Дори не искам да си представям как би се разбеснял баща ти. Той ще убие всички, които знаят за това, включително мен и Кайла. Не зная за теб, но аз харесвам живота. И бих искал да продължа да му се наслаждавам поне още няколко десетилетия.

— Не виждам изход — каза Арон. Зенке наместваше чаршафа над трупа. — Какъв беше смисълът? Молих се и умряха хора. Трудно бих нарекъл това милост. Ашур не съществува. Той е просто шибана илюзия.

— Какъв език — възмути се престорено Зенке и се поизвърна към вратата. Макар тя да оставаше затворена, за всеки случай той й обърна гръб и се приведе. Изпод бронята си извади малък медальон с образа на Златната планина. — Не съм от най-вярващите — рече той в отговор на удивения поглед на момчето. — С дела като нашите е трудно да се молиш. Въпреки това съм готов да ти помогна с каквото мога. Може би подписвам собствената си смъртна присъда. Но ако ти трябва помощ за момичетата, любовта или вярата, можеш да разчиташ на мен. Ти си добро дете, Арон. Самият аз не се гордея с нещата, които върша, но те пак са за предпочитане пред нещата, които правех преди да вляза в гилдията на Паяците.

Арон спря да бърше, защото видя, че попилата в килима кръв няма намерение да отстъпи пред усилията му. Той хвърли подгизналия чаршаф върху трупа. Радваше се, че главата на мъртвеца е покрита — не му се искаше да вижда застиналия поглед на тъжните очи.

— Всеки се нуждае от приятели — говореше Зенке, — дори и хора като теб и мен. Баща ти изглежда решен да не ти позволи да се сприятеляваш. Ще ти кажа нещо, което трябва да си остане между нас. От известно време подготвям оттеглянето си. Но докато това стане, можеш да ми имаш доверие и да говориш с мен за всичко. Разбра ли?

Арон кимна.

— Какво ще правим с трупа?

— Ще го оставим тук — заяви мъжът. — Сторихме достатъчно. Ще накарам неколцина от редниците да го изтътрузят в някой от тунелите. А ние с теб ще отидем да пийнем нещо.

Момчето се усмихна.

— Зенке… Благодаря ти. Не знаеш какво означава това за мен.

Зенке смигна.

— Не е нужно да зная, Хаерн.

Глава двадесет и трета

Керванът се простираше на повече от миля. Някои от колите бяха покрити фургони, а други бяха натоварени до пръсване с тикви, плодове и зърно. Един фургон пренасяше цяла трупа танцьори, които възторжено приветстваха гледката на велдаренските стени. Други две коли бяха претъпкани с наемници, мъже с груби лица и още по-загрубели десници. Край колите се разхождаха слуги, готвачи, благородни девойки и присламчили се обикновени хора. В самия край на колоната се тътреше малко стадо, орисано да бъде изклано за пиршествата.

А начело й яздеше Лори Кинън.

— Понесли сме двойно повече от миналата година — обади се яздещият край него Торгар. — Надявам се, че знаеш какво правиш.

— Зная повече от останалите — отвърна Лори с необичайно мек глас. — Например: зная, че ти, Торгар, трябва да сдържаш плещещия си език, за да не го откъсна и хвърля на гаргите.

Капитанът на наемниците се засмя. Лори бе умен човек, но често прибягваше до празни заплахи и двусмислици. Благородникът имаше тъмни очи и също тъй тъмна кожа.

Редом с наемника Кинън изглеждаше хърбоват. Косата му бе дълга и сплетена, според модата в Ейнджълпорт — началната спирка на кервана.

— Не разбирам защо си правим труда да се връщаме — продължи Торгар, подминал предупреждението. — Всяко подобно пътуване ти струва цяло състояние. Защо не накараш Леон и Мейнард да дойдат при теб? И без това в Ейнджълпорт е много по-безопасно от Велдарен.

— Защото ако и тримата напуснем Велдарен, може да не остане град, в който да се завърнем.

Лицето на Кинън бе избръснато гладко. Изключение правеше тънка ивица в средата на брадичката му, чийто кичур се спускаше до средата на шията му. Лори имаше навика да навива този кичур около пръста си.

Той правеше това и сега, а керванът му заобикаляше хълм и се отправяше към западния вход на града. Южната порта бе по-близо и щеше да им спести почти двадесет мили път, но кралят бе забранил на търговците да влизат през нея. Имаше и друга причина — Лори Кинън не обичаше да се намира сред бедни, а южните квартали на Велдарен бъкаха от кретени с празни джобове.

— Жалко, че не можеш да наемеш Трен да работи за теб — рече Торгар, след като хвърли поглед към извиващата се зад тях колона, за да се убеди, че всичко е наред. — Представи си какво би могъл да стори той като твоя дясна ръка.

— Повярвай, опитвал съм. — Лори звучеше уморен от темата. — Той е човек, с когото се преговаря трудно. Повечето от пратениците ми така и не се завърнаха, поне онези, които бяха отнесли предложението ми при него. Мисля, че той гледаше на това като на обида.

Торгар се засмя гръмко.

— Само глупак би отказал да работи за теб, господарю. Храната е добра, жените са мили и чисти, никога не липсват идиоти, върху които човек да упражни меча си.

— И като говорим за идиоти и мечове… — Кинън посочи към западната порта. Дверите бяха разтворени, но пред тях имаше огромно струпване на селяни, търговци и наемници. Причината за това беше голяма група стражници.

— Имаше ли подобни проверки при предишното ни идване?

— То беше само преди две години. Нима си отнесъл толкова удари по главата, та не помниш?

Въпросната глава бе обръсната. Торгар се престори, че почуква с кокалче по нея, като съпроводи движението със звук на кухо изкънтяване.

— Дъртата ми изгреба ума, когато бях на четири. Остави ми достатъчно да въртя меч, да яздя кон и да се въргалям с девойки.

Лори прихна.

— Мисля, че третото занимание окупира най-голяма част от скромния ти интелект — рече той. — Ела. Да видим на какво се дължи тази бъркотия, преди керванът да се е сблъскал с навалицата.

Торгар препусна напред, следван от работодателя си. Двамата поеха по края на редиците, без да обръщат внимание на гневните викове и възмущението на прости търговци и земеделци. Близо до портата тълпата ставаше по-гъста, забавяйки напредъка им.

— Оглеждай се за сам войник — каза Торгар. — Ще се постарая да го придърпам встрани. Несъмнено ще се опулят здравата, като видят кервана ни.

Наемникът и сам започна да се оглежда, но не видя търсеното. С въздишка той се спусна от седлото и започна да напредва пеш.

Когато някакъв човек го напсува и повдигна ръка, за да го удари, Торгар сграбчи дръжката на дългия си меч и започна да го изтегля.

— Оголя ли острието, то няма да се върне в ножницата сухо — изръмжа наемникът. Разгневеният, парцалив фермер, повел впрегнато магаре и кола с тикви, бързо пребледня и промърмори извинение. Един от войниците чу заплахата му, остави разгневената жена, която възмутено спореше с него, и се приближи.

— Без оръжия, за да не преспиш извън стените тази нощ — извика стражникът. Торгар се изправи в цял ръст. Челото на войника стигаше само до шията му.

— Надявам се, че ще си доведеш приятелчета, за да ме прогониш — каза Торгар, но усмивката му не бе заплашителна.

— Достатъчно, Торгар — каза Лори, който го бе последвал. Той се оглеждаше нервно, не му харесваше немитото обкръжение. — Ти ли си началникът тук, войнико?

— Просто помагам — отвърна стражникът. — Ако бързате, ще трябва да изчакате, като всички останали.

— Аз не съм като всички останали. И няма да чакам. — Лори Кинън се обърна и посочи към огромната върволица коне, фургони и товарни коли, която вдигаше прахоляк в далечината. — Тези са мои.

— Тук човек не може да отдъхне и за миг — промърмори стражникът. — Кои от тези коли са ваши?

— Всичките.

Войникът леко пребледня и се вгледа по-внимателно в Лори. След миг на размисъл и дъвчене на долна устна, той се досети.

— Лорд Кинън? Простете, милорд. Всеки втори търговец тук смята, че владее цял Дезрел. В първия момент не ви познах и…

— Всичко е наред — прекъсна го благородникът. — Как се казваш, войнико?

— Джес Браун, милорд.

— В такъв случай, Джес, преди да доведа кервана си, бих искал да зная какво става. Предполагам, че има някаква нова такса?

— Да — отвърна стражникът и за миг погледна към Торгар. — Предполагам, че няма да ви хареса. Крал Велор, Ашур да благослови дните му, прокара законите съвсем неотдавна. Въведени са нови глоби за търговците. За тези глоби ще узнаете много скоро. И освен това всички стоки, въвеждани в града, биват облагани.

— Всички стоки? — каза Лори и пристегна зеленото си наметало, видимо споходен от невидим мраз. — Ама че глупост. Кажи ми какви са налозите.

Войникът го стори. Докато рецитираше дългия списък, лицето на Кинън помръкваше все повече. Торгар можеше да види как господарят му изчислява чутото спрямо съдържанието на кервана си. Когато Джес приключи с изреждането, вратът на Лори бе придобил тъмночервен цвят. Дори Торгар можеше да прецени, че таксите, които щяха да постъпят от самото влизане на кервана, щяха да представляват цяло състояние.

— И това е само за да бъдем допуснати отвъд градските стени? — попита Лори с тих глас, който трепереше от гняв.

— Простете, милорд — каза войникът. — Джерънд Кролд бе особено настоятелен за спазването на новите наредби. Той нареди всеки, който бъде заловен да проявява немарливост в задълженията си, без значение на какво основание, да бъде вързан на пръсти и оставен на гарваните.

— Не мога да те виня за заповедите, които си получил, нито за старанието си да ги изпълниш — рече Лори. Той извади сребърна монета и я подаде на Торгар, който на свой ред я протегна към войника.

— Благодаря ви, милорд. Много щедро от ваша страна.

— И аз ти благодаря за отделеното време — каза Кинън. Той кимна на Торгар и двамата си проправиха път обратно към конете си. — Изглежда крадците са се добрали до краля — каза благородникът, докато възсядаше животното си. — Или до него, или до Кролд.

— Второто е по-вероятно — рече Торгар. — Ако скромната ми памет не ме лъже, той не е в двореца от вчера. Дори е виждал крале да умират. Вероятно смята себе си за владетел. Възможно е крадците да нямат нищо общо, а той сам да е решил да прояви алчност.

По време на обратния път наемникът не се сдържа и с повдигната вежда попита:

— На колко възлизаше общата сума?

— Двадесет пъти повече от обичайното — с въздишка отвърна Лори. — Зная, че не те бива в изчисленията, затова, още по-простичко казано, би се наложило да платя приходите от цял месец, само за да прекося проклетата им порта.

Наемникът изсумтя.

— На човек почти да му се отще да влиза.

Лори спря коня си. Торгар забави ход на свой ред и бързо се обърна, стиснал меча си.

— Какво не е наред?

— Всичко си е наред — отвърна Кинън. — Но думите ти прозвучаха разумно. Погледни онези два хълма. Какво пречи да разположим лагера си на върховете им?

Торгар почеса наболата си брада, размишлявайки.

— Бихме могли да настаним теб и Мадлин върху големия връх и да заобиколим основата с фургоните, така че охраняването да става по-лесно. А из пролуките ще поставим пазачи. Върху по-малкия хълм ще настаним войниците и слугите. Подножието ще обградим с палатки, а на върха ще накладем огън.

— Ще можеш ли да охраняваш подобен лагер като имението? — поинтересува се Лори.

— Също като имението? — повтори наемникът. — Не, разбира се. Имението има масивна ограда и капани, някои от които не са известни дори на мен. Тук ще имаме само хора и коли. Колите могат да бъдат преодолени с промъкване, посичане и опожаряване. Хората могат да бъдат подкупени, заблудени или убити. Но ако питаш дали смятам, че нещо би могло да се случи тук, бих казал, че не вярвам. Ще бъдеш обграден с толкова много хора, че и кралят би могъл да завиди на безопасността ти.

— Тогава да вървим да кажем на жена ми и сина ми.

Когато предводителят избърза напред към портите, керванът забави ход, за което Мадлин Кинън бе особено благодарна. Тя бе настанена в най-големия от фургоните, теглен от шест сиви бика.

Съпругът й и противният наемник се върнаха бързо.

— Как са нещата при портата? — попита тя. Носеше тоалет, който смяташе, че е подходящ за пътуване: прилепнала рокля с голяма цепка и остро деколте. Бе оголила крака с надеждата да улови малкото есенно слънце, криещо се зад облаците на приближаващата зима. Кестенявата й коса бе стегната на опашка, достатъчно дълга, за да обгърне кръста й два пъти (вярно, че той бе много тесен), преди да се прикрепи под колана й.

— Кралят, нека Карак прокълне името му, е наложил немислимо високи данъци върху всички стоки, които влизат в града — каза Лори, докато вземаше ръката й и я целуваше. — Изглежда ще трябва да лагеруваме извън стените на Велдарен.

— Наистина ли? — каза Мадлин. — Ще ни оставиш да нощуваме под открито небе заради някакви глупави данъци? Подкупи пазачите да ни пуснат. Наслушах се на хленченията на слугините. Дори не ми се мисли как ще започнат да скимтят, когато научат за тази нощувка.

— Войниците няма да приемат парите ни — вметна Торгар. — Кралят ги е притиснал. Ако ти е нужен покрив над главата, господарке, разполагаме с предостатъчно шатри. Бихме могли да ти издигнем прекрасна палатка.

Мадлин извъртя очи и отново се обърна към съпруга си. Вонящият наемник й бе особено противен. Не й харесваше погледът му. С умелите си комбинации от облекло и поведение тя умееше да подлудява мъжете, за да ги контролира. Но Торгар не се поддаваше на подобно влияние. При него изглеждаше, че по-скоро той е готов да придобие пълен контрол над нея, без да се интересува от последиците.

— Ами Мейнард и тлъстият Кънингтън? — попита тя. — И те ли ще изнесат богатствата си сред пустошта?

— Намираме се на една плюнка от градските стени. Това не е пустош, жено.

— Спомни си какво ти казах за езика и гаргите — рече Лори. — Върви да размишляваш над това и ни остави сами. И ми изпрати Тарас. Той сигурно пак се е залисал с паплачта, която се мъкне подире ни.

— Слушам и се подчинявам — каза наемникът и се поклони.

— Трябва ли винаги да обсъждаш всичко пред него? — оплака се Мадлин, когато двамата останаха сами.

— Той е достатъчно полезен, за да компенсира недостатъците си.

Фургонът подскочи и забави ход, затова Лори отдръпна коня си. Той се огледа и изруга.

— Прости ми, трябва да те оставя. Трябва да кажа на водачите за новата ни цел.

Мадлин го проследи с поглед и загърна краката си — през следващите дни щеше да получи повече от достатъчно слънце. Макар самата тя да бе пътувала сред пълни удобства, заобиколена от няколко слугини, пътят от Ейнджълпорт бе далеч от приятен. А с приближаването на града глупавите кокошки толкова се бяха развълнували, че Мадлин ги бе отпратила, за да остане сама.

Дамата се загледа в обгръщащите ги тревисти хълмове. Дано тази тревна покривка се окажеше достатъчно меко ложе. По време на пътуването двамата със съпруга й се бяха любили в тревата веднъж, след което гърбът я бе болял в продължение на дни. Легло с пирони би изглеждало по-удобно. Поне тогава болката би се разпростряла по цялото й тяло.

Пробождаше я неприятно предчувствие. Незащитеният природен пейзаж бе събудил отдавнашните й страхове. Едно беше да има доверие на пазачите си, съвсем друго — да заключи вратата си и да я залости. Тук тя щеше да разполага с — както се бе изразил Торгар — прекрасна палатка. Но палатките не се заключваха. Те дори нямаха врати, а само подвижни платнища.

— Готово — каза Лори. Потънала в мисли, тя не бе усетила завръщането му. — Наред ли е всичко? — додаде той, защото Мадлин бе подскочила от гласа му.

— Бях се замислила. Сигурен ли си, че е безопасно? Предвид всички онези усилия на престъпническите гилдии, не би ли било за предпочитане да нощуваме в имението си?

Кинън пусна коня си в лек тръс, за да се изравни с фургона.

— Честно казано, трябва да останем нащрек, без значение къде ще проведем събирането. Но тези хълмове си имат предимства. Там няма покриви, от които да се спускат дебнещи асасини. Няма сенки, с които да се слеят плащове. Няма скривалища, мазета, забравени пътища и занемарени врати. Каквито и клопки да са ми подготвили Трен и лакеите му, те надали са очаквали открито поле.

— Бих предпочела да нощувам в стаята си. В нашата стая, в нашия дом — настоя Мадлин.

— Наистина ли толкова обичаш затворените пространства? — навъси се Кинън.

Съпругата му въздъхна.

— Не зная. Може би когато лагерът стане готов, ще си променя мнението. Но искам да ми обещаеш, че ако все пак поискам да вляза в града, ще ми позволиш. Бих могла да взема със себе си някои от наемниците. Не се съмнявам, че ще се намерят купища слуги, които ще поискат да ме придружат.

Но съпругът не можа да обещае нищо, защото проклетият дивак отново ги прекъсна.

— Намерих момчето — провикна се приближаващият се от юг Торгар.

— Отдавна вече не е момче — каза Лори и обърна коня си. Тарас Кинън повече приличаше на син на наемника, край когото яздеше. Той почти бе достигнал седемнадесетия си рожден ден. По време на цялото пътуване се бе упражнявал с наемниците.

За особено неудоволствие на Мадлин той се бе сприятелил с Торгар и го считаше за нещо като свой наставник.

— Докато не вляза в истинска битка, ще си остана момче — рече Тарас.

— Това звучи като нещо, което би казал Торгар — с неодобрение в гласа отбеляза майка му.

— Просто напомням, че за още известно време ще остана любимото ти дете — усмихна се младежът.

— Радвам се, че покрай тренировките не си забравил да говориш — каза Лори. — А за теб, Торгар, имам ново поръчение. Върви при Кънингтън и Гемкрофт и ги покани в прекрасния ни хълмист лагер. Постарай се да ги убедиш. Напомни им, че е мой ред да бъда домакин. И че те не могат да откажат предложеното от мен място, стига там да има достатъчно храна.

— Споменаването на храната ще се окаже достатъчно, за да привлека Леон — прихна да се смее наемникът. — Чувам, че покрай гилдиите той не може да се глези с любимите си вкусотии, така че ще довтаса дори и ако се бяхме настанили насред кочина. Да взема ли момчето със себе си, господарю?

Пронизващият поглед на Мадлин бе пределно ясен отказ. Това подтикна Лори към решението му.

— Да. Помни, Тарас, че съм възложил тази задача на Торгар, затова не му противоречи, освен ако не е крайно наложително.

Тарас не скриваше вълнението си. За последно бе посещавал града на Карак на деветгодишна възраст. По време на целия път насам не бе спирал да задава въпроси.

— Да вървим! — извика той и пришпори коня си. — Градът ни чака!

Наемникът препусна подире му. Мадлин се навъси и се извърна. Лори забеляза и тази й реакция. Този път той не овладя гнева си.

— Тарас трябва да се учи на отговорност. И да се научи да се оправя с останалите членове на Трифектата. Това ще му бъде от полза.

— Това само ще докара смъртта му — възрази Мадлин. — Изпращаш собствения си син, придружен от един-единствен наемник? Ще ги открием в някоя канавка, само защото ти скъпернически предпочиташ да спим под звездите.

— Започваш да прекаляваш — каза Лори.

В продължение на минута те пътуваха мълчаливо. Лори бе отдръпнал коня си малко назад, а Мадлин се бе отпуснала със скръстени ръце върху възглавниците си. Когато фургонът рязко спря, Лори се отправи встрани. Бяха достигнали първия хълм. Някои от наемниците бяха избързали напред, за да се убедят, че сред тревата не се крият някакви неравности.

— Пристигнахме — каза Кинън. — За нула време ще те настаним кралски.

— Нищо подобно — възрази тя. — Отивам у дома. В истинския ни дом.

Двамата се вторачиха навъсено. Лори размести език, видимо усетил неприятен вкус в устата си.

— Много ще ми липсваш — саркастично заяви той. — Щом толкова желаеш да отидеш в града, ще ти приготвя ескорт. Двама въоръжени мъже може и да не привлекат вниманието на тълпата, но група слугини и една благородница сред тях са съвсем друга работа.

След това Кинън се отдалечи. В много по-лошо настроение от завръщането си от портата.

Трен вървеше напред, следван от гилдията си. Липсваха само Арон и Зенке, останали да почистват кръвта.

Като никога крадците, напредващи сред търговската част на града, не се интересуваха от джобовете на чужденците. Бунтовете щяха да избухнат много скоро. Самият Трен бе подпалил два пожара, а хората му бяха отговорни за още три. Палежите бяха насочени единствено към складове. Така запасите от храна бяха станали още по-скъпи. Един след друг касапите затваряха магазините си, убедени с помощта на злато или кинжал. Същото се отнасяше за пекарите, които бяха получили избор: да затворят фурните си за един ден или да ги затворят завинаги.

— Впоследствие всички търговци ще посочат към теб — каза крачещата край него Кайла. Фелхорн само се изсмя.

— Това време не ме интересува. Важен е днешният ден, а в него трябва да има размирици и глад.

С бързи жестове Трен разпрати хората си да заемат позиции. Гилдията на Паяците зае цялото протежение на улица „Търговска“. Самият Фелхорн застана на кръстопътя с дворцовия булевард, виещ се от замъка до крепостната стена. Неколцина от най-верните му хора бяха захвърлили плащовете си, за да се смесят с гладните и развълнувани маси в южната част на града. Ако те изпълнеха задачите си, бунтовете щяха да пламнат с ужасяваща бързина.

Крадците изчакваха в продължение на двадесет минути. Макар и спуснал качулката си, Трен се усмихваше на онези, които го забележеха. Той не се страхуваше от нищо. Единствено голям отряд наемници можеше да му създаде тревоги.

Край него се намираше скромна бижутерска сергия, предлагаща дрънкулки за предстоящото събиране. Лори Кинън щеше да доведе със себе си цели пълчища, сред които слугини, танцьорки и певици. Те бяха очакваните купувачи на изложените дрънкулки.

— Стоката ми в безопасност ли е? — попита в един момент плешивият бижутер. Трен кимна.

— Ти се отнасяше добре с мен, Мафи. Когато изтегля меча си, събери си нещата и си върви.

Минаха още минути. Единственият напрегнат момент бе появата на група наемници. Последните не обърнаха никакво внимание на сивите плащове, а бързо се отправиха към двореца. Трен се почеса по брадичката — знак към хората си да ги оставят.

От юг долетяха многогласни викове. Трен хвърли поглед по булеварда и остана изключително доволен. Над четиристотин дрипльовци оформяха първата вълна.

— Хляб или кръв! — крещяха някои от тях. Хората на Зенке бяха отговорни за подклаждането на тези простички, но ефективни фрази.

Сганта щеше да получи или едното, или другото. Самият Трен притежаваше недвусмислено предпочитание. Той изтегли меча си и опря върха на острието край десния си крак. Сивите плащове сториха същото. Мафи побърза да струпа евтините си бижута в един чувал, след което се скри в дома си, разположен точно зад сергията.

— Хляб или кръв! — кресна Трен, когато тълпата го достигна.

Подклаждана от шпионите на Паяковата гилдия, сганта отвърна на вика му. Пълчището бе възнамерявало да се отправи на север към замъка, но опитните усилия на примесените сред тях подставени лица пренасочиха устрема им по търговската улица. Сергиите, на които обичайно се продаваше храна, сега стояха празни. Пътьом сивите наметала ги рушаха. Тълпата започна да се настървява. Появиха се още от хората на Фелхорн — с разпалени викове и разпалени факли. Още сергии бяха потрошени. Пламнаха коли. Рухваха заклани магарета. Пълчището продължаваше да расте, подхранвано от нехранимайковци и онази паплач, която се чувстваше в безопасност единствено сред сган. Този човешки рояк опустоши цялата търговска улица. Сред къщите плъзнаха пламъци, но никой не отърча с кофи.

Трен лично запали къщата на Мафи и закова вратата. Жалките дрънкулки, които онзи продаваше, бяха позор за града. Освен това той плащаше нищожна част от приходите, които успяваше да измъкне от наивните си клиенти.

— Бъди здрав — промърмори Фелхорн, усмихнат срещу проблясъците на огъня. След това той изсвири продължително. Работата им бе приключила. Бяха започнали да нахлуват стражници, нахвърлящи се срещу метежниците. В началото някои от бунтуващите се започнаха да се съпротивляват, но подставените гилдичари побягнаха с престорен страх, който бързо се предаде и на околните. Започналата да се разлива по улицата кръв бързо прогони и малцината останали смелчаци.

Потушаването на пожарите щеше да отнеме няколко часа. Цялата търговска улица изглеждаше като опустошена от вражеска войска. Тази гледка щеше да приветства Лори Кинън. Ако Трен извадеше късмет, паплачта щеше да обкръжи колите му, да изблъска наемниците му и да задигне храната.

От запад притича един от хората му. Това беше Туийд, простоват, но опитен крадец, комуто Фелхорн бе поверил да наблюдава за появата на Кинън.

— Имаме проблем — изфъфли Туийд. — Кинън няма да влезе в града. Останалите двама отиват при него.

Трен пристъпи встрани от улицата, убеден, че не е дочул правилно заради ужасната гълчава.

— Повтори. Този път по-ясно.

— Видях хората на Кинън да издигат огромни палатки и да подреждат колите си в кръг — каза Туийд. — Изглежда, че новите данъци са го отказали да влиза в града. Той няма да види бунтовете, само ще чуе за тях.

Фелхорн стисна зъби, прибра меча си и сграбчи Туийд за рамото.

— Отговори ми внимателно. Видя ли някого от кервана да се отправя към града? Когото и да е?

— Видях неколцина, преди да скоча от стената — леко нервно отвърна Туийд. — Имаше някаква група жени, заобиколени от войници. Реших, че някои от наемниците ще отвеждат курвите си в града, за да потърсят легла и вино.

— Справил си се добре. — Трен пусна рамото му. — Върви обратно при портата и се оглеждай за други големи групи. Докладвай незабавно, ако видиш нещо ново.

Сетне Фелхорн се огледа и направи знак на неколцина от хората си да се приближат. Искаше му се Зенке да беше с него. Чувстваше се глупаво, че е оставил един от най-умните си хора да наглежда сина му в подобен момент. Имаше вероятност групата от жени и войници да не се окаже нищо сериозно, но предчувствието му нашепваше друго.

Петимата, които бе повикал, се приближиха до него. Той бързо им предаде нарежданията — те щяха да ги отнесат до останалите членове на гилдията.

— Единствено жива? — попита един от тях, когато Трен приключи.

— Смъртта поражда гняв и мъка — отвърна Трен. — Пленяването носи ужас и отчаяние. И косъм да падне от главата й, ще ви скалпирам. Искам Мадлин Кинън за заложница. Не ми трябва трупът й.

Глава двадесет и четвърта

След по-малко от минута престой в града забелязаха първите следи от бунтове.

— Погледнете там — каза Сюзън и посочи надясно. — Това не е ли дим?

— Изглежда някому ще се наложи да потърчи с кофи — каза Найджъл, възрастен наемник, комуто липсваха половината зъби. Нему бе поверено да отведе Мадлин в безопасност до имението. — Защо ти не се разтичаш, Сузи? — додаде той и се усмихна разредено.

— Какво ме интересуват техните домове? — изсумтя слугинята.

— Оставиш ли пожар, нищо чудно той да се разпростре и до твоята къща — каза Мадлин.

Тя все още се чувстваше изтощена от прехода. След дългото пътуване с кон и фургон тя бе отвикнала да се напряга. Скъпата тъкан на роклята бе започнала неприятно да лепне по тялото й. Бе искала да си вземе паланкин, но Лори бе настоял, че това само би привлякло вниманието на негодниците, от които градът гъмжеше.

Но пък носилката си имаше завеси, които щяха да й предоставят поне известно уединение от слугините и пазачите.

Тя повдигна ръка над очите си, за да погледне към диплещия се във въздуха дим.

— Градът гори на няколко места — каза Мадлин Кинън. — Или пожарът се е разпръснал, или някой е подпалил умишлено…

— Не може да се отрече, че Трен е цар на топлите посрещания — отбеляза Найджъл.

— Пожарът е далече от имението, нали? — с внезапна тревога попита една от другите слугини. Мадлин подбели очи.

— Колко е остър умът ти! — саркастично отбеляза господарката. — Мислиш ли, че още щяхме да вървим натам, ако беше така?

Момичето се изчерви и отстъпи към останалите слугини, заобикалящи Мадлин.

— Не я съдете — каза Найджъл. — Аз самият се притеснявах за същото. Не всички са посещавали къщата във Велдарен. За последно идвахме тук преди две години.

— За мен са четири — уморено отвърна жената. — На миналото събиране оставих Лори сам. Отдавна се уморих от плащеници и кинжали.

Около жените крачеха дузина наемници. Когато достигнаха търговския път, те изтеглиха оръжия.

— Карак да ме отнесе, какво е ставало тук? — промърмори един от тях.

Вятърът промени посоката си и понесе дима към лицата им. Наоколо лежаха потрошени сергии, рухнали под ударите на чукове. Прозорците на околните магазини бяха изпотрошени. Огънят бе обгърнал пет пресечки от северната страна и още три от южната. Наоколо се суетяха дворцови стражи, които потушаваха пламъците. Гражданите също сновяха, понесли кофи от кладенците.

— Лошо — каза Найджъл. — Крачим сред Велдарен, без да имаме представа какво става. Трябваше да изчакаме. Трябваше да изпратим човек, който да се убеди, че всичко е спокойно.

— Вече е късно за подобни размишления — отвърна Мадлин. Самата тя също започваше да се заразява от нервността му. — Имението не е далече, а и разполагаме с войници. Не позволявайте на нищо да ви забави. Не възразявам да се прибера у дома с окървавени дрехи, стига кръвта по тях да не е моя.

Те продължиха да напредват по търговската улица. Вече наближаваха заможния западен квартал.

Към центъра на града зяпачите ставаха все повече. Колцина ли от хвърляните им погледи принадлежаха на гилдийни шпиони? Половината? Нито един? Всичките? Последното предположение изглеждаше най-вероятно.

— Не остава много — каза тя на глас, за да успокои слугините около себе си. Повечето от тях бяха по-млади от нея и се чувстваха уязвими въпреки присъствието на войниците. Не бяха свикнали да крачат сред толкова много гневни погледи.

Мадлин притисна ръце към себе си. Нека голтаците се пукат от завист. Тя бе заслужила богатството си. Лори се бе сражавал със зъби и нокти, за да запази позицията си, също като целия род Кинън. Мадлин нямаше никакво намерение да изпитва срам заради нещо, което си бе заслужила.

— Къщата се намира в източния край на града. Тази улица свършва в разклонение и малко след това ще стигнем — додаде благородницата.

Слугините се поуспокоиха, но умът на Мадлин работеше трескаво. Тя бе забелязала неколцина мъже със сиви плащове да ги следват.

— Сивото цветът на Паяковата гилдия ли беше? — прошепна тя към Найджъл.

— Така мисля — отвърна наемникът. Неговият поглед шареше не по-малко усилено. — Може и да са Пепелявите. Изглежда, че роклята ви ще се покрие с кръвта, която искахте, милейди.

— Не съм я искала. Но съм готова да я изтърпя. Наблюдавай и покривите. Паяците обичат да се спускат от тавана.

Неколцина от онези, край които минаваха, започнаха да крещят обиди.

— Курви!

— Стиснати негодници!

— Страхливци!

Наемниците повдигнаха оръжия и отвърнаха на обидите. Най-близките дрипльовци се пръснаха, но нови и нови започваха да се стичат. Мадлин започна да настръхва. Имаше нещо умишлено в начина, по който малката тълпа ги следваше. Нови псувни и обиди полетяха към тях, но този път наемниците не обърнаха внимание.

Скоро им се наложи да си проправят път. Нищо сериозно, нищо прекалено очевидно, просто някой мъж, застанал насред улицата, който се оттегляше прекалено бавно, или жена, отказваща да помръдне с легена си.

Двама мъже се бяха настанили да играят на зарове насред улицата. И двамата носеха сиви наметала. За момент те преустановиха играта си, повдигнаха плащове, за да покажат кинжалите си, и отново ги отпуснаха.

— Да ги изблъскаме ли? — попита Найджъл. Мадлин се огледа. Струваше й се, че крачи сред гора от барутни дървета, повела група живи факли. И най-малката непредпазлива стъпка щеше да означава пожар.

— Гладни сме! — кресна някакъв младеж в парцаливи одежди.

— Хляб или кръв! — отговори му невидим глас от тълпата.

— Ще заобиколим — реши Мадлин. — И ще го сторим бързо. Вече виждам оградата ни в далечината.

— Виждам очите на Смъртта — каза единият от мъжете, докато групата на Мадлин минаваше край тях. Жената погледна към заровете. Две единици.

Жените и придружителите им достигнаха мястото, където улицата се разклоняваше. В едната посока улицата бе пуста, но в другата се бяха струпали двадесетина дрипльовци. Някакъв търговец бе рухнал на земята, с окървавено лице. Количката му с хляб бе преобърната. Крещящи за храна, нови и нови отрепки се стичаха насам.

Един от притичващите наръга наемник. Последният рухна с вик, превърнал се в предупреждение. Още двама от другарите му се свлякоха на земята, с прерязани гърла.

— Назад! — кресна Найджъл и посече жена, приближила се прекалено. Кръвта й обагри бронята му. — Не се приближавайте!

Хората му побързаха да последват примера му и да замахват предупредително към всички, които се окажеха прекалено близо. Напредъкът им се забави още повече. Заради ранената жена тълпата забрави за хляба и се обърна към кръвта.

— Убийци! — кресна глас, отново останал скрит.

— Касапи! — изпищя жена с къса гарвановочерна коса. Тя носеше сивите одежди на Паяковата гилдия. Забелязала погледа на Мадлин, крадлата й се усмихна и намигна.

Наемниците не носеха щитове, можеха единствено да се опитват да отбягват последвалия дъжд от камъни. Сюзън рухна, ударена по слепоочието от тежък камък. Още две момичета се строполиха с писъци и кървящи лица. Тъй като това ги остави извън закрилата на наемниците, тълпата се нахвърли върху тях, разкъса дрехите им, отряза косите им и започна да ги тъпче в калта.

— Не се обръщайте — заръча Мадлин на останалите. — Бързайте към портата и не се обръщайте!

Писъците на ранените слугини представляваха достатъчна мотивация. Групата отмина преобърната количка с хляб. За момент погледът на Мадлин се задържа върху тялото на търговеца.

Отвъд улицата изглеждаше празна. Самотен мъж бе застанал в средата й. При приближаването им той отметна качулката на сивия си плащ.

— Мадлин Кинън — заяви той с доволна усмивка. — Радвам се да се срещнем.

Виковете на тълпата бяха заглъхнали зад тях. Наемниците сгъстиха редиците си и отново забавиха ход.

— Каква работа имаш с мен? — попита тя и остро изгледа Найджъл, за да го накара да продължи.

— Аз съм Трен Фелхорн. Всичко и всеки във Велдарен е моя работа.

Наемниците спряха напълно.

— И какво искаш? — попита тя, стараейки се да запази спокойствие. — Откуп? Или да придобиеш преимущество за предстоящи преговори?

Трен се засмя.

— Искам съпругът ти да си разкъса туниката и да си посипе главата с пепел. Искам близките ти да се молят отчаяно за завръщането ти. И знаеш ли кому ще се молят? Аз ще определя дали ще живееш. Те ще се молят на мен.

Сиви плащове изникнаха от къщите, уличките и покривите.

— Обградени сме — прошепна Найджъл. — Поне двадесет са. Опитайте да се споразумеете с него, милейди. Няма как да спечелим тази битка.

— Освен себе си, нямам какво да предложа — каза Мадлин. — Ти имаш броня и меч. Изпълни задължението си.

— Колкото и да ви плаща тя, не може да е достатъчно, за да се разполага с животите ви — каза Трен. Неколцина от хората му пристъпиха по-близо, а други извадиха заредени арбалети и ги насочиха към наемниците. Болтовете бяха огромни, Найджъл бе уверен, че те с лекота биха пронизали метала на броня.

Един от наемниците захвърли меча си. Преди да е успял да прекрачи, Найджъл го наръга в гръб и срита тялото му встрани. Сетне насочи окървавеното оръжие към Фелхорн и поздрави. Трен кимна. Останалите Паяци разбраха посланието: водачът на наемниците оставаше за първомайстора на гилдията.

При изтрещяването на първия арбалет Найджъл се хвърли в атака. Трен изтегли късите си мечове и ги завъртя с ловкост, която изпълваше окото с възхита. Още двама наемници рухнаха, пронизани от болтове. Слугините изпищяха. Мадлин изтегли скрития си кинжал, твърдо решена да накървави острието в първия мъж, който понечи да се приближи. Оставащите наемници се стараеха да се защитават. Броните им бяха достатъчно дебели, за да отблъскват остриетата на кинжалите, но крадците бяха прекалено много. И двете страни знаеха на кого ще принадлежи победата.

Найджъл стискаше огромния си меч с две ръце, за да устоява, когато Фелхорн изблъскваше оръжието му встрани. Мадлин знаеше, че наемникът е опитен боец, който дори е участвал в зимната война между Кер и Мордан. Но Трен притежаваше подвижността на призрак. Всеки размах на Найджъл разсичаше единствено въздуха.

А по бронята му се стичаше кръв. Макар Мадлин да не бе забелязала как или кога, китката му бе разсечена.

Найджъл отстъпи назад и замахна. Трен отрази удара с левия си меч и нанесе мълниеносен удар с десницата си. Наемникът се извъртя отчаяно, подлагайки напречника си. Болката в рамото бе жестока, но дори тя бе за предпочитане пред разреза, който би потънал във врата му.

Зад него няколко от слугините понечиха да избягат. И рухнаха, простреляни в гръб. Друга от бегълките се строполи с прерязани сухожилия. Посеклият я крадец веднага се зае да я придърпва встрани, без да се притеснява, че все още имаше живи наемници.

Без да мисли за собствената си безопасност, Мадлин скочи към него. Кинжалът й потъна в шията му. Бликналата кръв започна да се стича по кожения му нагръдник. Изругавайки, крадецът се свлече на земята и издъхна.

Слугинята не спираше да ридае. Мадлин притисна чело към нейното. И двете бяха покрити от миризмата на кръв.

— Успокой се — каза тя на момичето. — Всичко ще се оправи.

Междувременно Найджъл бе започнал да бълва ругатни, надявайки се с този изблик да разсее противника си. На два пъти единствено бронята го бе спасила от смърт. Раната в рамото го болеше, ставаше все по-трудно да диша. А Трен още се усмихваше. Отгоре му нямаше и капчица кръв.

— Готов ли си? — запита Фелхорн, неочаквано отскочи назад и остави плаща си да падне върху отпуснатите ръце.

— За какво? — попита наемникът.

— Когато преброя до три, ще те убия.

— Арогантен боклук.

Мадлин ги наблюдаваше напрегнато. Не спираше да се надява, че наемникът ще успее да постигне изненадваща победа.

— Едно — каза Трен и пристъпи напред с левия си крак.

Найджъл завъртя меча си над главата и замахна към врата на Трен. Крадецът направи нова крачка напред и едновременно с това отрази удара.

— Две.

Кракът на Трен удари ботуша на противника. В същия миг ударен с лакът в лицето, наемникът полетя към земята. Късият меч се вряза в мишницата на бронята и потъна в гърдите.

— Три.

— Още не съм умрял — изхриптя Найджъл.

Фелхорн се изсмя.

— Отношение, достойно за почит. — Той изрита меча от ръката на Найджъл. — Искаш ли да работиш за мен, или предпочиташ да умреш като останалите си хора?

Макар да плюеше кръв, наемникът се засмя.

— Стига си се размотавал и ме убивай. Няма да стана предател.

Трен сви рамене с неподправено безразличие, изтегли меча си и се подготви да го забие в гърлото на поваления.

Мадлин не можа да види екзекуцията — попречи й ослепителна експлозия, изпълнила с болка очните й ябълки. Тя веднага се извърна. Около нея избухнаха викове на паника. Сред тях тя долови напевен глас. Когато болезнената пелена се оттече от погледа й, Трен беше изчезнал.

Оцелелите слугини около нея хлипаха, също като ужасеното момиче в прегръдките й. Към тях пристъпи мъж с плешива глава и големи месести уши. Той бе стиснал устни.

— Добре ли сте?

— Да — отвърна Мадлин с треперещ глас. Сега тя можа да види, че наоколо има още неколцина мъже, облечени като заговорилия: бели роби със златни вериги над тях. — Да, добре сме.

Чул достатъчно, мъжът ги остави и се приближи към Найджъл.

— Не мърдай — каза му плешивият и притисна ръце към гърдите му. Наемникът се задави.

— Мадлин?

— За благородницата ли питаш? — поинтересува се непознатият.

Найджъл кимна слабо.

— Тук съм — отвърна Мадлин. — Нищо ми няма.

— Вижда се, че е храбра. Сега мълчи. Нищо не бива да прекъсва молитвата ми.

Непознатият затвори очи и започна да шепне неразбираеми думи. Обгърна го бяла светлина. Гръдта на Найджъл престана да кърви. Когато наемникът се закашля отново, звукът бе нормален. След това той се унесе.

— Кой си ти? — попита Мадлин.

— Името ми е Калан. Аз съм върховен жрец на Ашур. — Той й подаде ръка. — От този момент вие и слугите ви се намирате под моя защита.

Глава двадесет и пета

Етрик бе участвал в множество бунтове, но до този момент не бе присъствал на метеж, зародил се тъй спонтанно и тъй безпричинно. Той крачеше насред улицата, почти опиващ се от обгръщащия го хаос. Карак, бидейки бог на реда, би трябвало да гледа с укор на този му възторг, но въпреки това Етрик запазваше наслаждението си. Имаше нещо, по-лошо и от хаос — лъжливият ред, налаган от неверни крале и поклонниците на Ашур. Подобаващо бе хаосът да изпепели лъжата, както огънят изпепелява рухващ дом. От пепелта Етрик и останалите като него щяха да градят наново.

Край западната порта той се натъкна на мърляв просяк, приклекнал край улицата. Просякът бе сляп, поставил глинена паничка пред себе си. Някакъв тлъст търговец в червено-пурпурни одежди подметна няколко монети вътре.

В следващия миг тъмният паладин се бе озовал до него и сграбчваше ръката му. Същевременно бе забол меча в паничката.

— Пусни ме — кресна търговецът и се опита да се отскубне. Етрик не отслаби хватката си. Мечът му бе потънал в средата на една от монетите.

— Що за милостиня е това? — попита Етрик. Тъмен пламък обгърна острието.

— Помагам на бедните — каза тлъстият и се огледа отчаяно. Но никой нямаше намерение да помага на него. Черната броня с бял лъвски череп върху нагръдника бе достатъчно показателна. Подобно на жреците на Карак, на паладините също се забраняваше да влизат във Велдарен. Пак по тяхно подобие, тъмните воини не спазваха забраната. И никой не смееше да ги издаде, защото с това си действие щеше да рискува смърт.

— Искаш да си купиш пропуск до вечността? — попита Етрик. Монетата бавно се стопи. Медта се стичаше по острието. — Щом една медна монета ще спаси душата ти, представи си каква отплата би получил, ако хвърлеше злато в нозете на някой свят човек.

— Ти си зъл — каза търговецът. Етрик остана впечатлен от храбростта му.

— Зъл? — Той откъсна парче от копринената му туника и го издигна високо. — Тези дрехи, които слепецът дори не може да види, биха могли да го издържат няколко месеца. А ти му подхвърляш нищожно подаяние. Това не е благочестие, а нещо отвратително.

Воинът се извърна и хвърли парчето в паничката. Търговецът стоеше с треперещи ръце и непрекъснато местеше поглед между боеца и земята.

— Смилете се. Добрината си остава добрина, без значение каква е — каза слепият, стараещ се да спаси ситуацията. Етрик само се усмихна. Мечът му все още пламтеше.

— Кое е по-важно за теб? — обърна се той към богаташа. — Богатството или подкупите, които подхвърляше на съдбата?

Когато търговецът посегна да вземе дрехата, Етрик го разсече. Два жестоки удара отделиха главата от тялото и я отправиха в паницата. Кръвта започна да попива в плата и да багри няколкото монети на дъното.

— Даровете винаги биват заплащани с кръв — обясни Етрик на слепеца. — Милостта е заблуда. Слабост, обвита в лъжи.

По това време воинът бе заобиколен от гневна тълпа. Но когато тъмният паладин се усмихна и протегна меч, събраните побързаха да се отдалечат. Сред настъпилата суматоха стражите нямаше да пристигнат веднага. Когато най-сетне дойдеха, щяха да получат описанието му и да разберат с какво си имат работа. Преследване нямаше да има. Никой градски стражник не би сглупил да последва подобен боец.

Въпреки отлагането, настроението на Етрик си оставаше добро. Той почти не разполагаше с информация, която да му помогне в откриването на безликите, но Пеларак му бе предоставил една следа. От вътрешната страна на стената, на около половин миля северно от западната порта, се намирала голяма пукнатина, напомняща сянката на мълния. В случаите, когато трябвало да се свърже с безликите, през нощта жрецът изпращал някой от младите си послушници да остави бележка. На сутринта бележката несъмнено отсъствала.

Етрик лесно откри пукнатината — тя изглеждаше точно като описанието на жреца. Улицата бе притихнала, заобиколена от скромни къщи с не толкова скромни огради. Изглеждаха нови, вероятно построени след започването на войната между гилдиите и Трифектата.

Воинът свали ръкавицата си и пъхна ръка в най-широката част на пукнатината. В следващия миг лицето му бе озарено от усмивка. Продължителното обучение бе позволило на тялото му да придобие усет за всички магични същини. В пукнатината се криеше просто заклинание, което изпращаше предупреждение всеки път, когато целостта му бъдеше нарушена. Така на безликите не се налагаше да проверяват непрекъснато, за да узнаят за наличието на съобщение. Одобрил елегантността на решението, Етрик си напомни да се отнася с по-голямо уважение към противничките си.

Решавайки да отвърне на изчистеността с изчистеност, той взе един голям камък и го мушна в пукнатината, за да задейства заклинанието. Сега само му оставаше да чака една от жените да се появи. Тъй като бе поставил съобщението в средата на деня, те щяха да разберат, че нещо не е наред.

— Търпението служи на мъдрите — каза си Етрик и се настани край една от оградите, опрял гръб на решетките. Минаващите на улицата нямаше да го забележат, а стопанинът на дома нямаше да посмее да го прогони.

Изглежда в един момент от чакането той бе заспал. Не помнеше да е сънувал, но когато отвори очи, денят определено бе притъмнял. Слънцето се бе привело над западната градска стена.

Етрик знаеше, че се е събудил заради изострените си инстинкти. В първия момент не забеляза нищо и не чу стъпки. Но пък той си имаше работа с опитни жертви, така че тези липси не означаваха нищо.

Воинът погледна към стената. Камъкът, който бе пъхнал в процепа, го нямаше.

— Смятах, че ще изчакате смрачаването — каза Етрик и се изправи. Преди да е успял да протегне ръка към меча си, острието на кинжал бе плъзнато до тила му.

— Изглежда жреците са започнали да се отчайват — изрече глас зад него. — Тъмен паладин посред бял ден във Велдарен? Да не са решили да оповестяват присъствието си? Или просто се надяват да намериш смъртта си в ръцете на някоя тълпа?

— Бих могъл да се справя и с много повече от тълпа — каза Етрик. — Махни оръжието си, жено. Зная какво си.

Тя се поколеба за момент, сетне кинжалът изчезна. Воинът се обърна и скръсти ръце.

— С кого разговарям?

— Аз съм Елиора — отвърна безликата. — Какво съобщение от храма носиш?

— Че Алиса трябва да бъде върната незабавно — каза Етрик. — Доведи ми я веднага.

Елиора докосна кинжалите си един в друг.

— Нещата не са тъй прости, колкото Пеларак си мисли — каза тя. — Алиса е заобиколена от стражи и се намира под опеката на заможен бирник.

— Нищо от това не би трябвало да има значение за безликите.

Отвъд тънкия бял плат личаха очертанията на очите й. Етрик можеше да се закълне, че тя му намигна.

— Само ако искахме да я видим мъртва, паладине. Бягството е съвсем различно дело. Убедена съм, че Пеларак ти е обяснил колко е важно тя да остане жива.

— Къде я държат? Кажи ми и си свободна.

Елиора забави поклащането си и спря.

— На кого служат тъмните паладини: Карак или жреците му?

— Двете са едно и също. Жреците са живото слово на Карак.

Безликата направи крачка назад.

— В такъв случай няма да ти я доведа. Карак ни е дал не само вяра, но и разум, с който да я използваме. Ние не сме робини на Пеларак. Вече не. Ще изпълним волята на своя бог. На бога, който е и твой. Или може би не виждаш измамите на Пеларак?

— Ако не ми я доведеш, ще намериш смъртта си.

Елиора наклони глава. Изглеждаше, че е вперила поглед в сърцето му.

— Ти ще ме убиеш така или иначе. Пеларак е взел решение. Така да бъде.

С едно и също плавно движение Етрик изтегли меча си и замахна. Острието му бе окъпано в тъмен пламък. Безликата се наведе назад, извивайки гръбнак почти до земята. Мечът разкъса въздуха над нея. В следващия миг тя се изправи и атакува с кинжалите си. Единият се вклини в нагръдника, а вторият потъна в плътта под брадичката.

Преди тя да е успяла да довърши удара си, Етрик я блъсна с длан в гърдите. Карак бе подкрепил удара му — безликата полетя назад. Но още при падането се превъртя, обгърна ръце около себе си и изчезна.

От западната стена залезът простираше дълга сянка. Именно от тази сянка изскочи Елиора. Краката й се врязаха в кръста на Етрик. Той извика от болка и залитна напред, замахвайки насляпо. Пламъкът на оръжието му обгори някои от платнените ивици, но не можа да засегне плът. Острието на кинжал разсече тила му.

Воинът успя да избегне следващия удар, насочен между ключицата и тила му. Кинжалът, който щеше да отнеме живота му, ако бе уцелил, отскочи от бронята. Сблъсъкът на магията, вложена в металите, породи искри. Кинжалът започна да губи остротата си. Когато Елиора се извъртя и замахна напред, Етрик се изви, така че оръжието срещна дебелия нагръдник.

Кинжалът се пръсна на парчета, потънали в ръката й. Кръв започна да кваси превръзките.

— Ако се предадеш, ще бъда милостив — каза воинът и премина в атака. Елиора отскачаше и се извърташе като танцьорка. Всеки замах долиташе достатъчно близо до нея, за да обгори дрехата й, но не и самата снага. Удар, който трябваше да е пронизал сърцето й, срещна единствено дим.

Този път Етрик бе подготвен и се извърна. Острието проследи движението му, за да се озове насочено към сенките на стената. Елиора действително се намираше там, подемаща ритник, но мечът за втори път премина единствено през дим. Воинът се задави, когато стелещите се из въздуха сенки го обгърнаха. Димът имаше отвратителен вкус.

Сред дима той долови смях. Сред смеха се долавяше гняв.

Нещо остро потъна в ребрата му над колана. Топла кръв започна да се стича по бедрото му. Болката се извъртя, за да се усили двойно. Етрик замахна насляпо, без да засегне нищо.

— Няма да допусна това — кресна той и заби меча си в земята, стиснал дръжката с две ръце. Влятата в удара сила прогони дима. Чист въздух изпълни дробовете му. Елиора изникна пред него, замахваща към окото му.

Неговите реакции бяха по-бързи. Лявата му ръка пусна меча и с накитника отрази удара на кинжала. Десницата също бе престанала да стиска дръжката на оръжието, вместо това бе обвита около гърлото й. Преди тя да е успяла отново да се превърне в дим, паладинът изкрещя името на своя бог и вложи цялата си сила.

Тялото на Елиора се вцепени. Заради прилива насочена към нея сила платът около лицето й изчезна, разкрил скривена от болка красота. Пепел започна да се сипе от ноздрите и устата. Неумолимият захват отдели краката й от земята.

— Хаосът трябва да спре! — изкрещя Етрик и стовари лицето й в земята. Безликата започна да се гърчи. Бореше се да поеме дъх през обгореното си гърло. А воинът отново стисна меча си.

— Карак ще те изостави — дрезгаво промълви тя.

— Не виждаш ли? — Етрик й показа тъмния пламък, обвил острието. — Моята вяра е истинска, неговото присъствие в мен е по-силно. Ти си изоставената, грешнице.

С един рязък замах той я обезглави. Нажежеността на острието мигновено обгори плътта. Нямаше никаква кръв.

— Остават две — каза воинът и остави тялото й да гние. — Вземи душата й, Карак. Накажи я по своя преценка.

Елиора му бе казала достатъчно. От Пеларак вече бе научил всичко, свързано с Алиса Гемкрофт, престъпническите гилдии и Тео Кул. Бирникът Тео Кул. В началото Етрик бе сметнал, че Алиса е скрита някъде при безликите. Сега излизаше, че Кул я държи при себе си. Това означаваше слуги, наемници… Пеларак не бе споменал, че бирникът е в града, което можеше да значи само едно — той се криеше някъде извън стените. Подобен лагер не можеше да остане скрит от човек като Етрик.

Воинът се отправи на юг към портата, решен да приключи със задачата си още преди свечеряване.

Глава двадесет и шеста

Стаята, в която Мадлин Кинън се намираше в момента, караше фургона й да изглежда като дворец.

Тук имаше простоват дървен стол, също толкова непретенциозна маса и легло, чийто дюшек бе изпълнен със слама. След като се бе окъпала, жреците й бяха дали чиста бяла рокля. Но все още я преследваше миризмата на кръвта върху лицето и ръцете й.

През целия ден около нея бяха сновали девойките. Никой не бе я спрял да напусне, но нежеланието на слугините да сторят това бе очевидно. Затова Мадлин продължаваше да лежи върху неудобното легло и да пие чай с мед.

Калан бе обещал да изпрати съобщение до съпруга й, само че не се бе появявал от момента, в който бе довел Мадлин в храма. Искаше й се да го бе придружила на обиколката, с която той бе оправдал отсъствието си.

Стените бяха от голи дъски. Подът бе потъмнял в тъмнокафяво. Нямаше нищо за четене, нищо за правене. През целия си живот тя не се бе чувствала толкова изолирана. И това бе място, където бе доведена за нейна собствена защита.

Скуката беше станала почти нетърпима, когато Калан най-сетне се появи.

— Простете за късната ми поява — каза той и затвори вратата след себе си. — Очакваха ме много дела. Които трябваше да съм свършил отдавна.

— А именно? — попита Мадлин, по-скоро от желание да поддържа разговора, отколкото от интерес.

— Да защитя града — каза Калан с тон, загатващ изричането на очевидното. — Има много неща, които трябва да чуете, лейди Кинън. Нещата се променят. Ще ме изслушате ли?

— Нямам друг избор — отвърна тя, скръсти глезени и се постара да си придаде благороден вид, доколкото простоватата рокля позволяваше.

— Свободна сте да си идете по всяко време — рече Калан. — Но ми се струва, че трудно ще убедите оставащите си наемници да ви последват. На тях им харесва тук. Повечето успяват да отпочинат истински за пръв път от много нощи.

— Това е първата нощ, в която няма да им се наложи да стоят на пост — каза Мадлин. — Естествено, че ще проявят склонност към платено лентяйстване.

Калан сви рамене.

— Аз съм върховен жрец само от един ден, лейди Кинън, затова ще ви помоля да ме извините, ако казаните от мен неща са ви вече известни. Моят предшественик се наричаше Калвин. Много отдаден на свещеното слово човек, но непростимо плах, когато станеше дума за вашата Трифекта и престъпническите гилдии. Той бе категоричен, че не бива да се замесваме във войната ви. Затова само гледахме как всяка от страните избива стотици невинни. И ограничавахме намесата си до смекчаване на щетите.

— Ние не сме направили нищо лошо — каза Мадлин и приглади роклята над коленете си. — Гилдиите се намират извън закона и извън морала. Те са чума за този град.

— Сякаш Трифектата не е сторила нищо незаконно или неморално през последните пет години — възрази Калан. Облото му лице леко притъмня. — Но аз не съм дошъл тук, за да обвинявам, лейди, а само за да разговарям.

Тя леко раздвижи ръка, подканвайки го да продължи.

— Зная, че изминалият ден бе труден за всички ни. Самите ние не сме свикнали храмът ни да вижда подобни дела. Мисля, че това не представлява интерес за вас. Но ако ми позволите да обясня, много скоро ще разберете.

— Преди няколко дни един от нашите жреци, Делиус Есхатон, бе убит посред бял ден. Няма никакво съмнение, че Трен и гилдията му са отговорни, но те са недосегаеми за правосъдието на краля. Тогава почти убедихме Калвин да предприеме нещо, само че, за наш срам, политиката се оказа по-силна от мъката. С публичните си проповеди срещу гилдиите Делиус бе нарушил линията ни на ненамеса. Същата нощ дъщеря му бе доведена при нас тайно, защото гилдиите изпратили убиец и за нея. От това, което научихме, той едва не е успял.

За момент мъжът замълча. Мадлин разтърка ръце. Топлата вана й се бе отразила божествено, но дълбоко в пукнатините на кожата й все още личаха петната на кръв.

— Изчаквам да чуя с какво това касае мен — каза тя, когато стана очевидно, че Калан няма намерение да продължи. Името Есхатон й звучеше смътно познато, но нищо повече.

— Доста безсърдечно — отбеляза Калан. — Но пък и не съм очаквал друго. Появата на ридаещото момиче бе последната капка. Когато Калвин отново отказа да предприеме нещо, ние проведохме гласуване и го свалихме от длъжността му. Аз заех мястото му. Това е нещото, което трябва да знаете, лейди Кинън.

Макар косата й да не бе подредена в обичайната прическа, а роклята й да не бе подходяща и за някоя провинила се слугиня, Мадлин се постара да съсредоточи аристократичното си презрение.

— Какво вършат старците в храмовете си, не ме касае. — Тя се изправи и скръсти ръце. — Поздравявам те за новата ти длъжност. Но е време да вървя. Искам да отида в дома си, където бих могла да почина на спокойствие.

— Свалянето на Калвин и моето избиране са единствената причина вие да сте още жива, Мадлин — каза Калан. Той бе започнал да говори по-тихо. Макар думите му да бяха груби, в тона му отсъстваше острота. По-скоро бяха прозвучали като насочени към неразбиращо дете. — Бяхме решили да сложим край на метежите. Поехме сред града, за да възстановим реда, и се натъкнахме на вас и хората ви. Нима предпочитате компанията на Трен пред моята?

— Затворът си е затвор — отвърна Мадлин, макар и не с предишната увереност. Възрастният мъж бе спасил живота й, а тя се опитваше да го обижда. Наистина ли беше толкова неблагодарна?

— Аз не съм ви затворил — настоя Калан. — Просто не ви позволявам да пристъпите към пропаст. Вече изпратих вестоносец до съпруга ви, за да го уведомя за местоположението ви. Какво предпочитате: да изчакате да пристигнат хората му или да поемете сама по улиците на Велдарен?

— Аз също имам свои хора…

— Останали са ви само трима наемници. И няколко слугини. Проявете разумност.

Върховният жрец докосна лицето й с ръка. По някаква неясна за самата нея причина, Мадлин не блъсна десницата му.

— От този ден ще сложим край на проливаната кръв — каза Калан. — Ще износим сандалите си, докато обикаляме улиците. Ще залеем със светлина всеки тъмен ъгъл. Ще запеем радостни химни, за да заглушим противните крясъци на омраза. Сега очите ни са отворени, лейди Кинън. Спете спокойно и знайте, че тук нищо не ви заплашва. Помислете над онова, което казах, и когато се върнете при съпруга си, разкажете му за чутото. Нима искам толкова много от вас?

— Отдавна слушам нашепвания, че крадците са подкупили свещениците на Ашур — отвърна тя. — Трябваше да ни помогнете срещу гилдиите, а вместо това вие прекарахте години в бездействие. Сега ти ми казваш да се чувствам в безопасност под този покрив? Няма да спя, старче. Все още нося кинжала си. Без да откъсвам очи от вратата, ще чакам съпруга си.

Калан се усмихна тъжно.

— Каква разпаленост. Жалко, че е породена не от обич, а от недоверие и отчаяние.

Той се обърна и излезе. Както бе казала, Мадлин затвори вратата, седна на леглото си и се загледа в нея.

Тя действително щеше да разкаже всичко на съпруга си, но не за да изпълни молбата на свещеника. Всяка заплаха, без значение колко прикрита, трябваше да бъде предадена.

Дните бяха изненадващо приятни, но свечеряването караше Алиса да потръпва. Залезът се бе превърнал в най-омразното й събитие — заради нещата, които бе започнал да предвещава. През деня тя прекарваше времето си с очарователен Йорен и наемниците му. Тя се смееше, докато те се дуелираха с мечове и с грубовати закачки или се редуваха да възхваляват уменията си сред чаршафите и сред бойното поле. От обедите с Тео Кул също не можеше да се оплаче — макар и много по-безвкусни от пиршествата, които би получила в бащиния дом, те пак бяха обилни.

Но всяка нощ й се налагаше да изтърпява Йорен в леглото си и да стиска зъби, докато той бавно и методично сумти отгоре й. Младият Кул се считаше за най-добрия любовник в цял Дезрел — впечатление, което тя бе принудена да поддържа с преструвки. Особено силно отвращение изпитваше, когато усетеше ръцете му около шията си. Някога този му жест й бе изглеждал много вълнуващ. Сега бе започнала да вижда в него предсказание за съдбата, която я очаква, когато богатството на рода Гемкрофт попаднеше в лапите му.

— Наред ли е всичко? — попита Йорен, като се придвижи по-близо до нея.

— Мисля си за дома — отвърна тя. Надяваше се, че този отговор е достатъчно невинен, за да сложи край на разпита.

Двамата седяха край огромен огън, хванати за ръце. Особено противна лъжа. Със свободната си ръка тя незабелязано помилва кинжала, скрит в полата й. На няколко пъти почти го бе използвала. Веднъж дори бе посегнала да извади оръжието от захвърлената си дреха — когато по време на един от оргазмите си Йорен бе започнал да стиска гърлото й с нечовешка сила. Той я бе пуснал точно преди замаха й.

Един от наемниците хвърли голяма цепеница в огъня и сепна Алиса с вика си:

— Къде е музиката, която ни бе обещана? Пее ми се, а не мога да пея без съпровод!

Алиса се насили да се усмихне. Нощите все по-настойчиво загатваха приближаването на зимата и наемниците бяха измолили за разрешение да накладат голям огън. Почти всички от лагеруващите, без някои от слугите и онези, които стояха на пост, бяха насядали около него. Стените на Велдарен се намираха далеч, но Алиса бе уверена, че някой, навлязъл в леса, може да забележи отблясъците.

— На̀ ти музика — кресна друг наемник и се оригна шумно.

— Дай ми още малко от манджите на Гюнтер, за да се включа и аз — обади се трети. Гюнтер, който бе добър готвач, но инак непоносим, размаха показалец към провикналия се. Въпросният също отвърна с пръст, но не показалец. Около него гръмна смях. Хор от телесни звуци полетя към готвача.

— Дори кралят не разполага с тъй опитни музиканти — каза Алиса, започнала да се смее истински. С това си спечели гръмко одобрение.

— Личи й, че умее да управлява — каза Тео, седнал от другата страна на Йорен. — Хората те обичат, Алиса. Добри неща те очакват начело на рода Гемкрофт.

— Място, което може никога да не заема — промълви тя. Напомнянето за баща й покруси усмивката й. — Но този приятен залез не е време за подобни размишления, а е подходящ за по-приятни дела. Като например нова бъчонка сайдер!

Наемниците ревнаха одобрително, а когато получиха и разрешението на Тео Кул, възторгът им стана още по-оглушителен.

— Нямаше да се радват толкова, ако знаеха какво съм планирал утре за тях — тихо каза Тео, обърнат само към двамата си събеседници.

— Пак щяха, само че след повече изпито. Незнанието излиза по-евтино — рече Йорен. Баща му се засмя, Алиса също, макар да разсъждаваше трескаво. До този момент тя знаеше малко за замислите им. Когато изпратеното в града момче беше донесло вестта, че Лори Кинън възнамерява да проведе срещата отвъд градските стени, двамата не бяха изглеждали разочаровани. Дори напротив.

Млада слугиня си проправи път сред наемниците, стараейки се да не обръща внимание на подмятанията им и периодичните опипвания.

— Милорд. — Тя се поклони на Тео. — Двете жени са тук.

Старият Кул въздъхна.

— Изпрати ги.

Слугинята отново се поклони и се отдалечи. След минута-две от безликите пристъпиха в светлината на огъня. Никоя от тях не се поклони на Тео.

— Добре дошли в лагера ми — каза той. — При следващото си идване имайте предвид да се явите пред пазачите, а не пред слугините ми. Може и да крачите през сенките, но бих предпочел да следвате протокола.

— Жените ти спорят по-малко — каза лявата безлика. Алиса разпозна острия глас на Зуса. — И не дрънкат излишно. Така е по-безопасно за всички замесени.

— Това не беше предложение — натърти Тео. Безликите не реагираха.

— Защо сте тук? — попита Алиса, за да промени темата на разговора. Харесваше й присъствието на безликите. Макар да работеха за семейство Кул, тяхното излъчване бе съвсем различно. Може би младата Гемкрофт ги възприемаше така, защото не бяха част от домакинството на Йорен и баща му.

— Страхуваме се за Алиса — каза Нава. — Трябва да я скрием. Пеларак я иска в храма си.

— Вече ви платихме — каза Тео. — Алиса ще остане тук, без значение какво иска жрецът ви.

— Не е разумно да изкушаваш Пеларак — каза Зуса. — Ти си мишка, танцуваща пред лъв.

— Пред черепа на лъв — поправи Тео Кул. — А мъртвите не танцуват.

Зуса прихна.

— Пеларак ще те накара да заиграеш по неговата свирка — каза тя. — За него твоите кости са играчки. За него твоята кръв е напитка. Добре ще е да избягаш или да се укриеш. Тук вече не е безопасно. И ни дай Алиса.

Алиса се надяваше, че ще остане с тях. Би заменила цялото си наследство за една нощ далеч от Йорен. Само как копнееше да може да спи спокойно, без да се бои, че той ще я разбуди, подтикнат от новоразпалени желания. При безликите щеше да си отдъхне.

— Това не подлежи на обсъждане — сряза ги Тео. Рязкостта му пръсна надеждите й. — Няма да я…

От север зазвуча рог, последван от крясъци. Някой нападаше лагера. Алиса се извърна по посока на шума. Когато отново обърна лице към огъня, безликите бяха изчезнали.

Йорен се изправи и отпусна ръка върху меча си. Тео сграбчи китката на сина си, за да го спре. Наемниците оставиха чашите и изтеглиха оръжия.

Миг по-късно от север дотича боец в кожена броня и изваден меч.

— Милорд — изкрещя тичащият. — Той не пожела да чака или да се представя. Уби Джефри и носи бронята на…

Той спря, когато осъзна, че натрапникът вече е пристигнал. Останалите наемници го обградиха.

— Здравей, бирнико — заговори непознатият. Алиса би го определила като красив, ако не бяха студените очи и татуировките, обхождащи целия череп. Дори самият им вид бе достатъчен, за да я отврати. Той носеше тъмна броня с бял лъвски череп в нагръдника. Тялото му бе покрито с рани, но нито една от тях не бе сериозна.

— Здравей — отвърна Тео. — Бих предпочел да се обръщаш към мен по име. Нима паладините на Карак не познават уважението?

— Познават го колкото хората от Ривъррън — каза воинът. — Аз съм Етрик, а ти си Тео Кул. С това ще считаме любезностите за изчерпани. — Той насочи огромния си меч към Алиса. — Дойдох да отведа лейди Гемкрофт. Това тя ли е?

Йорен изтегли меча си и пристъпи пред нея. По-рано, преди завръщането си във Велдарен, Алиса би останала възхитена от кавалерския му жест. Сега тя се чувстваше като красиво бижу, за което бива воден спор. Отново й се прииска компанията на безликите жени. Колко хубаво би било да се укрие с тях…

— И с пръст няма да я докоснеш — каза Йорен Кул. — Алиса се намира под наша закрила. Карак няма никакви права над нея.

— А вие имате? — поинтересува се Етрик. — Само един глупак би сметнал, че стои по-високо от волята на един бог.

— Тя е моя годеница.

Паладинът бавно се огледа, за да подчертае, че не смята обградилите го за сериозни противници.

— Прибери меча си, момче, освен ако не искаш да го окъпеш със собствената си кръв — каза Етрик.

— Махай се от лагера ми — рече Тео. — Тук не си добре дошъл.

Етрик се изсмя.

— Никъде не съм добре дошъл. Последна възможност. Предайте ми я.

— И ти, и лъвският ти бог вървете на майната си — каза Йорен. — Убийте го.

Алиса извика заради неочаквано избликналата кръв. Двама от най-близките наемници рухнаха с разсечени гърди. Броните им не бяха спрели острието. Етрик се стрелна и повали трети противник. Благословеният му меч разтроши евтиното наемническо оръжие. Още двамина намериха смъртта си в тромавия си опит за атака — ударите им отскочиха от бронята или бяха отразени.

— Спрете! — изкрещя женски глас. Властността на вика накара и двете страни да се подчинят. Нава пристъпи в светлината на огъня. От кинжалите й капеха сенки.

— Чудех се дали ще се появите — каза Етрик и издигна оръжие. — Пеларак нареди разпускането на ордена ви. Трябва да се върнете в храма незабавно.

— Алиса се намира под наша защита — каза Нава. — Върви си и кажи на Пеларак, че вече не следваме неговите повели. Подчиняваме се единствено на Карак.

Нечия ръка сграбчи китката на Алиса. Сепната, младата жена понечи да изпищи. Обвита в плат длан притисна устата й.

— Тихо, мишчице — прошепна Зуса. — Последвай ме.

Нава кръстоса кинжали пред себе си, а Етрик направи поредна крачка напред.

— Надявах се на отказ — обяви той. — Потръпвам от радост при мисълта, че ще убия още една неверница. Елиора е мъртва. Всички вие ще умрете тази нощ.

Безликата не прояви гнева си. Под внимателния поглед на Етрик тя допря едното острие над лакътя си и разсече. Капките кръв, раздвижени от лекото поклащане на тялото й, попиха в наметалото. След миг черният плат бе почервенял.

— Кръв за кръв — каза Нава. — Моето наметало ще стане твой саван.

Тя скочи. С шумолене плащеницата се уви около нея, неочаквано удължила площта си. Когато Етрик замахна, мечът му отскочи от привидно податливия плат.

Кракът на безликата изхвърча изпод гънките на плаща и блъсна главата му. Воинът полетя назад и падна на колене.

Нава прескочи последвалия замах и насочи кинжалите си към шията му. Паладинът се обърна тъкмо навреме — едното острие удари нагръдника, а другото разсече бузата му. Той стовари пестника си в стомаха й и се усмихна доволно, когато жената простена от болка.

Безликата се превъртя назад, разстилаща наметка. Опитът на Етрик да изблъска плата се оказа неуспешен — наметалото се оказа неподатливо като дървесен ствол.

По лицето му се стичаше кръв, която се разклоняваше върху устните. Боецът я облиза и плю.

— Защитавай се — кресна той и плавно размаха меча си. В следващия момент плащът започна да се спуска към земята и Нава отново изникна насреща му.

В други обстоятелства Етрик би се почувствал самоуверен от предимството на обсега си. Но в случая дължината на меча не значеше нищо срещу толкова ловък противник.

Нава описа кръг около него. Наметалото й се стелеше все по-дълго. Смеейки се, безликата скочи във въздуха. С пукот платът също се издигна. Осъзнавайки заплахата от премазване, Етрик вложи цялата си енергия в разсичащ замах. Разнесе се ужасяващ вик, когато острието се вряза в плащеницата. Кървавочервената тъкан се разтърси, напука се и се скъса със звук на ронещ се метал.

Възползвал се от изникналата възможност, един от наемниците на Тео замахна към гърба на Етрик. Паладинът чу раздвижването и се обърна, побеснял. Той отрази удара, сетне насочи меча си надолу, напред и нагоре. Наемникът рухна на земята. Вътрешностите му започнаха да се сипят като изнизващи се змии.

Двоен ритник срещна гърба на боеца. Остатъкът от наметалото се обви около главата му. Ударът тласна тялото му напред, но главата му не можеше да помръдне. Вратът му започна да се огъва сред прилив на болка.

Тъй като знаеше, че в следващия миг кинжалите ще полетят към него, Етрик се отпусна и замахна над рамото си. Плащът се отдръпна.

Коленичилият паладин се извъртя, облегнат на една ръка, докато си поемаше дъх. Битката с Елиора го бе изтощила, а Нава по нищо не отстъпваше на сестра си.

— Срамота — поде той, надявайки се да спечели малко време. — С това умение би могла да свършиш големи дела за Карак.

Нава започна да се поклаща. Окъсаното й наметало стигаше едва до кръста.

— Но Карак ни иска мъртви — отговори безликата. — Кому трябва да се молим сега?

Етрик се изправи и стисна меча си. Тъмният огън припламна по-високо. Трудността на битката не бе засегнала вярата му. Той щеше да убие неверницата. Не се съмняваше в това.

— Попитай Карак, когато го видиш — каза паладинът, пристъпи към огъня и протегна свободната си ръка. Пламъците не го изгориха. Цветът им започна да лилавее, пушекът им стана безцветен. — Можеш ли да понесеш пламъците на бездната? — попита той и се отдръпна от огнището. Лявата му ръка остана обгърната с лилав пламък.

Нава се хвърли в атака, осланяйки се на бързината си. Етрик отрази първите й два удара и отблъсна трети. Когато тя се завъртя около него, за да се приближи, воинът разтвори пламтящата си ръка. Бликналият огън напомняше пастта на дракон. Пламъците се вкопчиха в наметалото на безликата.

Без да губи време, тя отскочи и сряза закопчалките на плаща си. Но Етрик не я последва, както бе очаквала. Вместо това паладинът допря меча си до огъня и замахна. Огромен пламенлив език се стрелна напред, за да се вреже в гърдите й. Част от пламъците обхванаха околните коли. Някои от наемниците пламнаха живи и ужасяващо бързо започнаха да изгарят.

Нава се хвърли на земята и започна да се търкаля. Това не спираше пламъците. Етрик се затича подире й. Когато тя се претърколи под една кола, воинът я блъсна с пламтящия си юмрук. Един замах с меча довърши рушенето. Укритието вече не съществуваше.

Нава лежеше на земята, стиснала обгорената си гръд. Ивиците плат се бяха стопили, а под тях личеше почерняло месо.

— Огънят… не би трябвало да ме докосне — промълви тя.

— Карак те изостави заради отстъпничеството ти — каза Етрик, стиснал меча си с две ръце. Върхът на оръжието бе допрян до сърцето й.

Нава се засмя, макар това да пораждаше видима болка.

— Алиса я няма, глупако. Зуса я отведе. Никога вече няма да я видиш.

Етрик вряза меча си и го завъртя. А след като го изтегли, заплю трупа.

Той прибра оръжието в ножницата на гърба си и се върна край огъня. Слугите бяха награбили лопати и отчаяно се опитваха да погасят пламъците. Останалите наемници се бяха струпали около Тео и Йорен. Мъжете Кул бяха извадили оръжия.

— Къде е тя? — попита Етрик. — Къде е Алиса Гемкрофт?

— Безликата я отведе — отвърна Йорен. — Сега какво, паладине? Ще я последваш ли?

Воинът погледна към тях, сетне премести поглед към диплещите се хълмове. Явно последната безлика бе отвела Алиса по време на битката. Самата предателка нямаше как да проследи, но с младата Гемкрофт бе друго. Ако побързаше, можеше да успее да последва дирята.

— Ще намеря девойката — каза воинът. — Ако я искате отново, обърнете се към Пеларак.

— Трябва ни жива — рече Тео. — Ти възнамеряваш ли да я нараниш?

Етрик се изсмя на глупостта им.

— Ние искаме да я защитим, идиоти. Тя е нашата гаранция срещу Мейнард Гемкрофт. Ние с вас имаме общ враг, а вместо това вие треперите от страх и немощно се заканвате насреща ми. Молете се никога повече да не ви срещна.

Той напусна лагера по заобиколен път, за да улови следите. Наоколо имаше много дири, но една се отдалечаваше право на юг. Етрик я последва. Две от безликите бяха мъртви, а третата бягаше пред него. Задачата му бе почти приключена, а нощта едва сега започваше.

След като отправи благодарствена молитва към Карак, Етрик се затича.

Глава двадесет и седма

Уверил се, че всички останали са заспали или залисани, Арон навлече бледосиво наметало и се измъкна от стаята си. Една мисъл не спираше да измъчва ума му, а имаше само един човек, който можеше да му отговори. И въпросният човек бе скрит в храма на Ашур. Юношата се съмняваше, че свещениците ще му позволят да види Делисия. И също така не вярваше, че биха й позволили да излезе.

До този момент той бе обучаван как да се крие, как да убива и как да краде, но никой не бе му показал как да се промъкне някъде, за да разговаря. Нощта се очертаваше интересна.

Коридорът бе празен и Арон успя незабелязано да притича до търсената стая. Под една от дъските на пода се криеше тунел, който се простираше под цялото имение. След като се увери, че кинжалът му е добре наместен, юношата се спусна вътре и отново намести капака.

Вътре бе тясно и мрачно. Малко след отдалечаването си Арон дочу шум. Изглежда някой се приближаваше в отсрещна посока. Ако бъдеше открит, нямаше да успее да обясни присъствието си. Трен щеше да побеснее…

Последва друг шум — звучеше като дъската, която преди малко бе отместил. После настъпи тишина. След пет проточили се минути момчето отново продължи, уверено, че никой не го преследва.

Проходът отвеждаше в странична уличка, под огромна купчина сандъци, останали неразчистени.

Юношата измъкна дебело парче плат от джоба си и го привърза пред лицето си, намествайки дупките. Той вече не беше Арон.

Хаерн се стрелна надолу по улицата, развял бледосиво наметало. Миг по-късно друг силует изникна изсред сандъците и се спусна след него.

Гъделът на унасянето непрекъснато дразнеше клепачите на Мадлин, но тя се съпротивляваше на съня. Знаеше, че тук нищо няма да й се случи, но искаше съпругът й да я види с кървясали очи и движения на отсечена умора. Това щеше да разпали гнева му.

Под цепката на вратата изникна светлина. Мадлин застина от страх и стисна кинжала си. Може би бе грешала. Може би жреците все пак възнамеряваха да я убият.

Вратата се отвори. Заради резкия изблик на светлина Мадлин повдигна ръка пред очите си. На прага стоеше дребен силует, прекалено дребен за убиец.

— О, не знаех… — разнесе се момичешки глас.

Мадлин отпусна ръка, защото девойчето притвори вратата. То носеше простовата бяла рокля, която стигаше до глезените му. Не носеше никакви украшения в косата си, но пък тя сама по себе си бе достатъчно красива.

— Не спях — отвърна Мадлин и осъзна, че още стиска кинжала, затова отпусна ръка към леглото. Вторачилото се в острието момиче се поуспокои.

— Изпратиха ме да взема… — Детето се изчерви и посочи нощното гърне в ъгъла. Мадлин подбели очи.

— Остави го. Ще го вземеш на сутринта.

Момичето стоеше нерешително, очевидно преценяваше чие нареждане да последва. Забелязала позната прилика, Мадлин се загледа в лицето му. Когато девойката се обърна да си върви, жената изрече фамилно име.

— Есхатон?

Детето трепна и се обърна.

— Откъде знаете името ми?

— Зная само фамилното ти име. Още не си ми казала малкото.

Момиченцето се изчерви.

— Делисия Есхатон. Много ми е приятно да се запозная с вас, милейди.

Умелият реверанс изглеждаше особено нелеп в непретенциозната рокличка.

— Познавах баща ти — каза Мадлин. — Преди, когато той все още беше благородник. Наследила си косата и очите му. Двамата с него не бяхме близки, но се случваше да разговаряме. Впоследствие той позволи на вярата да размъти съзнанието му и изчезна зад тези стени.

Делисия не знаеше какво да каже.

— Надявам се, че пазите приятни спомени от баща ми — каза накрая тя. — Но за мен е неприятно да говоря за това. Ще ви оставя да си почивате.

— Остани — каза Мадлин. В главата й назряваше идея. — Дълги часове стоях сама. Хубаво е да има с кого да разговарям.

Делисия понечи да възрази, сетне размисли. Жената потупа леглото до себе си и момичето неохотно се настани там.

— Нарочно ли те оставят да ходиш в такъв вид? — каза Мадлин, отпуснала ръка върху огненочервената й коса.

— Не. Просто нямах време. Съвсем отскоро съм тук.

Делисия се напрегна за миг, когато другата започна да сплита косата й, сетне започна да се отпуска.

Времето, прекарано из вечери и изтънчени празненства, бе позволило на Мадлин да овладее почти до съвършенство изкуството да разчита и манипулира останалите. Делисия се чувстваше сама, объркана и уплашена. И изглеждаше, че отчаяно се нуждае от майчинска насока — това бе проличало по бързината, с която се бе отпуснала след началото на сплитането.

Мадлин настойчиво преравяше паметта си. Помнеше, че Делиус Есхатон бе имал съпруга, но какво се бе случило с нея?

— Много съжалявам за майка ти — каза тя, решавайки да се ограничи до обобщения. Дете на възрастта на Делисия не би искало да се впуска в подобни теми. От значение беше топлото състрадание, което жената бе вложила в гласа си.

— Татко ни помогна да преодолеем… — каза Делисия и цялата потръпна. — Той ми липсва. Брат ми също ми липсва. Мъчно ми е за мама и за баба. Не искам да оставам тук, искам да се върна вкъщи…

Тя се разрида. Дори и опитната Мадлин остана изненадана от бързата реакция. Момичето бе сдържало мъката си целия ден. Съвсем малко бе трябвало, за да я отприщи.

Тъй като знаеше, че трябва да уцели подходящия момент, жената я остави да плаче няколко секунди, преди да я прегърне.

— Поплачи си. Зная как се чувстваш, на мен ми липсва съпругът ми. Много се тревожа за него. Точно в този момент той може би виси окован в някое от скривалищата на Фелхорн. Бих дала всичко, за да го прегърна отново.

— Чух да се говори, че изпращат човек при него, който да му каже за вас.

— Сигурна ли си? Видя ли го да тръгва? — попита Мадлин и съвсем леко се намръщи. След миг Делисия поклати глава.

— Не. Не съм видяла.

Мадлин отново замълча. Бе оформила две плитки и започна да ги прикрепя една към друга. Тъй като не разполагаше с нищо друго, тя откъсна ивица от роклята си, за да ги привърже.

— Доколкото разбрах, само брат ти ти е останал? — попита тя, смесила любопитство и тревога в гласа си. — Знаеш ли къде е той сега?

— Чиракува при някакъв магьосник — каза Делисия. — Така и не можах да му запомня името. Малдерад. Малдрад. Нещо такова.

— Магьосниците често си избират чудати имена. Мислят си, че това им придава мистериозност, но в повечето случаи просто ги кара да изглеждат глупаво.

Делисия тихо се изкиска.

Мадлин избра този момент, за да отдръпне ръце и да ги отпусне в скута си. Момичето се извърна, сепнато от рязкото оттегляне.

— Бих могла да те заведа при брат ти — каза Мадлин. — Сигурно трябва да си дочула какво се говори за мен, Делисия. Аз съм лейди Мадлин Кинън, по-богата от краля. Жестоко е да те държат тук, докато брат ти остава сам. Ами ако той се върне във Велдарен? Ами ако гилдиите изпратят хора да убият и него?

Делисия започна да кърши пръсти, а после сграбчи лактите си и потръпна. Мадлин почака за момент, преди да нанесе последния удар.

— Делисия, той изобщо знае ли, че баща ви е мъртъв?

Детето я погледна изумено и поклати глава.

— Някой трябва да му каже — настояваше Мадлин. — Мисля, че това трябва да си ти. Ела.

— Ще си създам неприятности — плахо каза Делисия. — Баба ме доведе тук, защото е безопасно. Къде другаде бих могла да ида? Какво ще правя, ако Малдрад не ме иска? Не мога.

Това беше моментът. Мадлин се изправи и скръсти ръце, въплъщавайки се в ролята на разочарована майка.

— Можеш и ще го направиш, Делисия. Аз трябва да се върна при съпруга си. Ти трябва да се върнеш при брат си. Нима не искаш това? Забрави какво настояват другите. Не те определят живота ти. Те нямат право. Аз ще се погрижа за теб, ако ми помогнеш. Моля те, помогни ми.

Делисия не можа да издържи на дъжда от думи и бавно кимна.

— Обещавате ли да се грижите за мен? — попита тя.

Мадлин си послужи с най-очарователната усмивка, на която беше способна.

— Всички останали спят — продължи Делисия. — Бертрам трябваше да ми помага, но той е много дебел и задряма в стола си. Не зная дали вратата е заключена.

— Има само един начин да разберем — каза Мадлин и я хвана за ръката. — Води.

Хаерн намести маската. Искаше му се да бе намерил по-удобен плат.

Сетне обгърна наметалото по-плътно около себе си. С изключение на русата коса, той представляваше сиво петно, сляло се със сенките. Храмът се намираше на отсрещната страна на улицата.

Срещу светилището бе разположен магазин за дребни лакомства, разчитащ на потоците вярващи. Именно зад него се скри Хаерн, за да огледа целта си.

На пръв поглед изглеждаше, че промъкването вътре е невъзможно. Не се виждаха никакви прозорци, само редици колони. Самите колони бяха прекалено широки и гладки, за да позволят изкатерване. Огромните врати бяха затворени. Никой не стоеше на пост пред тях, но нямаше съмнение, че те са залостени. Покривът имаше пирамидална форма, със заострена среда и почти плосък по краищата.

От двете страни на храмовите стълби се издигаха две статуи. Лявата изобразяваше брониран воин с благородно лице, стиснал везни. Отдясно стоеше млада жена, повдигнала възхваляващи ръце към небето.

— Никога не отхвърляй като безнадеждно нещо, което не си опитвал — прошепна на глас Хаерн. Един от учителите му по фехтовка бе обичал да казва това. Оставаше едно неогледано място — покривът. Именно натам се насочи момчето.

Тъй като бе взел със себе си единствено плащ и кинжал, той се затича и скочи във въздуха, оттласна се от статуята на жената и се озова върху съседната. В следващия миг тялото му вече отскачаше към един от плоските краища на покрива.

Пръстите му докоснаха керемидите и се подхлъзнаха. В следващия миг Хаерн започна да пада.

В предната част на храма бе изобразен голям планински пейзаж с изгряващо слънце, пред който се разгръщаха ниви. Под този барелеф, над колоните, се издигаше втори корниз.

Макар да си удари лакътя в ръба, Хаерн успя да се извърти и да се залови. Тихото просъскване на болка бе единственият звук, който се отрони от него.

Той се набра на ръце и стъпи върху корниза. Като никога се радваше на малкия си ръст. Ръбът бе широк едва три пръста. Повече от достатъчно за краката му.

Прилепил гръб към стената, Хаерн погледна към улицата. Тя бе пуста. Нещата, които се случваха през нощта, биваха провеждани далеч от храма.

Канеше се да се обърне и да скочи към покрива, когато дочу звук откъм предните врати.

— По-бързо — прошепна женски глас.

— Бързам — отвърна шепотът на момиче. Сърцето на Хаерн трепна. Той познаваше този глас. Сетне двете излязоха от храма и предоставиха на юношата възможност да се убеди. Навсякъде би разпознал червената коса.

— Мамка му — промърмори Хаерн, осъзнал позицията си. Делисия бе излязла сама, а той не разполагаше с лесен начин да слезе…

Той се сви, пое си дълбок дъх и се постара да насочи падането си напред, а не право надолу. Колкото по-нагоре върху стълбището се озовеше, толкова по-добре. Късметът бе на негова страна. Момчето се приземи върху най-горното стъпало, което му предоставяше предостатъчно пространство за претъркулване. Дори и при тези обстоятелства не бе успял да предотврати болката в коленете, а приземяването му не се бе оказало особено безшумно. Но поне не бе уцелил някой стълбищен ръб.

Хаерн веднага се отправи след двете, тъй като знаеше, че няма време за губене. Те се изгубиха в една странична улица. Хаерн изтръпна. Бе му се сторило, че другата жена дърпа Делисия след себе си. Нещо не беше наред. Той се затича по-бързо, изтеглил кинжал.

— Защо поемаме насам? — попита Делисия.

— Струва ми се, че някой ни следи — каза Мадлин и погледна към улицата. — Трябва да внимаваме. Стой близо до мен.

Делисия осъзна, че жената е изтеглила кинжала си. Защо? И ако се страхуваше, че някой ги преследва, защо стоеше с гръб към улицата?

— Искам да се връщам — каза момичето и отстъпи от жената. — Няма да дойда с теб.

— Няма да допусна някой да ме издаде — каза Мадлин. Състраданието бе напуснало очите й. — Жреците на Ашур винаги са прибирали от мръсните пари на гилдиите, каквото и да говори Калан. Баща ти беше глупак, Делисия. Милозливостта го бе ослепила. Виждам, че и ти не падала по-долу от него.

Детето се обърна и побягна, но уличката бе задънена и свършваше в дебела дървена стена. Делисия притисна гръб към стената. Мадлин бе застанала в средата на уличката, все още стискаща кинжал. Бягството бе невъзможно.

— Няма да кажа на никого — каза Делисия. Очите й бяха започнали да се наливат със сълзи.

— Не, няма — съгласи се Мадлин.

Нещо изби оръжието от ръката й. Прашен ботуш се стовари върху лицето й, предотвратявайки започналия да се заражда вик. Делисия уплашено проплака, докато жената падаше с протегнати ръце. Тя се претърколи веднага, но Хаерн бе далеч по-бърз. Той грабна кинжала й и я изрита в стомаха.

— Как смееш да я нараняваш — прошепна момчето. Цялото му тяло се тресеше от гняв. Сега той стискаше по един кинжал във всяка ръка и изглеждаше готов да си послужи с тях. Мадлин се изправи на колене и му хвърли изпепеляващ поглед.

— Недей — извика Делисия. — Моля те, остави я.

Хаерн погледна към нея. Мадлин се възползва от този шанс, за да побегне. Момчето се извърна подире й.

— Остави я — настоя момичето. Това бе достатъчно, за да отстрани колебанието на Хаерн.

— Какво правиш тук? — попита той и прибра кинжалите в колана си.

— Нещо глупаво — смотолеви тя. — Съжалявам. Трябва да се връщам.

— Почакай. — Хаерн я хвана за китката. Делисия трепна, но в следващия миг осъзна, че допирът е почти плах. И двамата застинаха, загледани един в друг. — Остани.

— Ще ни открият.

Момчето се засмя.

— Не, няма — каза Хаерн и я поведе след себе си, стиснал ръката й по-силно.

Тогава те се затичаха, а в следващия момент се изкачваха по стената на къща, за да се озоват върху покрива й.

— Тук нищо не ни заплашва — каза момчето. Двамата приседнаха един срещу друг. Градът се простираше под и около тях. В далечината се издигаха огромните крепостни стени, които отсичаха територията му.

Хаерн посочи наляво, където се намираше улицата.

— Никой минувач не може да ни види.

Делисия кимна и разтърка ръце — трепереше от студ и от страх. Последните няколко дни от живота й бяха представлявали въртележка от болка и объркване. В момента й се искаше единствено да се свие на някое топло място и да спи дълго. Но сините очи на Хаерн не спираха да се взират в нея, настойчиви в отчаяние.

Той искаше нещо от нея, но тя нямаше представа какво.

— Защо дойде? — попита тя. Надяваше се да научи бързо, за да може да се върне по-скоро в светилището.

— Защото аз… Свързано е с баща ти.

Делисия трепна.

— За какво става въпрос, Хаерн?

Юношата въздъхна и извърна поглед. Маската му помагаше да прикрива емоциите, но не ги отстраняваше. Той изглеждаше разколебан и засрамен.

Делисия почувства пробождането на страха в стомаха си. Усещаше, че следващите думи на Хаерн няма да й харесат.

— Аз участвах в убийството на баща ти — неочаквано промълви Хаерн.

Делисия не помръдна. Мислите й се насочиха към онзи ден, но тя не бе запомнила момче. Помнеше единствено сълзи, изненаданите крясъци на тълпата и собственото си бягство, което я бе отвело на място, където да може да плаче сама.

Но болката на Хаерн изглеждаше прекалено истинска.

— Защо? — попита тя. — Защо си участвал?

— Защото баща ми ме накара. Това не е всичко, Делисия. Беше ми възложена задача, която не успях да изпълня. Ти беше моята цел. Трябваше да убия теб.

Делисия застина от страх. Тя си припомни разговора им в къщата. Ами ако беше допуснала грешка с решението си да го освободи? Той не бе успял да изпълни задачата си и сега я бе отвел на безлюден покрив, от който нямаше измъкване.

— Какво искаш от мен? — каза тя. Молеше се на Ашур момчето да не изтегли някой от кинжалите си в отговор.

— Тогава аз те следвах. Ти не ме видя, но аз бях там. Слушах как се молиш. Това ме покърти. Разбираш ли? Чух как ридаеш и се молиш отчаяно. Не можех…

Той се изправи и се извърна.

— Не можех да допусна да се превърна в подобно чудовище. Бях близо до последната крачка, но отказах да я направя.

Делисия се изправи, доловила мъката му. Тя се пресегна, положи ръка върху рамото му и го обърна с лице към себе си. Сините очи бяха насълзени. Сълзите попиваха в маската.

— Искам да се науча да се моля като теб — каза той. — Искам да се сдобия с такава вяра. Баща ти бе мъртъв, а ти продължаваше да вярваш. Аз се опитах да сторя същото, но заради това умряха хора. Чувствам се неискрен. Какво знаеш ти, което аз не знам? Какво правиш? Моля те, кажи ми, Делисия. Нуждая се от това. Нужно ми е нещо, в което да се вкопча, за да не изчезна завинаги. За да не се превърна в онова, което баща ми иска да стана.

Делисия се изчерви. Чувстваше се толкова млада и наивна, а той се обръщаше за помощ към нея. Тя се опита да си припомни думите на баща си. Споменът за благия му глас и топлата усмивка само я нарани още по-силно.

— Протегни ръце — каза тя. Имаше нещо, което тя помнеше; момент, който нищо не можеше да й отнеме. Това бяха моментите на онези нощни молитви, които бе изричала заедно с баща си в миговете, когато се бе чувствала изплашена.

Сплела пръсти с тези на Хаерн, тя коленичи. Момчето се отпусна заедно с нея.

— Сведи глава — напъти го Делисия.

— После?

— Затвори очи.

Хаерн го стори и зачака.

— Мисли за всичко, което обичаш — продължи тя. — И се моли за него. Не мисли кому се молиш. Не се тревожи дали думите ти ще бъдат чути. Просто се моли.

Хаерн отвори очи и я погледна.

— Ами ако нямам какво да обичам?

Този въпрос прониза сърцето й. Веднъж, след едно скарване, тя бе отправила същото питане към баща си. Сега тя отговори с неговите собствени думи. Никога не бе изпитвала такава мъка по баща си.

— Тогава обичай мен — каза тя.

Тялото й залитна напред. Устата й се отвори в безгласен вик на болка. Кръв започна да попива в предната част на роклята. От гърба й остана да стърчи стрела.

Глава двадесет и осма

— Не! — изкрещя Арон и прегърна рухналата Делисия.

Кайла наблюдаваше, стиснала зъби. Навсякъде около момчето изникваха сиви плащове. Две къщи по-натам Трен отпусна малкия си арбалет и се приближи.

— Не се приближавайте! — кресна момчето и изтегли кинжала си с една ръка. С другата продължаваше да прегръща тялото. Извадили оръжия, Паяците го заобиколиха и спряха, за да изчакат господаря си. Кайла бавно се приближи. Разстроеният Арон не чу стъпките й.

Трен Фелхорн прескочи и последната празнина между покривите. Ръцете му още стискаха арбалета.

— Това е последният път, в който проявяваш неподчинение — каза той. Гласът му трепереше от гняв. — Свираш се по покривите, за да се молиш с жрици на Ашур? Какво те е прихванало?

— Отдръпнете се! — отново кресна Арон. Сълзи се стичаха по покритото му лице. Трен не обърна внимание на вика. Той се приближи и свали маската от лицето на сина си, без да се притеснява от кинжала му.

— Разочароваш ме — каза Трен.

Кайла можеше да види, че момчето се готви да нанесе удар.

Тя стовари върху тила му камък, омотан в дебел плат. Със задавен вик Арон се свлече върху тялото на умиращото момиче.

— Отведете го — нареди Фелхорн на хората си. — Момичето го оставете.

Двама от мъжете в сиви плащове издигнаха Арон на раменете си и се отправиха към ръба на покрива. Други трима изчакваха на улицата и поеха зашеметеното момче от ръцете им.

— Къде го отвеждаме? — осмели се да попита Кайла.

— Трябва да бъде изцелен от тези глупащини — рече Трен, докато прибираше арбалета си. — Изглежда сам не съм способен да излекувам сина си от разяждащата зараза на Ашур.

Казаното бе достатъчно, за да й позволи сама да достигне до отговора.

— Ще го предадеш на жреците на Карак.

Трен я погледна:

— На мен също това не ми харесва, но нямам друг избор. Те ще го пречистят, ще премажат вярата му в Ашур. Ще си получа обратно наследника.

— Трен! — изкрещя един от хората му и се издигна обратно на покрива. — Намерихме я. Намерихме Мадлин!

— Отлично. Вържете я. Когато се върна, ще уредя скривалище, достойно за благородната ни гостенка.

Тази новина бе отстранила цялата му мрачност. Кайла се затрудняваше да повярва във видяното. Нима загрижеността му за Арон наистина бе толкова повърхностна?

Трен скочи на улицата при останалите си хора, а Кайла погледна към момичето с червена коса.

— Не знаех, Арон — промълви тя.

Трен й бе наредил да последва Арон. Когато той бе спрял край храма, тя бе изпратила сигнала. И тогава Мадлин Кинън бе избягала от храма, повела дете то със себе си. Кайла не бе повярвала на очите си. Бе се надявала, че Арон няма да се намеси и ще стои настрана, но той не бе го сторил. Когато Трен бе изникнал, Мадлин бе тичала сред непознати й улици — лесна плячка. Но момчето все още бе стояло с дъщерята на онзи идиотски свещеник. Това бе достатъчно, за да гарантира смъртта на момичето.

Кръвта, стичаща се по този покрив, бе пролята заради Кайла. Нейният сигнал бе довел Трен.

Жената коленичи и докосна шията на девойчето. Пулс, макар и плашещо слаб, имаше.

— Длъжница си ми — прошепна Кайла и намести тялото й върху рамото си.

Това беше глупаво, тя осъзнаваше. Инстинктът за оцеляване й крещеше да не си цапа ръцете и просто да остави хлапачката да умре. Но Кайла не можеше да стори това. Ако Арон узнаеше, че тя е била тази, която го е проследила… дори представа за изпълнения с огорчение и предателство поглед бе мъчителна. Той й се бе доверил, а ето как му се бе отплатила тя.

— Не умирай — тихо каза тя. — Ако твоят бог е истински, трябва да осъзнае, че имам нужда от огромна помощ.

Кайла внимателно се спусна на улицата, пазеща товара си. И през цялото време се стараеше да не мисли за мъченията, които очакваха Арон в храма на тъмния бог.

Трен Фелхорн бе един от малцината непосветени, които знаеха къде се намира светилището на Карак. Когато се озоваха близо, той взе Арон на ръце и отпрати останалите си хора. Денят, който настъпваше, и последващата нощ, щяха да се превърнат в най-значимата част на войната, продължаваща вече пет години. Хората му се нуждаеха от почивка. А вместо това той ги напрягаше извънредно. И всичко това заради сина му. Заради Ашур.

— Съзирам същината ти — каза Трен, застанал пред масивните порти на обширно и пусто имение. Образът трепна. Портата се отмести сама. Фелхорн прекрачи отвъд. Застланата с обсидиан пътека отвеждаше до огромна черна постройка, подпирана с огромни колони. Над входа й висеше лъвски череп, по чиито зъби блестеше кръв.

Двойните врати се разтвориха и напред пристъпи младеж, пристегнал косата си в дълга опашка.

— Ще те помоля да останеш отвън. Пристигането ти вече е известно на Пеларак.

Без да изчака отговор, свещеникът затвори вратата. Трен опря Ароновото тяло върху една от колоните и зачака. Бяха изминали години от последния случай, в който той се бе обръщал с молба към някого. Определено бе забравил това усещане. Той нямаше намерение да се прекланя пред жреците. Не можеше да отправя молби като обикновен простолюден. Може би можеше да им предложи някаква размяна.

Вратата отново се отвори. Верни на придобития инстинкт, ръцете на Трен веднага се отправиха към оръжията.

— Странна е нощта, довела ми такъв посетител — рече Пеларак и пристъпи отвън. За момент погледът му се спря върху момчето, но реакция не последва. — Защото ти си самият Трен Фелхорн, първомайстор на Паяковата гилдия, кукловод на крадците. На какво дължа тази чест?

— Искам синът ми да бъде излекуван — отвърна Трен.

— В целителните изкуства ние не притежаваме умението на съперниците си. Но се съмнявам, че те биха ти помогнали. Чух, че след като ти си убил един от свещениците им, те свалили върховния си жрец.

Фелхорн се навъси. Това беше изключително жалко. В продължение на много месеци той внимателно бе обработвал Калвин — бе го засипвал с всевъзможни подкупи, за да открие слабостта му. След като бе установил слабостта му към кремиона, работата бе тръгнала значително по-лесно. Защо всички тези проблеми изникваха непосредствено преди събирането на Трифектата?

— Не говоря за лечението, което загатваш. — Фелхорн насочи разговора към предишната тема. — Синът ми си е втълпил наивни небивалици, които искам да бъдат отстранени.

Пеларак се почеса по брадичката.

— Подвел се е по изкусителните хлипове на Ашур?

Трен кимна.

— Това ще изисква време — каза Пеларак. — И най-вероятно ще докара гибелта ми. Мейнард Гемкрофт заплаши да ни унищожи, ако не го подкрепим срещу теб, Трен. Кажи ми, какво би сторил ти на мое място?

— Бих смазал онези, които ме заплашват — каза Трен. — Никога не допускай някой да държи меч над врата ти.

— Думи, които не бихме могли да изпълним. Присъствието на Ашур тук е прекалено всадено. Мейнард би могъл да насъска тълпите срещу нас. Кръв ще залее улиците. Нищо от незначителната ти война с Трифектата не би могло да се сравни с клането, което сме способни да причиним ние. Но това би означавало край на тукашните ни дела, което от своя страна би ме натъжило. Така че почти не разполагам с избор.

Трен изтегли мечовете си.

— На твое място бих внимавал — рече Фелхорн. Пеларак се засмя.

— Прибери си оръжията. Дори и умение като твоето не би могло да се сравнява с могъществото ми. След пророка на Карак, аз съм най-верният му служител. Ако желаех смъртта ти, бих могъл да я причиня с едничка мисъл.

Трен отпусна ръце, но не прибра остриетата.

— Какви са вариантите, с които разполагаш?

— Бих могъл да ти откажа и да те превърна в потенциален враг. С тази си постъпка бих останал марионетка на Трифектата. Но дори и този вариант не е достъпен за мен. Дъщерята на Мейнард Гемкрофт е изчезнала. Тя трябваше да ни бъде предоставена, а не беше. Дори само заради това Мейнард ще ни унищожи.

— Има и друг начин — каза Трен Фелхорн, осъзнал какво загатва свещенослужителят. — Моят начин. Вземи сина ми. Изцели го. Прочисти с огън влиянието на Ашур, за да остане той чист.

— Можеш ли да убиеш Мейнард Гемкрофт? — попита Пеларак. — Моето време вече е изтекло. След Златоливника той ще изпълни заплахата си.

Трен издигна в поздрав въоръжената си десница.

— Утре по същото време Мейнард ще лежи мъртъв — зарече се той. — Можеш ли да спасиш сина ми?

— Ще го приемем — каза Пеларак и потропа двукратно по дверта. Изникнаха двама жреци. Когато Пеларак посочи момчето, те го взеха и го отнесоха вътре. Междувременно Фелхорн накратко преразказа случилото се: молитвите, амулета и тайната среща с Делисия.

— Колко време ще е нужно? — попита накрая той.

— Ден, най-много два. Освен ако момчето не се възпротиви.

— А това възможно ли е? — поинтересува се Фелхорн и погледна към двойната врата, която тъкмо се затваряше със скърцане.

Пеларак тихо се засмя.

— Не, разбира се. Той е още дете.

Трен се поклони.

— Нека начинанията ни се окажат успешни.

— Нека благословията на истинския бог те следва — каза върховният жрец и се върна в храма.

Фелхорн се чувстваше много по-добре, докато прескачаше оградата и се впускаше обратно към убежището си. Нещата отново се намираха в ръцете му. Жреците щяха да се погрижат за сина му. Влиянието на Ашур щеше да бъде отстранено. И Трен щеше да запази съвършения си наследник, който щеше да продължи делото му.

Стига замисълът за предстоящото нападение да се развиеше нормално. Но със залавянето на Мадлин, която почти сама бе влетяла в ръцете му, Трен бе направил голяма крачка към успешния завършек. Сега му оставаше само да се надява, че синът му ще бъде спасен навреме, за да вземе участие в историческата победа. Победата, която щеше да бетонира наследството на Фелхорн за предстоящите векове.

Съзнанието на Арон проблясваше неравномерно, едновременно с усилването и отслабването на болката. Тя прободе китките му и го накара да потръпне. Вода се разплиска върху езика му. Тихо напяване разкъсваше ритъма на виденията му и ги изпълваше с цвят, вибриращ едновременно със съня. Червено и лилаво. Цветовете пораждаха остър дискомфорт в ума му. Още болка, този път в глезените. Вода потече нагоре по устните му. Но това бе глупаво. Как така нагоре?

Момчето отвори очи. Очакваше да се окаже обърнато, затова се изненада, когато видя мъжа, застанал пред него. Той бе оплешивяващ, с остри очи и смръщени вежди. Над тъмната му роба висеше медальон, оформен като черепа на лъв.

— Къде съм? — попита Арон.

— В стаята на вярата — каза жрецът. — Изключително свято място. Аз съм Пеларак. Тук властва Карак. Не богинята на елфите, не Ашур, не слънцето, звездите или луната. Само Карак.

Ръката му стискаше мях. Когато го стисна, водата потече нагоре и се разплиска върху тавана. Заради странната гледка Арон почувства главозамайване. Той извърна глава и повърна. Под ужасения му поглед соковете също се понесоха към тавана.

— Това може да се очаква — каза жрецът. — Много от нещата тук са странни. Ти ще получиш възможност да зърнеш само незначителна част от тях. Карак властва навсякъде, но тази стая бе специално осветена с кръв и молитви.

Арон напразно опита да се раздвижи. Около китките му бяха обвити студени метални окови, поне така чувстваше, но когато погледна към ръцете си, не видя нищо да ги обгръща. Същото се отнасяше и за краката му. Докато се мяташе, различи следи върху кожата си. Следи, оставени от невидим захват.

— Оковите са нещо измамно — каза Пеларак. — Кой ги изковава? Какво им придава силата? Неразумно е да ги наричаме неразрушими. Глупаво е да ги обявяваме за изработени от нас самите. Ти си окован. Строши веригите си.

Докато изричаше последните думи, жрецът повдигна ръка. Внезапно желание изпълни сърцето на Арон.

Той не можеше да мисли за друго, освен за бягство. Всеки негов рефлекс, посветен на такава реакция, припламна. Всеки от мускулите му се напрегна в борба срещу невидимите вериги. Кожата му започна да се протрива. Коленете и раменете започнаха да треперят в агония. Кървав дъжд капеше към тавана. В един момент той напрегна цялото си тяло. Вените на врата му се издуха, от челото му започна да капе пот, която се стичаше към косата и оттам към тавана.

Колкото и да опитваше, той не можеше да строши веригите. Не можеше и да спре да опитва.

— Това е животът — каза Пеларак, който го наблюдаваше безстрастно. — Опитваме се да се освободим от оковите, без да сме способни да ги строшим. Но това безсилие е породено от собствената ни глупост. Ти си този, който се е обвил с тези вериги, Арон. Освободи се.

Той искаше да го стори. Само как искаше. Всеки от припрените удари на сърцето му отекваше като удар на чук върху гърдите му. От китките му продължаваше да се стича кръв. Умът му не спираше да търси решение. Робърт Хаерн никога не бе задавал въпрос с непостижим отговор, но дали същото можеше да се очаква и от този жрец? Какво имаше предвид той с тези вериги?

— Не разбирам — с пресъхнало гърло промълви момчето. Струваше му се, че езикът му се е превърнал в късче памук.

— Тогава положи повече усилия — рече Пеларак. — Невежеството не е оправдание, то е слепота, наложена от света. Тялото ти няма да понесе усилията и ти ще умреш заради невежеството си.

Очевидно този мъж бе жрец на Карак. Само едно нещо можеше да обясни защо свещеникът смяташе, че Арон сам е избрал веригите си. Ашур.

— Молих се на Ашур — изкрещя Арон. Влудяващото усилие да се мята бавно отслабна. Тялото му се разтърси във въздишка и отпусна тежестта си върху невидимите окови.

— Много добре. Напредваш. Погледни към ръцете и краката си.

Арон го стори. Веригите вече не бяха невидими. Макар допирът им да напомняше метал, те приличаха на мраморни. Над всяка от ключалките им стоеше изобразена Златната планина. Стаята бавно притъмня, но веригите запазиха белотата си. В полумрака изглеждаха почти сияещи.

— Символи — прошепна Арон. — Те лъжат със същата лекота като хората.

Лицето на Пеларак се навъси при тези думи.

— Наблюдавай внимателно — каза свещеникът. — Има нещо, което трябва да видиш.

Той отстъпи назад. Стаята притъмня изцяло. Само веригите и върховният жрец останаха видими.

Пламък премигна в средата на помещението. За момент в него блесна поглед. Следващият приплам бе по-продължителен и започна да се разгръща. Той се протегна до тавана, макар и без да излъчва топлина. Когато пламъците угаснаха отново, на тяхно място стоеше девойка. Огненочервената й коса стоеше разрошена.

— Арон? — попита Делисия. Момчето потръпна при звука на гласа й.

Това е лъжа. Поредната лъжа.

И все пак му беше трудно да повярва това, когато пръстите й се допряха до лицето му. Ръката бе студена на допир, но този допир бе истински. Сълзите, които се отделяха от очите й, се стичаха към тавана. Роклята й бе овъглена.

— Те лъжат — каза момичето. — В бездната е студено. Пламъците не греят. Ашур не ме искаше, затова съм тук. Не обичах Карак, затова той не ме обикна.

— Ти не си истинска — каза Арон, по-скоро молба, отколкото констатация. — Ти си при Ашур. На по-добро място. Ти беше добра. Ти беше невинна.

Пеларак се засмя. Делисия продължаваше да ридае. Тялото й започна да избледнява.

— Никой не е невинен — каза тя сред риданията си. — Аз почитах нещо неистинно. Молитвите ми не бяха от значение, защото бяха насочени към несъществуващото.

Арон рязко дръпна веригите си, за да я докосне. Тя продължи да избледнява пред обгърналия я мрак. Пеларак махна с ръка към облика, за да го прогони.

— Ти си отишъл при нея — каза свещеникът. — Баща ти ми разказа всичко. Зная какво си сторил. Нима не осъзнаваш колко си глупав? Тръгнал си да дириш мъдрост от едно невръстно момиче?

Арон се отпусна и се вторачи в пода, който изглеждаше бездънен.

— Молитвите й бяха толкова истински — каза той. — Тя беше искрена. Аз исках това.

Пеларак го сграбчи за косата и изви главата му, за да погледне момчето в очите.

— Има побъркани, които мълвят, че в телата им са се вселили демони. Че тези демони непрекъснато ги измъчват с гласовете си. Нима тяхната вяра е по-слаба от вярата на момиченцето? Защо не подири насока при тях?

На този въпрос Арон не можеше да отговори. Но Пеларак разполагаше с отговор.

— Защото нейната илюзия ти е допадала — довърши върховният жрец и пусна перчема му. — Харесвало ти е онова, в което тя е вярвала. Струвало ти се е примамливо. Но истината е единственото, което е от значение. Нима си готов да повярваш в лъжа, стига тя да ти хареса? Трябва ли да ти кажа, че момичето е добре, че светът е прекрасно място, че никой никога няма да те нарани? Много бих искал да живея в подобен свят, но желанието ми не го прави реален. Какво е реално, Арон? Какво знаеш, че е реално?

В ума му изникна трупът на Робърт Хаерн, намерил смъртта си от ръцете на ученика си. Неговите ръце.

— Зная, че убих онези, които обичах — каза момчето.

— Да. И защо? — поинтересува се Пеларак. — Какво е докарало тези убийства?

Очите на Арон блеснаха. Той разбра. Той видя обичта и отдадеността си, видя и на кого ги бе отдал. Срамът и вината се сляха в стрела, която вече не бе насочена към него самия.

Един-единствен човек заслужаваше това. Онзи, който бе задушавал душата му и бе попречил на желанията му. Собственият му баща.

— Молих се на Ашур — каза Арон. Това не беше лъжа. — Заради това умряха хора.

— Именно. Това ли е могъществото на Ашур? Вярност, която бива възнаградена със смърт? Карак е живото могъщество, момче. Той е Лъвът. Той властва над всичко. Всичко трепери пред рева му и се привежда да целуне ноктите на лапите му.

Неочаквано Пеларак изчезна. С дрънчене веригите се строшиха. Арон падна на земята и потръпна сред мрака. Беше му студено. Зъбите му тракаха.

И тогава видя Лъва. Той се приближаваше от много далеч, непосилно далеч за пределите на тази стая. Козината му бе бяла и пламтеше над тяло от разтопена скала. Очите, сред които се виеше дим, се насочиха към треперещото момче. В пастта, която създанието раззина, проблясваха зъби с големината на кинжали и покрити с прясна кръв.

Това е Лъвът, изкрещя удивително плътен глас, отекнал от всички ъгли на помещението. Това е могъществото.

Лъвът изрева. Дълбоко в гърлото му Арон различи хиляди ридаещи животи. Техният вой се сливаше с рева на бога. Душата му потръпна.

Той притисна лицето си към студения камък. Сълзи бликнаха от очите му. Не можеше да мисли. Можеше единствено да трепери в удивление.

Съмняваш се във властта ми? — попита Лъвът. Какво си ти пред мен, смъртнико? Аз съм Истината, която те очаква след края на живота ти. Къде ще се окажеш, когато пристъпиш във вечността ми? Ще ме боготвориш край мен, или ще останеш смазан на прах и овъглен?

Арон не спираше да ридае, споходен от неизпитван до този момент ужас. Той се чувстваше гол пред бога, жалък и беззащитен. Юмруците му удряха пода. Обгръщаше го ледена пот.

Лъвът отново изрева. Този път крясъкът му бе подсилен с огън, изпепелил дрехите на Арон. Кръв се разплиска в произволни посоки. Повелите на света преставаха да съществуват в свещената стая на Карак.

Ще посветиш ли живота си на мен? — попита Лъвът.

Част от Арон искаше да се подчини. Да сложи край на този ужас. Мракът щеше да го обгърне. Струваше му се най-разумно да се предаде. Да стои край Лъва бе за предпочитане пред стенанията, които бе доловил да долитат от утробата му. Определено бе за предпочитане.

Но той си спомняше и казаното от Робърт. Ашур въплъщаваше всичко добро у човечеството. Насълзените очи се вгледаха в Лъва, дирейки същата доброта. Но сред огъня не видя нищо подобно. Насреща му стояха смърт, гняв и проклятие, придобили физическа — животинска — форма. Нищо от онази тръпнеща обич, изпълвала молитвите на Делисия, не можеше да живее сред това ужасно създание.

Струваше му се, че умът му се раздвоява. Пред него се простираха два пътя. Всяка от половините му искаше да поеме по противоположния.

Закълни се! — изрева Лъвът. Падни на колене и се закълни. Няма да приема друго. Твоята съдба е смърт, дете. Съзирам това с онази яснота, с която ти различаваш небесните светила. Ако отхвърлиш милостта ми, ти ще умреш от ръката на приятел. Застанеш ли край мен, ще властваш като полубог, а синът ти ще бъде крал.

Два пътя. Две същества. Две съзнания. Баща му желаеше първия път, лесния, отвеждащ край кръв и убийства. А другият, показан му от Робърт Хаерн, пътят, който Кайла бе защитила и Делисия бе осветила, отвеждаше към смъртоносна светлина. И двата пътя го изпълваха със страх. Дълбоко в себе си той знаеше кой от тези пътища е правилният. Знаеше какъв избор трябва да направи. Но се страхуваше.

Избирай! — изрева Лъвът. Или ще прогоря същината ти. Жреците ще изнесат празната ти обвивка.

Той не можеше да избере. Обгръщаше го ужас. Звезди проблясваха в мрака над Лъва. Самите небеса кръжаха около въплътената форма на Карак. От ноздрите на муцуната се стелеше дим. Очите блестяха от нетърпение. Лъвът отвори уста и се озъби. Времето бе изтекло. Моментът на избор бе отминал.

Ревът се разля над него, много по-гръмък. Изглеждаше, че светът е готов да се пръсне под вълната звук. След този звук слухът на момчето щеше да стане излишен, защото нямаше да чуе нищо по-покъртително. Горящи сълзи изпълваха очите. Дробовете му застинаха. Само сърцето продължаваше да тупти яростно. Сред ума му беснееше огън, който поглъщаше всичко.

Изборът бе само един. И Арон го знаеше. Пламъкът бе олтар, върху който юношата положи оброка си.

Всичко, което означаваше Арон — да бъде син на Трен Фелхорн, да убива без угризения и да се отдаде на кръв и убийства — той захвърли върху този олтар. С готовност приветства рева, превърнал се в пламък на пречистване. Този пламък унищожи страха му. Унищожи липсата на разкаяние. Насред рева момчето се изсмя.

— Нека Арон умре — каза то. — Хаерн ще остане жив.

Ръцете и гърдите му се покриваха с рани. Сега кръвта се стичаше в правилната посока.

Дим изпълни гърдите му. Главата му се замая и клюмна. Пушекът я изпълваше с лекота. Очите му се затвориха. Все още засмян, той изгуби съзнание сред оглушителния рев.

— Елате — каза Пеларак и отвори вратата. Другите двама жреци пристъпиха след него. Стените на помещението бяха сивкави, подът бе каменен.

— Имаше ли успех? — попита един от двамата.

— Той видя Лъва — отвърна Пеларак. — Само онези с най-силна вяра са оцелявали след това. Когато се свести, сърцето му ще принадлежи на Карак. В това съм убеден.

— Слава — каза другият.

Те отнесоха проснатото на земята момче. Пеларак ги проследи с поглед, навъсен. Нещо не беше наред, само че не можеше да определи какво. Той не бе чул думите на Лъва, не бе съзрял и видението. Но бе почувствал страховитата мощ, пред която Арон се бе отпуснал на колене и бе заридал. Имаше нещо смущаващо в начина, по който момчето се бе засмяло накрая.

Решил да разпита Арон след свестяването му, Пеларак напусна най-святата стая, за да отдаде час на молитви. След това щеше да подири съня, от който определено се нуждаеше. Може би на сутринта нещата щяха да изглеждат по-добре.

Глава двадесет и девета

— Не бива да спираш — настоя Зуса. — Паладинът ще ни последва. Неизменно ще ни следва.

Алиса кимна. Тя дишаше накъсано и лявата страна на корема й биваше непрекъснато жегвана от упорита болка. В момента двете тичаха на запад, далеч от лагера и далеч от стените на Велдарен. На няколко пъти бяха променили посоката си, но само за да заобиколят някои от хълмовете.

— Къде… — промълви Алиса. Чувстваше се прекалено задъхана и замаяна, за да зададе цялото питане.

— Реката е близо — отвърна Зуса. — Ще се възползваме от нея. Алиса правеше всичко по силите си да не изостава. Само че вече бе изминал почти час от бягството им. Тя не се смяташе за човек извън форма, но подобно напрягане бе уморително дори и за нея.

Младата жена започна да се препъва. Единствено неумолимият захват на Зуса я дърпаше напред.

— Не остава много — каза безликата. — Почти стигнахме.

Река Кинел извираше от планините, прекосяваше на запад от кралския лес и описваше завой от около четвърт миля, преди да продължи на юг. Задъхана, с треперещи крака и болящ далак, Алиса успя да достигне реката.

— Трябва да прекосим — каза спътницата й. — Реката е широка, но не дълбока. Паладинът ще прекоси по-бавно, бронята ще го затрудни.

— Моля те, нека си почина само за миг — помоли Алиса.

— Ще почиваш на другия бряг. Той може да изникне тук всеки момент. Въпросът е на живот и смърт, момиче.

Рухналата Алиса се изправи и сграбчи рамото на Зуса.

— Нека бъде живот — каза Гемкрофт.

Водата стигаше почти до брадичките им й беше вцепеняващо студена. Устните на Алиса посиняха почти веднага. Зъбите й започнаха да треперят. Вече бе престанала да усеща пръстите на Зуса около китката си, но можеше да види, че двете напредват. Нощният въздух бе мразовит, но дори той бе за предпочитане пред този течен лед.

— Огънят ще го привлече към нас. — Дори дрезгавият глас на Зуса леко потръпваше. — Но нямаме избор. С него бих могла да се боря. Но не мога да се боря със студа.

Минута по-късно двете излязоха на отсрещния бряг. Алиса направи няколко крачки, преди да рухне на колене и да се превие, обвила ръце около гърдите си. Силните тръпки я лишаваха дори от способността да говори.

Зуса коленичи. Сенките, обгърнали тялото й, се движеха тромаво, на свой ред засегнати от студа. Ръцете на безликата докоснаха тревата и потънаха сред нея, в пръстта.

— Нурута — просъска тя. Лилав огън припламна между ръцете й. За момент извисил се високо, пламъкът се сви до големината на човешки череп. — Стой близо до огъня. Топлината му е слаба, но е достатъчна, за да ти помогне.

След това Зуса се обърна към реката. Алиса проследи погледа й. Самата тя не видя нищо, но пък очите й не можеха да се сравняват с тези на безликата.

— Паладинът приближава — каза тя. — Все още се намира на около половин миля. Ще имаме време да се сгреем.

Двете се свиха пред огъня. Топлината му прогонваше влагата от дрехите им.

— Карак ме изостави — изрече Зуса сред пропукването на огъня. — Душата ми вече е обречена на Бездната. Какво значение има още един нарушен закон?

Пред погледа на Алиса тя свали влажните ивици от главата си. Очите й бяха зелени, устните бледи и чувствени. Лицето й приличаше на каменните образи, възславящи богини. Кичури от черната й коса бяха прилепнали към лицето. Тя ги приглади назад и ги пристегна с една от ивиците плат.

— Ако Карак е склонен да крие такава красота, значи е глупав и ревнив бог — каза Алиса и погледна към реката. — Ще успееш ли да убиеш паладина?

— Ще видим — отвърна безликата.

Ивиците, обгърнали тялото й, все още не бяха изсъхнали. С едно дълго движение тя ги свали и ги захвърли край огъня да се сушат. Останала гола като горска нимфа, Зуса целуна кинжала си и се приближи към реката. Алиса възнамеряваше да последва примера й, но реши да изчака. Ако Зуса умреше, нейната гибел също щеше да последва. Тя нямаше намерение да умира гола.

— Решителен си, служителю на Карак — изкрещя към отсрещния бряг Зуса. Обърнала гръб към огъня, за да пригоди очите си, Алиса също можа да различи мъжа, застанал отвъд. Бронята му изглеждаше по-тъмна от нощта. Когато изтегли меча си, тъмен огън започна да танцува върху острието.

— Името ми е Етрик, а вярата ми е пламенна — изкрещя в отговор паладинът. — А ти си захвърлила одеянията на срама си, нарушавайки повелята на нашия бог. Нима ще се изправиш срещу мен гола? Надяваш се, че ще отвлечеш вниманието ми за достатъчно дълго?

— Ще хвърля трупа ти в реката — извика Зуса. — Рибите ще изядат очите ти, а вътрешностите ти ще нахранят водните червеи. Още ли желаеш да прекосиш?

Етрик се изсмя.

— Моите желания са без значение. Карак е повелил смъртта ти и връщането на Алиса Гемкрофт. Ще прекося, ще изпепеля главата ти и ще оставя тялото да нахрани вълците.

Той пристъпи във водата. Зуса леко присви крака, издигнала кинжал пред лицето си. Тя приличаше на някакво странно диво създание, опасно, спокойно и непредсказуемо. Алиса се премести по-близо до огъня. За пръв път в живота си изпитваше желание да се моли. Каквато и съдба да я очакваше, младата жена знаеше със сигурност, че не иска паладинът да участва в нея. Но към кого можеше да отправи молитва за смърт, ако не към Карак? А той нямаше да приеме молитви, насочени срещу собствените си поклонници.

— Направиш ли още една стъпка, ще те убия — каза Зуса. — Във водата ще намериш смъртта си, паладине.

Етрик нагази по-навътре. В началото реката стигаше до кръста му, сетне се издигна до гърдите. Воинът държеше меча си високо над главата. Тъмният пламък поглъщаше светлината на звездите. Изглеждаше, че някаква празнота си проправя път едновременно с него.

Зуса остана неподвижна. Единствено устните й се движеха в недоловим шепот. Сенките около нея наедряха и се обвиха около тялото й.

Защити я, молеше се Алиса, макар да не знаеше кому. Тя може да не го заслужава, аз също, но те моля да я защитиш.

Когато Етрик се озова в средата на реката, Зуса скочи. Изглеждаше, че се е отърсила от огромна тежест, защото се извиси високо във въздуха. Наметало от сянка се раздипляше след нея, макар че тялото й оставаше голо. За момент жената застина във въздуха, понесена от криле. В следващия миг тя полетя надолу с устрема на хищна птица. Етрик раздвижи меча си, но дълбоката вода забавяше движенията му.

Сблъсъкът бе страховит. Алиса потръпна сред врязването на сенки. Остър метален екот се вряза в ушите й. Водата избухна като разтърсена. Когато реката отново се успокои, от противниците нямаше и следа.

Сърцето й се сви. Тя се подготви да побегне. Смъртта от измръзване бе за предпочитане от съдбата, която я очакваше с тъмния паладин.

Водата се раздвижи. Зуса пристъпи на брега. От тялото й се стичаше вода.

— Предупредих го — каза тя и се усмихна. — Той се удави. Направи ми място.

Тя седна край ивиците си и се приведе към лилавия пламък.

Все още удивена, Алиса свали мократа си рокля и се притисна по-близо. След това се засмя — каква ли гледка представляваха две голи, капещи и мръзнещи жени?

— Обзалагам се, че много мъже биха се радвали да се натъкнат на лагера ни — каза тя.

— Един се натъкна — каза Зуса и хвърли поглед към реката. — Надявам се видяното да си е струвало живота му.

Двете се притиснаха по-близо една до друга край неугасващия огън.

Алиса сънува, че Йорен се приближава към лагера им и се пренася над реката като призрак.

Озовал се близо до нея, той сграбчи едно от зърната й и го стисна до болка.

— Липсваше ми — усмихна се той. Зъбите му вече не бяха позлатени, а ронеща се пепел. Алиса изпищя. Йорен я целуна. Езикът му се плъзна дълбоко в гърлото й, като змия. В следващия миг езикът действително се превърна в змия, която се настани в стомаха й и се сви там. Усещането бе отвратително и тя се напъна да повърне, но дланта му се притисна към устата й и й попречи.

Когато на сутринта Алиса се събуди и със стон посегна към роклята си, огънят бе изгаснал. Зуса лежеше до нея. Тя също се бе събудила, но още не беше облечена.

— Ти сънува кошмари — каза безликата.

— Да. — Алиса нахлузи роклята си — приятно суха с изключение на лека роса. — Надявам се, че сънищата не значат нищо.

— Аз също сънувах. Карак ми показа пътя, който ми предстои. Крачех по огнен друм. И всяка стъпка прогаряше нозете ми. Накрая трябваше да започна да пълзя, а когато не можех повече, рухнах. Но огънят не ме уби. Той само ми причиняваше болка. А ти какво сънува?

Алиса разказа съня си. Зуса я погледна с натежали от мъка очи.

— Ти носиш семето на Йорен — каза тя. — Очевидно е. Чрез това дете той ще придобие богатството на рода ти.

Алиса можа единствено да се вторачи в нея. Дете? Тя никога не се бе замисляла за деца. Бе гледала на тях единствено като на нещо, с което може да се сдобие след няколко години брак. Сега не знаеше нито какво да мисли, нито какво да прави. А най-ужасяваща бе мисълта за бащата.

— Те ще ме направят негова робиня — каза Алиса. — Не бих го понесла. Трябва да бягаме.

— Те ще задействат плана си и без теб — рече Зуса. — В смъртта на лорд Гемкрофт виждат отговора на проблемите си. А и явно си забравила какво ти казах за бягствата?

— Тогава какво да правя?

— Една миля на юг има сал. — Безликата започна да омотава тялото си. Достигнала врата, Зуса спря и се усмихна закачливо. Оставащите ивици тя захвърли. Лицето и косата й останаха открити. — Ще говорим по пътя. Намираме се в деликатна ситуация, в която не можеш да разчиташ за помощ нито на Кул, нито на Гемкрофт. В момента прекосяваш тънък мост, от двете страни на който зее смърт.

Очите на Зуса блеснаха.

— Но дори смъртта може да се окаже полезна.

Глава тридесета

Хаерн се събуди върху легло със сламен дюшек, завит с одеяло. Раните му, превързани, все още боляха. Стаята бе мрачна и без прозорци, но изпод вратата се процеждаше достатъчно светлина.

Очите му се наляха със сълзи, натежали едновременно с лудешки смях. Него Хаерн потисна. Той бе оживял. Бе се изправил лице в лице с Лъва. Баща му щеше да побеснее… ако някога узнаеше. Хаерн нямаше намерение да допуска това. Дните му като наследник на Трен бяха приключили. Той щеше да се освободи или да умре. Каквато и да се окажеше съдбата му, той щеше да се увери, че смъртта на Делисия не е напразна.

— Намирам се в леговище на лъвове. Закриляй ме — помоли се той.

Хаерн се надигна от кревата. Сивите му дрехи бяха насечени, но разрезите бяха тънки, така че одеянията бяха използваеми. Искаше му се да разполага с маската си. Без нея все още щеше да носи лицето на Арон.

Той се усмихна още по-широко при осъзнаването, че носи лицето на мъртвец. Колцина щяха да разберат, че това е именно така?

Възглавницата му имаше калъфка, която той свали и се зае да претърсва помещението. Стъпките му бяха безшумни, а пръстите му се допираха с лекотата на пера. В стаята имаше един-единствен шкаф, в който не се криеше оръжие. Под леглото също нямаше нищо. Разочарован, юношата привърза калъфката пред лицето си. За момента трябваше да се задоволи с това прикритие.

Той се прокрадна до вратата и легна по корем пред нея. През цепнатината можа да види, че коридорът е празен. В него проблясваше самотна факла, от която идваше светлината.

Сега следваше истинското изпитание. Хаерн се изправи и внимателно изпробва вратата. Тя не беше заключена.

— Благодаря ти — прошепна той. — Но не ме изоставяй още.

Не се чуваха стъпки, шумоленето на отегчен пазач или спокойното дишане на задрямал. След като си пое дълбок дъх, Хаерн открехна вратата и се промъкна навън.

Макар коридорът да оставаше празен, за всеки случай момчето затвори след себе си.

Килимът бе дебел и мек. На всеки десетина крачки бяха разположени факли, окачени в халки върху стената. Сърцевината им пламтеше с лилав пламък. Те горяха без дим.

Коридорът го бе отвел до разклонение. И в двете посоки проходите се извиваха рязко. Хаерн нямаше представа къде в храма се намира. Единият от коридорите щеше да го отведе близо до изхода, а другият щеше да се отправя още по-навътре. Той реши да поеме надясно. Ако преценеше, че тази посока не е подходяща, щеше да се върне и да поеме по другия коридор.

Оказа се, че избраната посока е правилна, но това далеч не улесняваше нещата. Пред него се простираше огромна зала за молитви. Статуята на Карак се извисяваше пред него, страховит дори и в профил. В краката на бога пламтеше лилав пламък. Сенки трептяха върху пейките. Двама бяха коленичили пред олтара. Трети свещеник бавно обикаляше помещението и напяваше нещо, което повече приличаше на погребален, отколкото на хвалебствен химн. Той бе повдигнал ръце към тавана, а очите му бяха притворени.

Хаерн можеше лесно да се прокрадне край двамата молещи се, но обхождащият жрец представляваше по-голямо предизвикателство. Момчето се отдръпна назад в коридора. Усещаше, че времето му изтича бързо. Не биваше да позволява на трима жреци да го спрат. Той беше бившият син на Трен Фелхорн. Не трябваше да спира, дори и ако насреща му имаше три хиляди.

— Продължавай да обикаляш — прошепна Хаерн. Когато свещенослужителят се озова в отсрещната страна на залата, юношата се стрелна напред, приведен. Рязкото движение припали болка в краката и гърба му, но той я заглуши с помощта на упражнението, на което го бе научил един от наставниците му. По средата на първата редица пейки един от молещите се изви гръб и изкрещя в болезнен триумф.

Инстинктите на Хаерн го съветваха да застине, но той не им се подчини. Вместо това се претърколи между пейките и, прикрит, се извъртя, за да погледне. Извикалият жрец се бе изправил пред олтара, стиснал нож. От другата му ръка, отсечена над китката, се стичаше кръв.

Погледът на момчето се втренчи в ножа. Той бе прекалено украсен, несъмнено предназначен за жертвоприношения, а не за сражения, но щеше да свърши работа.

Хаерн се постара да не мисли за ужаса, който бе съгледал току-що: човек, осакатил се доброволно в името на своя бог.

Другият жрец също се изправи и прегърна кървящия. Третият продължаваше да обхожда залата и да пее невъзмутимо.

— Не се съпротивлявай на болката — каза нераненият. — Ние кървим в мрака, за да му попречим да се разпростре сред останалите. Трябва да отдаваме всичко, за да се борим с хаоса. Сравнена със страданията на света, болката ти е нищо.

Хаерн започна да пълзи сред пейките. Времето нямаше да го чака. Арката, до която отвеждаше централната пътека, представляваше търсеният от него изход, но ако момчето не го достигнеше навреме, обикалящият жрец щеше да го забележи при обхождането си.

— Слава на Карак! — изкрещя първият жрец. Стомахът на юношата се сви при последвалия вик на болка. Хаерн не се осмели да погледне. Можа само да чуе, че един от тях ридае. Мрачният химн продължаваше да изпълва залата.

Най-сетне той се добра до последния ред пейки и се притисна на земята, загледан в нозете на обхождащия. Щом свещеникът се озова в отсрещния край, Хаерн се затича.

Юношата веднага се хвърли встрани, щом видя какво го очаква на прага: други двама жреци се бяха облегнали на вратата, свели глави и скръстили ръце. За частицата от мига, в която бе изникнал, Хаерн не бе могъл да види очите им, защото качулките им бяха вдигнати. Може би те бяха заспали… а може би бяха забелязали изникването му.

Не последваха викове. Той бе останал незабелязан.

— Благодаря ти, Ашур — беззвучно прошепна момчето. Нямаше как да се промъкне край двамата, не можеше и да ги надвие с голи ръце. Оставаше му само една възможност.

Хаерн отново се промъкна към предната част. Кървящият жрец бе спрял да ридае, а вдишваше бавно и мъчително през зъби. Другарят му бе започнал да цитира свещени думи, от които кръвта на юношата застина.

— Само в смъртта животът се преражда. Само в кръвта грехът бива опростен. Само в мрака светът бива спасен. Само в пълната празнота има ред. Слава на Карак.

— Слава — заекна първият.

Обхождащият свещеник поде нов химн. Гласът му стана по-тържествен и по-бавен. Думите бяха неразбираеми за Хаерн, но самият напев бе достатъчно страховит. Двамата молещи се пред олтара също не допринасяха за успокояваща атмосфера. Химнът сега долиташе откъм вратата.

Хаерн погледна към статуята. Първият жрец бе оставил кинжала върху олтара, редом до отрязаната си китка. Дръжката и острието на оръжието бяха потъмнели от кръв. Другият свещеник го прегръщаше и продължаваше да изрежда слова. Кръвта се процеждаше от парчето плат, увито около ръката на първия.

— Прости кражбата ми — мърмореше раненият. Думите му се сливаха с изреченото от другия жрец. — Прости кражбата ми, всевишни. Ще вляза ранен, но ще премина отвъд.

— Само в кръвта грехът бива опростен.

— Прости кражбата ми, всевишни. Цял съгреших, но ранен ще премина отвъд.

— Само в мрака светът бива спасен.

— Прости кражбата ми, всевишни. Отхвърлям хаоса от себе си.

— Само в пълната празнота има ред — произнесоха и двамата.

Хаерн избра този момент, за да нанесе удара си. Той изрита единия свещеник зад коляното. При падането си онзи стовари главата си върху олтара. В следващия миг юношата вече политаше към другия жрец, за да стовари лакътя си върху ранената ръка. Свещеникът извика и се олюля от болка.

Без да им дава възможност да се опомнят, момчето грабна кинжала и разсече гърлото на първия си противник. Хъхрещото тяло се сгърчи, а Хаерн скочи към втория и замахна. Кинжалът потъна в гърдите му.

— Само в кръвта… — прошепна свещеникът с последния си дъх.

Сенчеста мълния се вряза в Хаерн. Той изкрещя, вцепенен от непоносима болка. Всеки нерв от уцеленото място изпитваше само едно. Момчето успя да се претърколи, за да избегне следващата атака. Дръжката на кинжала бе хлъзгава заради кръвта. Трябваше да внимава.

— Убити по време на молитва! — кресна третият жрец. Плътният му глас прогърмя из цялата зала. — Заради това светотатство ще страдаш неимоверно!

Още две мълнии сянка изхвърчаха от ръката на свещеника. Ударените пейки се пръснаха, а каменният под се напука. Хаерн се затича сред редиците. Жрецът се намираше в средата на централната пътека — достатъчно близо.

Юношата скочи върху поредната пейка и се изстреля с цялата си сила. Кинжалът полетя пред тялото му. Сепнат от неочакваната атака, свещеникът понечи да се защити. Но острието изпревари думите му и разсече лицето.

В следващия миг двамата се сблъскаха. Хаерн изкрещя. Рамото му блъсна гърдите на свещеника. Момчето не успя да смекчи приземяването си, а се стовари по корем върху една от пейките. Жрецът отлетя назад и се озова полулегнал върху друга скамейка.

— Страдай! — изкрещя мъжът. Думата носеше повеля със себе си.

Хаерн рухна на пода. Умът му се оказа изпълнен с нажежена болка. Раните от лъвските лапи припламнаха отново. Платът на дрехите му започна да се покрива с кръв. Кинжалът започна да се изплъзва от ръката му.

— Не можеш да се противопоставиш на могъществото на Карак — каза жрецът и посегна да вземе оръжието. — Още не мога да повярвам, че едно просто момче можа да…

Хаерн успя да подсече противника си и стовари глава в стомаха му, преди свещенослужителят да е изтръгнал кинжала. След два бързи удара, вторият с извъртяно острие, жрецът се свлече умиращ на земята.

— Карак не значи нищо за мен — каза Хаерн. Изпита странна радост да отхвърли бога на умиращия.

Но нямаше време за злорадства. Двамата други жреци вече тичаха насам. За разлика от предишните трима, тези бяха подготвени. Тъмна магия пропукваше около пръстите им, готови да запратят мощта на своя бог.

Хаерн побърза да се прикрие зад пейката и обърса острието от робата на мъртвия жрец, преди да си поеме дъх. Звуците на битката щяха да разбудят и останалите обитатели на храма. Оставаше му само един шанс да избяга, а той включваше директен сблъсък с двамата побеснели свещеници.

— Защити ме или се погрижи да умра бързо — помоли се Хаерн, загледан в кинжала. И в двата случая нямаше намерение да остава тук. Стиснал оръжие, той скочи.

Запратените сенки пръснаха пейките. Полетелите отломки блъснаха тялото му от двете страни — Хаерн бе прескочил над първия ред, оттласквайки се от една от скамейките. Ловкият му полет го отведе отвъд няколко редици. Преди следващите мълнии да са полетели към него, юношата се оттласкваше отново. При всяко негово движение кинжалът блясваше на светлината на олтара.

При това си приземяване момчето не се хвърли в атака, а се насочи право между двамата. Десният свещеник изрева от болка — сухожилията на ръката му се оказаха разсечени от неочакван удар. Юношата се извърна да посече и другия, но свещеникът го изпревари и плесна с ръце. Приливът на невидима сила блъсна момчето.

— Отдръпни се — каза свещеникът на ранения си другар, който се подчини неохотно. Хаерн направи две крачки към вратата в привидно бягство, сетне неочаквано се хвърли на земята. Червена мълния блесна над главата му и строши огромното резе на вратите.

Този път Хаерн не скочи към противниците си, а полетя към стена. Поредната мълния се заби досами краката му.

Свещениците не успяха да довършат следващото си заклинание — Хаерн вече ги беше достигнал. Той се оттласна от стената, извъртя се и замахна към гърдите на по-близкия жрец. Без да губи инерцията си, той се завъртя около тялото, нанесе още един удар, сетне скочи към втория. Ритникът му смаза трахея. Кинжалът му прониза дроб.

Жреците се стовариха на пода, а Хаерн захвърли жертвения кинжал.

— Нека Карак да си го задържи — каза той на труповете. Вече нищо не запречваше пътя му.

Озовал се навън, той подмина стъпалата от обсидиан — не му харесваше начинът, по който те блестяха под светлината на чезнещата луна.

Меката трева представляваше прекрасен килим за стъпалата му, а свежият въздух бе приветстван. Сега единствено оградата препречваше пътя му. Хаерн се изсмя. След петима жреци, една ограда нямаше да представлява никакъв проблем.

Той скочи към стената, превъртя се и се прехвърли над нея. Болката от приземяването представляваше нова добавка към досегашното немалко страдание, но то нямаше значение. Хаерн беше свободен.

Юношата извърна глава назад. Храмът бавно се превръщаше в обикновена къща. Колоните му биваха заменяни от сенки и лъжи.

Подходящ гроб за греховете на Арон Фелхорн. Хаерн се затича. Знаеше, че му предстои много работа, за да попречи на замисляната атака на баща си.

Малко след зазоряване първите от многото коли напуснаха западната порта на Велдарен. Колоната им се точеше дълго. Всички те принадлежаха на Кънингтън, натоварени с бъчви вино и бира. Охраняваха ги редици наемници. Леон нямаше да допусне случилото се с прасковите да се повтори. Заедно с тези коли поеха и първите от мнозината, които щяха да се отправят към лагера.

Товарните коли обградиха хълмовете, отвъд многобройните палатки. Към по-красивите наемници и онези, които изглеждаха заможни, се лепяха проститутки. Започнаха да пристигат още коли, понесли гориво и кухненски приспособления — предстоеше приготвянето на чудовищни количества храна. Из целия лагер биваха издигани маси, различни по вид и цвят.

По пладне глъчката бе нараснала неимоверно и можеше да бъде чута и отвъд крепостните стени на Велдарен. Търговците, които не бяха част от Трифектата, се преместиха на запад — край портите или някъде по пътя, отвеждащ към лагера. Монети непрекъснато меняха собствениците си.

Колите на лорд Мейнард Гемкрофт бяха следващите пристигнали. Те пренасяха скъпи платове и бижута и бяха придружавани от същинска армия наемници с извадени оръжия. Всички онези, присламчили се към лагера, се кичеха с накити и одежди, които далеч не съответстваха на възможностите им — те знаеха, че предстоящата нощ ще бъде най-добра в продължение на няколко години.

Южните ферми се разтакаваха с довеждането на говедата си, което предизвика гнева на готвачите на Кънингтън. Леон бе поел върху себе си грижата за гощавката, но приготовленията за нея не можеха да започнат без добитъка. Край южния склон на хълма бе издълбана канавка, където касапите се хванаха за работа. Макар че хладината на подранилата зима би трябвало отдавна да ги е прогонила, край топлото месо жужаха мухи. Край хълма започнаха да премигват малки огнища, над които димяха шишове и котли. А докато чакаха месото, събраните се подкрепяха с бисквити, мед и ароматни рулца.

Много от предлаганите лакомства бяха безплатни, но още повече не бяха. Но изглеждаше, че това няма значение. Все повече и повече неща биваха поглъщани.

На върха на по-големия хълм бе разпъната огромна шатра. Тя щеше да приюти първенците на Трифектата. При пристигането си Леон се бе изтъркалял нагоре по хълма и бе стиснал ръката на Лори.

— От години не бях пирувал на открито — гръмко каза той. — Тези данъци са недопустими! Слава на боговете, че си се сетил за това място. Спести ми цяло състояние само за добитъка.

Тъй като самият Леон нямаше собствени деца, той бе довел със себе си по-далечни роднини. Лели, чичовци и братовчеди пътуваха с него, обгърнати в неприлично скъпи одежди и нетърпимо снобско поведение. Лори Кинън побърза да ги покани под платнището, където ги очакваше трапеза. Наистина, в по-голямата си част осигурена от техния Леон, но все пак…

Мейнард Гемкрофт пристигна последен. Той пътуваше с керван от над двеста наемници и още стотина слуги, дегустатори, певци, жонгльори, актьори… Леон Кънингтън се бе заел с приготвянето на храната, а Мейнард щеше да отговаря за веселието.

Към лагера бавно, но непрекъснато се присъединяваха приятелите и семействата на наемниците, готвачите, слугите и още жители на града. Сред последните имаше и много крадци. Кинжалите им бяха намазани с прясна отрова, а очите им бяха на път да изскочат пред разливаното злато и сребро.

Час преди здрач Златоливникът официално започна.

Глава тридесет и първа

Докато приготовленията за празника ускоряваха ход, предводителите на гилдиите проведоха среща на необичайно за крадци място — на открито посред бял ден. Бяха се събрали пред големия фонтан в центъра на Велдарен. Събирането на толкова много първомайстори изискваше някое неутрално място с много изходи, иначе никой не би дошъл. Хаосът, царящ извън стените на града, бе изтеглил почти всички жители. Велдарен бе пуст, пренесъл живота си към хълмовете, за да ги обсипе с факли, огнища, палатки и песни.

Трен бе първият пристигнал. Евентуално негово забавяне би разтревожило останалите. Втори дойдоха червените зъби на Кадиш Вел от гилдията на Ястребите. Норис Вел, неговият брат, пристигна след него. Той бе поел върховенството над Змиите, заменяйки убития Галрън. Гилдията на Сенките също имаше нов предводител — едър мъж на име Гарт.

— Просто Гарт — каза той, когато се представяше на Трен. Ръцете му бяха месести, гласът му бе ленив. — Фамилното ми име не струва.

— Какво стана с Йоршанк? — попита Фелхорн.

— Аз съм бавен — обясни Гарт и раздвижи ръце. — А той беше още по-бавен.

Джеймс Берен от Пепелявата гилдия пристигна последен. Бе довел Велиана със себе си — всеки от предводителите бе получил правото да доведе по един доверен човек. Тя хвърли унищожителен поглед към Кадиш, но не каза нищо.

— Къде са Вълците? — попита Кадиш Вел, когато всички се събраха. Приличаха на група приятели, събрали се да поговорят, преди да се отправят на празненството. Липсваше единствено Синрик, първомайстор на Вълчата гилдия.

— Той и хората му са се смесили с празнуващите — обясни Трен. Той стоеше с гръб към фонтана и с лице към останалите. — Ще им предам истинския план, след като го обсъдя с вас.

— Истински план? — попита Кадиш. — Какъв истински план?

Фелхорн сви рамене:

— Нима наистина си очаквал, че ще предложа толкова лесен замисъл? Или че ще поема риска да го разкрия пред всички вас толкова рано?

Джеймс пристъпи напред, неспособен да скрие гнева си.

— И си насъскал плъховете си срещу мен, само за да ни накараш да се съгласим на фалшив план, самоубийствен опит за атака, за който и последният крадец знаеше, че не би успял? Знаел си всичко това, а въпреки това трябваше да страдаме?

Останалите предводители също не изглеждаха доволни от заблудата. Трен ги смълча, отпускайки ръка върху дръжката на меча си.

— Достатъчно. Миналото не може да се променя. Знаех, че каквито и усилия да полагам, планът би достигнал до Трифектата. Това беше целта на мнимия замисъл. Няма да нападаме по време на празненството, особено когато са се събрали извън града. Без стени, сенки и отрова, ние сме само шепа деца.

— Твоите паячета може и да са деца, но моите ястреби проливат кръв като мъже — рече Кадиш.

— И какъв е истинският план? — поинтересува се Гарт. — Пак ще получа възможност да извия някой и друг врат, нали?

— Домовете им са празни — започна да се усмихва Трен. — Те са отвели по-голямата част от наемниците и слугите си. Точно сега ще ударим ние. Ще се разделим. Половината ще нападнат имението на Кънингтън, а останалите ще се заемат с дома на Гемкрофт. Убийте всички, които са останали вътре. Всички. Тогава ще заложим капана си. Когато първенците на Трифектата се върнат, ще ги нападнем от прозорците и покривите на собствените им домове. А когато стане време да бягаме, ще подпалим именията им. Тази нощ те ще страдат неимоверно. Ако извадим късмет, може да убием Леон или Мейнард.

Фелхорн се вглеждаше в очите на всеки от присъстващите, за да прецени отдадеността им. Макар все още да изглеждаха разгневени заради измамата му, жестокостта на същинския замисъл бе разпалила жаждата им за кръв. Пет години бяха много време. Неочаквано вероятният край на войната изникваше пред тях.

— Как ще се разделим? — попита накрая Кадиш Вел.

— Ястребите и Пепелявите ще се заемат с Гемкрофт. Змиите и Сенките ще се погрижат за Кънингтън.

— Ами вие? — попита Джеймс.

— Моите хора ще се разпръснат сред вас — каза Фелхорн. — По този начин ще проявя безпристрастие. Що се отнася до мен самия… Това вече си е моя работа.

— Не можеш да ни изпращаш заедно с Ястребите — възрази Велиана. Избухването й привлече гневните погледи на Джеймс и Кадиш.

— Твоето присъствие ще направи нещата още по-интересни — каза й Кадиш.

— Без спорове, без дрязги и без предателства. Тази вечер ще сложим точка — рече Трен. — Ясно ли е?

Всички се съгласиха неохотно.

— Ще смажа рода Кънингтън — каза Гарт. Той изглеждаше изключително щастлив.

— Изчакайте слънцето да се спусне под стените — нареди Фелхорн. — Движете се съгласувано и тихо. След като заемем позиции, ще ни се наложи да чакаме. Убийте всички, които се върнат преждевременно, и изчакайте приближаването на главните сили, преди да се разкриете. И, каквото и да става, погрижете се домовете да пламнат в нужното време.

Предводителите се пръснаха в различни посоки. Пристигналите последни Джеймс и Велиана си тръгнаха най-накрая.

— Хората му ще се смесят сред нас, а самият той скри целта си — каза Велиана. — Няма как да го предадем, без да предадем и останалите гилдии. Сега или трябва да следваме замисъла, или да се превърнем във врагове на цял Велдарен.

— Виждаш, че Трен Фелхорн не е глупак — рече Джеймс. — А за другото си права. Няма как да преместим засадата си вътре в града. Дори и да можехме, не знаем къде ще се намира той. Оставихме се да ни заблуди. Знаех си, че онзи план е прекалено прост и глупав.

— Тогава ще трябва да се доверим на истинския. — Тя отпусна ръка върху рамото му.

— Този ден принадлежи на Фелхорн. Да се надяваме, че в края му ще останем живи.

При завръщането в лагера Алиса крачеше пред Зуса, за да улесни влизането им. Повечето от часовите се взираха в лицето на последната, привлечени от красотата й. Но същевременно бяха ужасени от уменията й.

— Алиса! — извика Йорен, когато я видя. Той едва не се препъна в някакво котле, блъсна един наемник и се затича към нея, за да я притисне в прегръдките си и да обсипе с целувки лицето й. Младата жена се отпусна в обятията му и отвърна на целувките. След миг младият Кул се отдръпна. Тогава забеляза лицето на Зуса.

— В името на Карак, момиче, къде са ивиците ти?

Жената направи крачка назад и скръсти ръце.

— Няма ги. Защо те е грижа?

Йорен не знаеше как да отговори. Той сви рамене и взе ръцете на Алиса.

— Ела. Татко много ще се зарадва да те види. Какво стана с тъмния паладин? Успяхте ли да му избягате?

— Зуса го уби — каза Алиса. Тримата се отправиха към голямата шатра.

— Така ли? — Той погледна назад към Зуса. — Понякога изпитвах колебания заради решението си да ви наема. Но излиза, че вие трите си струвате златото и обещаната земя.

— Вече не сме три — отвърна тя. Алиса долови тъгата в гласа й, но Йорен не обърна внимание, а продължаваше да дърдори, вече обърнат към годеницата си:

— Не знаехме какво да правим. Татко мислеше да изпрати хора, които да потърсят… тялото ти. Аз обмислях да отида във Велдарен и да се обърна към жреците на Карак. Надявах се, че са те пленили — жива и пленена е за предпочитане пред мъртва в полето. Не смеех да се надявам на завръщането ти.

Алиса погледна към Зуса, която кимна. Този жест й даде смелост да продължи.

— Да вървим при баща ти — каза тя. — Трябва да говоря с него.

— За какво става въпрос? — поинтересува се Йорен.

— Става дума за нещо, което е само за неговите уши. След като ще заема мястото на баща си, има някои неща, които бих искала да обсъдя с Тео. Той е лорд на Ривъррън, поне на практика, ако не по закон.

Младежът не изглеждаше особено доволен от молбата й, но не се възпротиви. Надяваща се, че нервността й не личи, Алиса го последва в шатрата на Тео.

Мъжът все още седеше пред маса с остатъците от закуската.

— Небеса, Алиса Гемкрофт отново е сред нас! — извика Тео Кул и тласна стола си назад, за да се изправи. — Сметнах, че пазачите ми дрънкат глупости. Или че някоя лъскава курва от празненството се е замотала насам.

— Поласкана съм от сравнението — отбеляза Алиса.

— Погледни се на какво приличаш, момиче. Кучетата ми са влачили из прахта по-здрави парцали. Това е вторият път, в който се явяваш пред мен окъсана. Гемкрофтови сигурно се въртят в гроба.

Гняв измести част от смущението на Алиса. Действително, прекосяването на реката не се бе отразило особено благоприятно на одеянието й, и без това разкъсано от паническото бягство. Сушенето на огъня бе свило плата, а обличането бе задълбочило някои от разкъсванията. Косата й не приличаше на нищо. Страшно се нуждаеше от гореща вана.

Но под тази рокля все още стоеше Алиса Гемкрофт, чийто род владееше всички мини в северните земи. И тя нямаше намерение да търпи подобни обиди.

— Ако желаеш да си запазиш благоразположението ми, съветвам те да си мериш приказките. И да се извиниш — каза тя. — Първо ме сравняваш с блудница, а после с боклуците, които кучетата ти размятат.

Йорен почервеня от избухването й, но Тео само се засмя в отговор на неочакваното ожесточение в гласа й.

— Уместно. Приеми извиненията ми, лейди Гемкрофт. Веднага ще наредя на слугините да приготвят ваната и подходящи дрехи.

— По-късно. Сега трябва да говорим по работа. Става дума за бъдещата ми позиция.

— Това все ще може да поча… — поде Йорен, но Алиса го сряза.

— Веднага — натърти тя и се вторачи в Тео Кул. — Или възнамеряваш да не зачетеш желанията на една гостенка? Нима слуховете, които се носят за семейство Кул, ще се окажат истински?

Цялата шатра утихна. Усмивката на Тео угасна, веселието изтля от очите му.

— Така да бъде. Ще разговаряме по работа. За какво става въпрос?

— Насаме — додаде тя и изгледа Йорен.

Младият мъж се намръщи, но Тео не бе в настроение за цупене.

— Оставете ни — обърна се той към телохранителите и сина си. И посочи към Зуса. — Но тя също излиза.

Зуса се поклони. Под платнището останаха единствено Тео и Алиса. Кул замислено приглаждаше с пръсти сребърния си нож за хранене.

— Седни, ако искаш — предложи той. Жената остана права.

— Имам въпрос за теб. Баща ми те надвива непрекъснато. Знаеш ли защо? Защото ти си нищожен бирник в далечен град, седнал да крои планове да придобие нищожна част от владенията му.

— Това ли е въпросът ти, момиче? — попита Тео. Пръстите му се бяха обвили заплашително около прибора.

— Аз мога да ти предоставя нещо много повече от нищожния Ривъррън — продължи Алиса. — Кое е по-важно за теб: богатството или Йорен?

— Какви са тези глупости? — кресна Тео. Алиса пъхна ръка в скрития джоб и изтегли кинжала. Две крачки я отведоха на един замах от гърлото на Тео. Едрият мъж разумно застина, наклонил глава встрани. Ръката му все още стискаше ножа. — Извини ме. Все още чакам същинския въпрос, а също и предложението ти. Тъй като ти си жена и не си свикнала да преговаряш, ще проявя търпение и ще ти дам още един шанс.

— Няма да се омъжа за Йорен — каза му тя. — Ти няма да получиш богатството на рода Гемкрофт. Но ако застана начело, ще те възнаградя богато. Баща ми притежава няколко мини на североизток, недалеч от градчето ти. Данъците ти са ги направили почти безполезни. Ще ти предоставя тези мини, а също и Ривъррън. В замяна ще искам от теб да оттеглиш благословията си за брак.

Тео потри брадичката си.

— Изглежда забравяш нещо. След сватбата всички тези неща ще станат моя собственост. Собственост на Йорен, но той е мой син. Ти ми предлагаш да се откажа от всичко, за да получа част от него? Защо си мислиш, че бих се съгласил? Какво ще ме накара? Само не казвай, че ще ме заплашиш. Не ме е страх от ножчето ти.

Алиса се усмихна. Толкова й беше втръснало да бъде нечия играчка. Хубаво беше най-накрая да придобие контрол. В далечината долетяха няколко задавени вика.

— Знаех, че ще кажеш това — рече тя. — Дори и да ми беше обещал, не бих повярвала. Ти си лъжец, като всички от рода Кул. Беше непростимо глупаво от моя страна да вярвам толкова дълго. Дай ми онова, което ми се полага, Тео, и аз ще спазя думата си.

— Нима? Само защото…

Неочаквано той се хвърли към нея и замахна, за да изблъска кинжала й.

Алиса избегна ръката му, пристъпи напред и стовари лакът в гърлото му.

Задавен, Тео рухна обратно на стола си. Ножът му падна на земята.

— Обучението, което съм получила, е достатъчно, за да се справя с човек като теб. Ослушай се, Тео. Огледай се.

Разнесоха се нови викове, този път долетели от по-близо. Входното платнище бе отметнато. Вътре пристъпи Зуса. Прясна кръв покриваше платнените й ивици. В ръката си, протегната в даряване, тя стискаше главата на Йорен Кул.

— Много добре — усмихна се Алиса. Тъй като оставащите наемници бяха започнали да тичат към платнището, тя притисна върха на кинжала си към шията на Тео и се обърна към тях. — Ако някой от вас прекрачи прага, той умира.

Кул леко кимна, за да потвърди думите й.

Въпреки окъсаната рокля и недопустимата коса, Алиса отново се чувстваше самоуверена. И определено усещаше, че е станала по-силна и по-разумна от онова гневно девойче, което баща й бе захвърлил в подземието.

— Очакваме нарежданията ви, лейди Гемкрофт — рече Зуса.

Алиса отново погледна към Тео и се усмихна още по-широко.

— Наемниците са верни единствено на златото — каза му тя.

След това младата жена заби острието в гърлото му. С това умря и втората надежда на наемниците да си получат парите. Не им трябваше много време, за да пренасочат лоялността си.

— Вече разполагаш с хора — каза безликата и пристъпи до Алиса.

— Благодарение на теб — отвърна другата жена, взе ръката й и я целуна, докато правеше реверанс.

Зуса усмихна красивото си лице и се поклони на свой ред.

Глава тридесет и втора

Краищата на огромното сборище бяха заети от наемници и бедни.

Трен бе възнамерявал да си послужи с по-изчерпателна дегизировка от спусната качулка, нацапано лице и престорено накуцване, но впоследствие бе размислил. Сред стотиците лица, които сновяха наоколо, той трябваше да използва съвсем нищожна част от уменията си.

Дори и ако захвърлеше дрехите си и тръгнеше гол, никой не би му обърнал внимание — навсякъде около него бяха налягали тела. Курвите определено щяха да запомнят този ден. Дори и най-грозните от тях стискаха сребърни монети.

В основата на двата хълма паркираните коли оформяха импровизирана стена. В пролуките между тях дежуреха наемници. Фелхорн не се отправи натам, а вместо това се смеси с тълпата, която се навърташе наоколо с надеждата да зърне (и докопа) нещо от по-висшия кръг празненства. Недалеч се издигаше набързо скована дървена платформа, охранявана от двама от войниците на Леон. Предназначението й бе неизвестно на Трен — може би бе заделена за изпълнението на някакви безсрамни еротични танци. Но не с намерението да узнава бе застанал тук. На това място щеше да се срещне с предводителя на Вълчата гилдия.

Търпението му наближаваше края си, когато мъж със сива риза и кафяво наметало се приближи към него.

— Като за хром стоиш читаво — отбеляза той.

— Коляното не обича да се прегъва — отговори Трен с престорен акцент. — С какво право питаш?

— С правото на вълк — ухили се мъжът. Маскировката не бе прикрила умишлено заострените зъби.

— Твоята дегизировка е по-добра от моята — рече Фелхорн.

— Нормално, нали трябваше да стоя тук по-дълго — отвърна Синрик, предводител на Вълците. Сивата му коса бе боядисана в кестеняво. Мръсотията по лицето му скриваше ритуалните белези и бледата кожа.

За момент и двамата замълчаха, загледани към върха на хълма. Не усетиха слухтящи уши, затова продължиха разговора си.

— Размесил съм тридесет души сред тълпите — каза Синрик. — Те изчакват воя ми. Преброих стражите, без онези из външния кръг. Над четиристотин защитават високия хълм, още двеста охраняват другия. Нашите нокти са остри, но не могат да разсекат стоманата на броните им. Надявам се да имаш по-добър план.

Трен кимна. Думите на събеседника не го изненадаха.

— Планът вече е задействан, вълко. Няма да ги нападнем тук. Хората ти само ще отвлекат вниманието.

Синрик се засмя.

— Така си и знаех. Един открит удар тук… не представляваше най-силната ни страна. Е, какъв е истинският план? Не бих понесъл вълците ми да пропуснат клането.

— Когато празникът наближи края си, ще се присъедините към мен, за да нападнем имението на Гемкрофт. Хората ни ще изчакват там в засада. Ние ще пресрещнем опитващите се да избягат.

— Ще ги заобиколим като ранени сърни — каза Синрик.

— Вечно с твоите ловни аналогии — каза Трен и неволно се засмя.

От върха на хълма затръбиха тромпети. Колона наемници се отправи надолу, следвана от Леон Кънингтън. От запад бе издигната голяма покрита клетка. Тя бе поставена върху кола, която я понесе към сцената.

— Какво става? — рече Фелхорн. Заради тромпетите тълпата се бе втурнала насам. Сред тази блъсканица трудно щеше да си проправи път. Двамата със Синрик се оказаха сред първия ред зяпачи.

— Леон се хвалеше за специален номер, който ще сложи началото на празника — обясни Синрик, без да си прави труда да шепти. Суматохата около тях заглушаваше всичко. — Но не е казал какво. Хората ми не можаха да узнаят, макар да подкупваха със злато и плът.

Трен кимна неспокойно. Той не обичаше изненадите. Още повече ненавиждаше ситуациите, в които не разполагаше с лесен и бърз изход. Нямаше да се окаже лесно да си проправи път сред сганта.

— Съберете се, съберете се — изкрещя Леон Кънингтън, накуцващ сред войниците си. Мейнард и Лори също вървяха с него. При тази гледка сърцето на Трен подскочи. И тримата предводители, събрани на открито. Ако смъртта ги връхлетеше, дори нямаше да се наложи да продължава с плана си. Войната срещу Трифектата щеше да бъде спечелена.

— Предполагам не носиш арбалет със себе си? — обърна се той към Синрик. Уви, въпросният поклати глава.

Семействата на Трифектата спряха на известно разстояние от тълпата. Заобиколиха ги наемници, сковани в смесените си брони. Сумтейки от усилие, неколцина от бойците преместиха покритата клетка върху средата на платформата. Сред събраните се понесе мълва — тълпата се опитваше да отгатне онова, което й предстоеше да види.

Към сцената се приближи възрастен мъж и повдигна ръка в апел за тишина. Трен го позна — това бе Потс, съветникът на Леон.

— Днес моят господар е подготвил дар не само за Трифектата, но и за всички вас, добри ми жители на Велдарен! — изкрещя старецът.

Онези, които не бяха замълчали, сега притихнаха. Мърморенето се превърна в почти пълна тишина.

— Много дълго те крадяха от вас — продължи Потс. — Много дълго те ви караха да се криете и да треперите от страх от отрови и кинжал. Ние се сражавахме с тях заради вас, кървяхме заради вас, умирахме заради вас.

Долетяха освирквания, но те бяха единични. Сред безплатното изобилие никому не беше до спор.

— Какво става тук? — просъска Трен към Синрик.

— Казах ти, не зная — отвърна Вълкът.

Потс се извърна към склона и посочи. Петима мъже тъкмо напускаха голямата шатра и подемаха спускането си. Те бяха облечени в кафяви роби, главите и лицата им бяха обръснати. Татуировки покриваха вратовете и китките, като змии се простираха към очите. Двамата първомайстори веднага ги разпознаха. Това бяха нежните мъчители, Леоновите виртуози в причиняването на болка.

Стомахът на Трен се сви като изпълнен с олово. Той осъзна кой е затворен в клетката.

— Проклетници — прошепна той. — Земята да се продъни под тях.

Петимата обградиха клетката и повдигнаха ръце. С драматичен жест Потс нареди отварянето на клетката. Инквизиторите отместиха преградите. Четирите стени паднаха надолу.

Уил стоеше привързан към дебел кол, който мъчителите побързаха да пренесат върху сцената и да го поставят в пригодения за целта отвор. Плененият изглеждаше изтощен, но иначе незасегнат. Бяха го оставили единствено по набедрена препаска. Едрите му мускули се напрягаха срещу въжетата, стегнали ръцете и краката му.

— Уил Кървавия — изкрещя Потс. — Дясната ръка на Трен Фелхорн! Предоставяме го на вас, жители на Велдарен. На вас и на нежните мъчители.

— Приятно гледане! — изкрещя Леон от склона.

Един от инквизиторите пренесе малка маса от колата. Друг разстла отгоре й кърпа с инструменти.

За начало започнаха с малките игли. Двама от мъчителите се заеха да ги забиват под ноктите на Уил. Други двама правеха същото, но с ноктите на краката. Петият непрекъснато наблюдаваше въжетата, пристягаше ги при нужда или помагаше на другарите си, когато пленникът се опиташе да раздвижи пръсти или прегъне колене.

След като иглите бяха поставени, инквизиторите разделиха труда си. Един взе малки клещи, с които да отделя ноктите на ръцете. Втори използваше тънки гвоздеи, които да забива в обезноктените места. Трети бе взел чук, с който вбиваше гвоздеите по-навътре. При всеки удар тялото на Уил потръпваше и се мяташе.

— Като изкуство — промърмори Синрик. — Произведение на изкуството.

Ръцете на Трен се тресяха, но той отказваше да отмести поглед. По някакъв начин Уил се бе оказал заловен, а той не бе го потърсил. Можеше да е спасил най-доверения си човек, да му спести тази агония. Стотици зяпачи ликуваха и крещяха одобрително в отговор на всяко негово стенание. Двама от мъчителите хванаха по два от пръстите на краката и с помощта на малки клещи ги извиха под прав ъгъл. Фелхорн гледаше как Уил Кървавия, най-силният и най-жесток член на гилдията му, ридае като дете.

А мъчителите дори не бяха започнали да го режат. Нищожни капки кръв се стичаха от пръстите му и капеха върху дървената сцена.

Когато инквизиторите разкъсаха набедрената препаска и насочиха иглите и клещите си към слабините на пленника, Фелхорн каза:

— Промяна в плана.

Лицето му бе застинало в ледена маска на гняв, която саждите не съумяваха да скрият. Без да се прикрива от околните, Трен протегна пръст към Леон.

— Той е мой.

Синрик неволно потръпна заради студените нотки в гласа му.

— Каквото и да става, дебелият копелдак е мой. Засадата на Гемкрофт оставям на теб.

Синрик се обърна и започна да си проправя път към задните редици на тълпата. Нямаше намерение да гледа повече.

Трен стискаше юмруци, отказващ да прояви слабост. Никоя гледка нямаше да се окаже непосилна за него. Той се взираше в очите на Уил с надеждата, че поне за миг погледите им ще се докоснат. Фелхорн искаше осъденият да разчете предстоящата смърт, която щеше да споходи Леон, да види яростта и да разбере, че никой, дори и един от членовете на Трифектата, не би могъл да я избегне.

След двадесет минути мъчителите извадиха ножовете си. След още десет минути Уил умря. Тълпата ликуваше гръмовно, развълнувана от видяното. Овациите гръмнаха особено оглушително, когато главата на убития отскочи от платформата. Един от зяпачите я ритна високо, изключително доволен от постъпката си. Друг победоносно я издигна високо над себе си. Точно преди да напусне тълпата, Трен промуши последния в гръб и изчезна — преди някой да е осъзнал, че мъжът е рухнал не заради препиване.

Сред толкова много коли, отправили се отвъд стените на града, Хаерн лесно си набави храна. През цялото време не бе свалил маската от лицето си — чувстваше се удобно единствено с нея.

След това той се отправи към главното скривалище на Паяковата гилдия. Тъй като крадците много скоро щяха да се отправят към едно място, трябваше му да последва само един от членовете, за да намери всички останали. Хаерн пропълзя през прозореца на къща, разположена срещу един от домовете, свързани с подземните тунели.

За щастие стопаните не си бяха у дома, най-вероятно оттеглили се на празненството. Юношата грабна няколко възглавници и ги хвърли на пода. След нахранването бе започнала да го преследва умора.

Преди да затвори очи, той отправи кратка молитва — против сънища. Но тя не помогна. Хаерн сънува Лъва, гневно ръмжащ насреща му. Събуди се плувнал в студена пот. Раните от рева се бяха отворили отново. Юношата ги превърза с ивици, които накъса от възможно най-захабената риза в дома. Дори и тогава се чувстваше гузен. Стопаните на дома щяха да го сметнат за изключително чудат взломаджия.

Вън слънцето се бе доближило до залеза си. Същинските действия щяха да се случат след смрачаване.

Хаерн се надигна, протегна се и зачака. След час скука, когато момчето бе започнало да мисли за промяна на позицията, трима мъже в сиви плащове излязоха през предната врата и с бърза крачка се отправиха на север.

Юношата не си направи труда да слиза на долния етаж. Той открехна прозореца, изпълзя навън и се стрелна из покривите. Къщите бяха разположени достатъчно близо, за да му позволят бързо и незабелязано напредване. За момент му се прииска да бе запазил ритуалния кинжал. Не му харесваше да остане невъоръжен, когато стане време за действие. Трябваше да се въоръжи, и то бързо.

Тримата крадци се стараеха да отбягват главните улици и непрекъснато лъкатушеха. Хаерн се усмихна. Ако бе тръгнал да ги преследва по земята, щеше да се затрудни. Настоящият му път му позволяваше да напредва по права линия. И дори можеше да отгатне накъде са се отправили. Имението на Гемкрофт.

А тъй като улиците бяха почти пусти, Хаерн долавяше някои от репликите им. Част от него беснееше заради шумните им разговори. Ако Трен узнаеше, щеше да ги накаже жестоко. Тази мисъл го накара да потръпне. Някога бе обичал подобен човек…

Хаерн поклати глава. Все още го обичаше. Не можеше да лъже себе си. Трен беше чудовище, но пак си оставаше негов баща. Ако прикриваше чувствата си, само щеше да се изложи на опасност.

— … пожара — каза един от Паяците.

— Аз лично нямам търпение — рече друг.

— Ами Джеймс?

— Изчакай докато настъпи суматоха. Кадиш ще…

След това тримата отново се отдалечиха. Хаерн преодоля един комин, прескочи тясна уличка и се настани на новия си покрив. От отсрещната страна на улицата се простираше огромното имение на Гемкрофт. Под него тримата Паяци изчакваха. Още не беше ясно за какво.

Юношата предпазливо пристъпи по-близо до ръба. Кракът му изпробваше всяка от керемидите, за да се убеди, че те няма да се раздвижат под тежестта му. Доближил се, Хаерн легна по корем и извърна глава към тях. Тримата отново разговаряха. От вълнение бяха забравили дисциплината си.

— … са проклетите Ястреби? — каза левият.

— Подранили сме — рече десният.

— Пепелявите също ги няма — отбеляза средният, който си чистеше ноктите с кинжала. — Дали изобщо ще дойдат?

— Трен се разбра с Джеймс — рече левият. — Ще дойдат.

— Не бих имал против, ако Ястребите не се появят — каза десният. — Негодници до един, дай им само да убиват. Превърнаха незначителна дрязга в клане.

— Учат се от предводителя си — каза средният. — Кадиш обича да яде сурово месо. Човешко месо. Всеки го знае.

Хаерн се навъси. Тези тримата определено не следваха примера на своя предводител. Част от него се надяваше, че Трен ще чуе непредпазливите им приказки. Друга, много по-голяма, се надяваше никога вече да не види баща си.

— Вижте там. — Десният посочи към улицата. Осмина мъже в Ястребови плащове крачеха открито насред улицата. Закривени кинжали проблясваха в коланите им.

— Да не са се побъркали? — попита левият.

— Обявили сме война — рече средният. — Изглежда Кадиш иска всички да видят.

Хаерн се извърна към приближаващите се. Най-отпред вървеше Кадиш Вел, усмихнат алено. Превръзката висеше леко отпуснато на лицето му.

Когато се приближиха, Ястребите изтеглиха кинжалите си.

— Къде са останалите? — попита средният Паяк. Сетне посочи към голямата къща. — И защо не се прикрихте поне малко? Онези вътре няма да се трогнат от няколко обхождащи плаща, но вие се държите като армия.

— Кой е казал, че не сме? — рече Кадиш. — Хората ми идват. Въпросът е… Къде са Пепелявите? И къде са останалите паячета?

Болт потъна в земята пред краката им. Върхът му избухна в сивкав дим.

Двете групи крадци се извърнаха и видяха самотен плащ да се приближава. Пепеляв плащ.

— Крайно време беше — рече Кадиш Вел. — Къде са останалите?

Мъжът презареди малкия си арбалет, но го остави насочен към земята.

— Изчакват сигнала ми — обясни разузнавачът. — Не очаквах, че толкова много хора ще се съберат пред портите на целта.

— Подавай го — каза левият Паяк. — Слънцето почти е докоснало стената. Останалите вътре пазачи трябва вече да са готови.

— Не трябва да сигнализирам, преди да видя някой от главните Паяци.

Кадиш подбели очи и изруга.

— Виж мен — каза средният Паяк и посочи с палец към гърдите си.

— Говоря за истински големец.

Паяците въздъхнаха.

— Няма да чакаме дълго — каза средният. — Паяците пълзят навсякъде.

Неочаквано Хаерн осъзна уязвимостта си. Що за глупост! Надали той бе единственият, който шпионираше от покривите…

Юношата се отдръпна от ръба и понечи да се претърколи. Длан се притисна над устата му. Върхът на кинжал се опря до ребрата му.

— Мълчи — прошепна женски глас. Хаерн видя позната усмивка насреща си.

— Кайла — промълви той.

— Какво търсиш тук? — попита тя. Двамата се бяха отдръпнали в средата на покрива, така че онези на улицата нямаше да чуят шепота им.

— Трябва… трябва да направя нещо — рече юношата и почувства изчервяването си. — Искам да ги спра. Да разваля замисъла на Трен.

Кайла прехапа устна и се загледа в него. Дори и зад маската Хаерн се чувстваше незащитен. Той скръсти ръце и извърна поглед.

— Аз трябва да поведа тукашното нападение — рече тя. — Зенке ще се погрижи за дома на Кънингтънови. И в двете атаки участват стотици, Арон. Няма как да направиш нещо.

Момчето поклати глава:

— Не съм Арон. Нито сега, нито когато и да било занапред. Арон е мъртъв. Аз съм Хаерн.

Кайла сви рамене.

— Така да бъде, Хаерн. Ако искаш да оставиш този живот зад себе си, тогава се махни. Ти си силен и умен. Премести се в Кинамн. Или Мордина, ако обичаш да пътуваш. Но този град принадлежи на Трен. На баща ти. Махни се. Моля те. Ако опиташ да се намесиш, само ще намериш смъртта си.

Хаерн отново поклати глава.

— Аз не съм страхливец. Освен това ти грешиш. Този град не принадлежи на никого. Ба… Трен само е накарал хората да си мислят така. Аз мога да спра това. Мога да спра страха.

Кайла се изправи.

— Ще сложим край на глупавата война. Тази нощ Трифектата ще умре. Недей да умираш заедно с нея, Хаерн.

Тя понечи да се отдалечи, но спря. Един от кинжалите й полетя във въздуха и потъна в дъската край крака на Хаерн.

— Ако ти потрябва — рече жената. Хаерн обърна кървясалите си очи към нея. Кайла отвърна на погледа му, сетне скръсти ръце и се извърна. — Ако ти кажа нещо, нещо добро и носещо надежда, ще оставиш ли мисията си?

Юношата мушна кинжала в колана си. Оръжието бе по-леко от обичайното и острието му бе прекалено извито, но пак бе за предпочитане пред нищо.

— Обещавам — каза той. Не беше сигурен дали казва истината.

— Делисия е жива — рече Кайла. Само три думи, но те бяха достатъчни, за да го разтърсят. — Върнах я при жреците на Ашур. Те я спасиха. Захвърли вината, която те тласка към отмъщение, Хаерн. Създай си нов живот, другаде.

Тя му изпрати въздушна целувка и скочи към улицата. За момент ръката й улови ръба на покрива, за да забави падането. Хаерн не се приближи, за да подслушва отново. Не погледна към улицата, изневиделица започнала да се изпълва с членове на трите гилдии. Мислеше единствено за рухналата в ръцете му Делисия, прободена от стрела.

Мислеше и за образа й, който го бе посетил в храма на Карак, за думите й, за студения огън, за изтъкването на напразните молитви. Лъжи. Всичко това бяха лъжи на Лъва. Гневът му се разпали по-силно.

— Благодаря ти, Кайла — промълви той.

Юношата отново се понесе сред покривите, окрилен от наученото. Делисия бе жива. Още му бе трудно да повярва. Жива, слава на Ашур.

Въпреки радостта той знаеше, че не може да захвърли отговорността си. Но щеше да спази даденото обещание.

Надявайки се, че ще успее да стигне навреме, Хаерн се спусна на земята и се затича към имението на Леон Кънингтън, чието нападение бе предвождано от Зенке.

По нареждане на Кайла трите гилдии се разделиха и обградиха имението. Джеймс и неговите хора заеха източната част, Ястребите на Кадиш се съсредоточиха на запад. Крадците не се прикриваха. Тази нощ щяха да демонстрират мощта си пред целия град. Подземният свят се бе надигнал и оголваше зъби. Които много скоро щяха да се окървавят.

— Виждате ли? — попита Велиана, настояла да остане с Паяковата гилдия. Завесите на един от прозорците на долния етаж се разклатиха.

— Пазачи — рече Кайла. — Надали ще се окажат много.

— А ако все пак се окаже така?

Кайла сви рамене:

— Тогава ще имаме повече за убиване. — Тя повдигна ръка. Разузнавачите от другите две гилдии видяха движението й и го повториха. След като преброи до пет, жената рязко спусна десницата си. Сред тихото шумолене на плащове и обвити в плат ботуши, нападението започна.

Кайла бе сред първите, които се изкатериха по хвърлените въжета. Велиана не се отделяше от нея.

Четиридесет Паяци се озоваха в двора. След като се прегрупираха, те се втурнаха към дома. Кайла предвождаше нападението, стиснала два от кинжалите си, готови за хвърляне.

По време на изготвянето на плана бе останала само една неизвестна — капаните на Мейнард. Със стегнато гърло Кайла търчеше по тревата и се молеше, че тя няма да се окаже сред клетниците.

Избухнала зад нея експлозия я повали на земята. Наоколо полетяха камъни и буци пръст. Неколцина крадци изреваха от болка.

Ръцете на Велиана я сграбчиха веднага, изправиха я и я тласнаха напред.

— Не спирайте — кресна червенокосата жена. Последваха още експлозии. Моравата се превърна в огнен ад. Магията на заложените капани бе непозната на Кайла.

Неколцина Паяци бяха притичали пред нея. Един от тях изпищя, озовал се обгърнат от неочакван пламък. Силата на удара го запрати чак до оградата. Главата му се разтроши при сблъсъка с метала й.

Кайла се насили да отвърне поглед. Подобни експлозии долитаха и от позициите на другите два щурма. Изглежда коварните капани напълно обграждаха дома.

И все пак крадците бяха прекосили половината разстояние.

В този момент прозорците на дома се отвориха. Изникнаха стражи с лъкове и арбалети, които запратиха смъртоносен залп. Нападателите се хвърлиха встрани, при което задействаха още няколко експлозии. Към небето започна да се стеле дим. Кайла хвърли един от кинжалите си и уцели рамото на един войник. Други оръжия тя не запрати, разстоянието все още бе прекалено голямо.

Входът на къщата се намираше зад портик, който предостави укритие от стрелите. Двама Паяци приклекнаха пред вратата и извадиха шперцовете си.

— Войниците ще са я залостили — изкрещя Велиана.

— Едно по едно — отвърна Кайла.

Останалите Паяци също пристигнаха. Неколцина от тях се приближиха до колоните, за да хвърлят кинжали или да стрелят с арбалетите си. Велиана ги наблюдаваше за миг, а после стисна ръката на Кайла.

— Трябва да се махнем! Да влезем през прозорците!

— Какво?

— Ключалките! Ако и те са омагьосани…

Прекалено късно. Оглушителната експлозия запрати вратите напред. Огнен език ги тласна пред себе си. Кайла се хвърли на земята и се претърколи — издърпана от Велиана, тя бе извадила късмета да се намира достатъчно далеч. Когато, легнала по стомах, чернокосата жена повдигна глава, пред прага видя огромна купчина трупове. Някои от гилдичарите бяха изпепелени, с тук-таме белеещи се кости. Други все още бяха живи и ридаеха.

От четиридесетте Паяци, с които бе започнало нападението, само петнадесет бяха годни за битка.

Застанала на четири крака недалеч от нея, Велиана изруга.

— Надявам се останалите да се справят по-добре.

Кайла прие протегнатата й ръка. Двете се затичаха към входа, който вече зееше отворен.

Копиеносци препречваха пътя им. Но в сравнение с капаните, войниците бяха приветствана гледка. Кайла започна да хвърля кинжалите си. Други двама от Паяците насочиха арбалети. Останалите гилдичари скочиха към пазачите. Последните бяха само шестима — прекалено малко. Крадците с лекота ги надвиха. Пътят към къщата бе открит.

Кайла поспря във фоайето и за момент се облегна на една стена, за да отдъхне.

— При това положение засадата отпада — каза Велиана.

— Ще следваме нарежданията — отвърна Кайла, все още затворила очи.

— Забрави нарежданията. Мейнард няма да се хване. Или мислиш, че опустошеният двор и разбитите врати няма да му направят впечатление? Не бих се учудила, ако този дим се вижда и отвъд стените.

— Трябва да разберем как са се справили останалите — каза Кайла и се оттласна от стената. И трябва да подготвим пожара.

Из коридорите се разнасяха писъци — Паяците бяха проникнали навътре в дома. Ястребите и Пепелявите правеха същото.

Двете жени се заеха да обхождат къщата. Понякога се натъкваха на трупа на пазач, но по-често откриваха телата на млади слуги в простовати дрехи. Кайла се постара да не се засяга от видяното. Тя бе знаела, че това ще се случи. Бе се опитала да се подготви. И въпреки това клането бе ужасяващо.

В една от спалните се натъкнаха на двама Ястреби, застанали над младо момиче, което не изглеждаше на повече от дванадесет. Дрехите на девойката бяха разкъсани. Лицето бе насинено. Велиана рязко си пое дъх.

— Вик? — просъска тя. Но никой от двамата не я чу. Другият тъкмо започваше да разкопчава панталоните си. Кайла запрати кинжал, който потъна в гърба му.

— Това пък защо? — кресна Вик. В ръката на Кайла вече проблясваше друг нож, а очите й блестяха от гняв.

— Бързо и чисто — каза тя. — Повече от ясно изтъкнах това.

— Това ли искаш? Хубаво. Ела тук, кучко.

Вик сграбчи момичето за косата, блъсна го на колене и с един замах разряза гърлото му. Девойчето проплака и се задави. Крадецът пусна косата й и със смях остави пресния труп да се свлече на земята.

— Дано си щастлива. Тя можеше да се позабавлява, преди да умре.

Кинжалът спря да се превърта в ръката на Кайла. Двете жени се спогледаха. По лицето на Велиана започна да изниква усмивка.

— Да не си посмя… — поде Вик. Не успя да довърши, защото Велиана пристъпи напред, изтегли кинжала си и го заби в гърдите му. С другата си ръка тя го сграбчи за косата, за да издърпа оръжието си по-лесно.

— Ти ме предаде. Предаде мен, а после предаде и гилдията си, за да се присъединиш към Ястребите. Жалко е, че не разполагам с времето да те накарам да страдаш както ти се полага.

За да се подсигури, червенокосата заби кинжала и в гърлото му. Кайла наблюдаваше потресена. Смъртта на момиченцето непрекъснато изникваше пред очите й.

Какво я бе прихванало? Този живот не беше за нея. Тя продаваше информация, като шпионираше. Защо бе решила, че може да стои редом до някой като Трен Фелхорн?

Кръвта от трите тела продължаваше да се разстила по пода. Власт. Това ли е властта, която търсех?

— Жестоко е, но това е животът, който сме си избрали — каза Велиана и отпусна ръка върху рамото й.

Кайла си помисли за всички жертви, които бе направила, за да се сдобие с тази позиция. След тази нощ тя щеше да се сдобие с пълното благоразположение на Трен. Почти щеше да се превърне в кралица.

Но когато погледна към Велиана и видя искреното съчувствие в очите й, решителността на Кайла угасна. Тази жена се бе сражавала редом с нея и на практика бе спасила живота й при експлозията. А в замяна…

— Трен иска да те убием — прошепна Кайла.

По белязаното лице пробяга сянка.

— Какво?

— Когато приключим с войниците, трябва да помогнем на Ястребите да унищожат цялата ви гилдия. Трябва да бягаш веднага.

— Но ние отстъпихме — каза Велиана. — Предоставихме му онова, което той искаше.

— Няма значение. Джеймс се е възпротивил веднъж. Възможно е да го стори отново. Тази нощ Трен трябва да възтържествува напълно, не разбираш ли? Не само над Трифектата, а и над всички останали. Той дори замисля да убие краля. На следващия ден Велдарен ще бъде негов.

Велиана затръшна вратата на спалнята и се извърна към Кайла.

— В такъв случай ни остава малко време. Къде трябва да изчакват сигнала хората ти?

Кайла поклати глава:

— Ястребите трябва да започнат. Ние просто не трябва да се пречкаме и да им помогнем при нужда.

Велиана изруга.

— Трябва да предупредя Джеймс. Да го изведа!

— Вече е прекалено късно. Не чуваш ли?

Червенокосата жена се заслуша. Лицето й пребледня — действително, виковете все още продължаваха. В началото бе помислила, че това са оставащите стражи и слуги. Но крясъците бяха прекалено много и прекалено разпръснати. Ястребите се бяха нахвърлили срещу Пепелявата гилдия, без милост и без предупреждение.

— Ти ни въведе в този капан — каза Велиана и започна да се приближава към Кайла. — И всичко това заради онзи самовлюбен глупак Трен. Ще го накарам да си плати… Синът му. Къде е синът му?

— Арон? — Кайла направи крачка назад и отпусна ръка върху колана с кинжалите си. Велиана изтегли своя нож и го насочи към врата й.

— Ти знаеш плановете му. Може да не съм достатъчно опитна, за да убия Трен, но мога да убия сина му. Това определено ще причини болка на иначе изсъхналото му сърце. Къде е Арон?

Кайла се поколеба за миг. За човек с бързината на Велиана това се оказа повече от достатъчно. Последната се хвърли встрани, избягвайки запратения кинжал, и изрита другата жена в главата. В следващия миг острието се оказа притиснато към шията на Кайла.

— Гилдията ми умира — процеди Велиана, привела глава досами лицето й. — Нямам какво да губя. Ако не ми кажеш, ще сторя с теб това, което бе причинено на мен.

Раненото око бе грозно и червено. Кайла ужасено се вторачи в безцветната зеница. Кинжалът на Велиана бавно се отдръпна от врата и започна да се издига по лявата буза.

— Отпратих го — каза чернокосата. — Той ни наблюдаваше, затова го накарах да обещае, че ще ни остави. Арон се е обърнал срещу баща си. Иска да сложи край на всичко това, но е още дете. Глупаво дете.

Докато размишляваше, Велиана остави кинжала притиснат.

— Излъгал те е — прошепна тя. — Точно като баща си, ще обещае едно, но ще стори друго. Той е в имението на Леон Кънингтън. Трябва да е там.

Велиана се изправи и бавно се отдръпна, без да откъсва очи от Кайла.

— Ти ме предупреди. Заради това те оставям да живееш.

— Арон не е направил нищо лошо — каза Кайла. — Имаш основания да мразиш Паяковата гилдия, но не и сина на нейния първомайстор. Той е невинен.

— Тя също беше невинна. — Велиана посочи към тялото на мъртвото девойче.

След като притисна ухо до вратата и се увери, че коридорът е пуст, червенокосата изхвърча навън и побягна.

Кайла се изправи на колене и разтри врата си. Загледана в телата край себе си, тя се зачуди как бе паднала толкова ниско. Бе искала сносна сума пари, но Трен й бе позволил да вкуси от властта. И дори бе загатнал за нещо много повече. Сега подът на дома бе потъмнял от кръв, за което бе виновна тя.

Сякаш призован от мислите й, Трен Фелхорн прекрачи в стаята и се огледа. Колко ли време бе минало?

— Пепелявата гилдия вече е минало — безстрастно каза той и огледа трите трупа. — Какво става тук, Кайла? Изправи се. Ти не си някаква долнопробна курва, за да коленичиш така.

— Изгубихме прекалено много хора — каза Кайла. Чувстваше единствено ледена празнота. По кожата й плъзнаха тръпки. Беше сигурна, че е престъпила в последните мигове на живота си. — Провалихме те. Не можем да устроим засада.

Трен наклони глава, хвана жената за брадичката и я принуди да го погледне в очите.

— Бях предвидил всичко — каза той. — Дори и това. Но ти не отговори на въпроса ми.

Кайла погледна към двамата мъртви крадци.

— Те бяха нарушили заповед — рече тя. — Накарах ги да си платят.

Фелхорн се усмихна.

— Неподчинение, наказано със смърт. Такива жени харесвам. — Той я целуна по челото. — Да вървим на празника. Предстои ни още много работа. До този момент семейство Кинън оставаше незасегнато. Време е да променим това.

Трен напусна стаята и се отправи в коридора.

Като потънала в кошмар, Кайла го последва.

Глава тридесет и трета

Настроението на краля бе по-лошо от обичайното. От прозореца на кулата той бе наблюдавал пълчищата, стичали се извън града и към хълмовете, за да се влеят в набъбващите тълпи на празненството.

В тронната зала го чакаше Джерънд. Шестнадесет гвардейци стояха на пост около кралската особа.

— Сякаш армия се стича пред прага ни — каза крал Велор, докато се настаняваше на престола си. — Днес няма ли молители? Никой ли не се е явил, за да се докосне до правосъдието на короната?

— За тях е по-важно да вземат участие в празненства, които се провеждат веднъж на няколко години, отколкото да чакат да чуят решение, което биха могли да получат във всеки друг ден — тактично обясни Джерънд.

— И все пак… нито един? — почуди се владетелят. — Все трябва да има неколцина разпалени.

— Имаше. — Джерънд Кролд прочисти гърло. — Но аз си позволих да ги отпратя. Предвид нещата, които знаем, днешният ден може да се очертае като… интересен. Счетох за най-разумно да се погрижа за безопасността ви.

Крал Велор подбели очи и за да демонстрира храбростта си, нареди на половината от телохранителите си да се оттеглят. В залата останаха само осмина войници.

Кролд стори всичко по силите си, за да не покаже отвращението си. Заради пълчищата наемници, стекли се отвъд стените, съветникът бе решил да се погрижи днешният ден да протече без събития за краля. А имаше и нещо друго: в момент, когато всички очи бяха насочени към срещата на Трифектата, твърде възможно бе някой кинжал да замахне към престола.

— Безопасност — промърмори кралят. — Ти често обещаваш това, но обещанията ти не се изпълняват. Успокояващите ти приказки си остават само думи. Обеща ми главата на Трен Фелхорн. Къде е тя?

Джерънд се прокашля тактично и погледна към войниците. След секунда кралят осъзна намека и отпрати и оставащите осмина.

— Нека не ти хрумват идеи — каза владетелят, когато останаха сами, и отдръпна наметалото, за да покаже златния си меч. Джерънд далеч не бе впечатлен, но не показа това.

— Както несъмнено разбирате — поде съветникът, — да се уреди убийството на Трен Фелхорн не е лесна задача. Вие далеч не сте първият, който желае смъртта му. В продължение на десетилетие мнозина други са пожелавали същото. И въпреки това той си остава жив, а могъществото му расте.

— Искам главата му, а не оправдания — изсумтя крал Едуин Велор.

— В момента не ви предоставям нито едно от тези две неща, а само ви съобщавам напредъка. Моите хора се промъкваха из целия град и похарчиха много. В замяна на това до този момент получихме много малко. Но е достатъчен само един шепот, само един предател, и цялата инвестиция ще се оправдае десетократно. Споменах напредък. Действително имаме напредък: разполагаме с предател.

Кралят се приведе напред в трона си.

— Открил си член на гилдията му, готов да се обърне срещу него? — Едуин не можеше да скрие вълнението си.

— Не мога да кажа — настоя Джерънд. — Предполагам разбирате. Няма да кажа нищо за него или нея. Не мога да си позволя нещо да достигне до Трен. Ще ви кажа само, че цената беше абсурдно висока. Плановете за нападението, за които бяхме узнали, в действителност са лъжливи. Но моят информатор ме уведоми за истинския замисъл. Ако всичко се развие добре, най-късно до утре вечер ще ви поднеса главата на Трен Фелхорн върху поднос.

— Отлично. — Кралят се плесна по челото. — Какво ли ще правя без теб, Джерънд?

Кролд се усмихна. В действителност той възнамеряваше да надживее владетеля, а не обратното.

— Владетел с вашите умения винаги ще открие начин — рече той.

Крал Велор се изсмя.

— Истина е. Но какво ще правя днес? Без дрязги, без посланици, без пиршества? Ще умра от скука.

— Разполагам с решение на проблема.

Джерънд плесна двукратно с ръце. Един от пазачите пред главния вход на тронната зала разтвори вратите. Десет момичета с почти прозрачни копринени одежди прекрачиха прага. Малки камбанки потрепваха върху китките и глезените им.

— Тези танцьорки са дошли чак от Кер — представи ги Кролд. — Наричат ги Голите звънчета. Трябва да ви призная, че танците им струват цяло състояние.

Жените подеха танца си.

— Голите звънчета? — попита крал Велор и облиза устни. — Но аз виждам много коприна.

— Дайте ни време да заслужим името си — завалено каза една от танцьорките. Гласът й бе приятно дрезгав.

Голите звънчета се нуждаеха от почти половин час, за да заслужат името си напълно. Джерънд ги наблюдаваше не само от учтивост. Откакто Трен бе отвлякъл съпругата му, съветникът бе непрекъснато измъчван двойно — от притеснение за нея и заради факта, че е останал без близостта й. Чуждоземните жени танцуваха с опит — всяко движение целеше да подчертае определена извивка, да изтъкне краката им или да привлече внимание към устните, гърдите или кръстовете.

При всяка изминала минута една от тях захвърляше част от одеянието си. Кралят ги наблюдаваше с изключително внимание. Несъмнено след края на танца щеше да покани две или три от тях да го придружат в покоите му. Кралят нямаше съпруга — факт, от който мнозина бяха недоволни. Но пък владетелят бе още млад, така че Джерънд бе успял да потуши повечето възражения, изтъквайки именно това. В най-лошия случай щяха да изникнат няколко копелета.

Дали някоя от голите жени, чиито камбанки не спираха да звънят ритмично, нямаше да се окаже бъдещата майка на принц?

Една от танцьорките особено бе привлякла вниманието на Кролд. Косата й бе тъмночервена, най-голямата му слабост. Гърдите й бяха по-малки от тези на останалите жени, но това също му харесваше. Освен това тя се бе разсъблякла последна. А може би желанието на съветника бе породено от начина, по който погледът на краля се бе задържал най-дълго върху нея. Може би точно по тази причина Джерънд щеше да му я отнеме. Косата ми може да е посивяла, но пак съм по-голям мъж от този сополанко.

Голите звънчета започнаха да се поклащат по-усилено. Камбанките, изработени от различен метал, се сляха в приятен хаос. Червенокосата се извиваше съвсем близо пред владетеля. Единствено тя стискаше звънчетата в китките си, за да спре дрънченето им. Това бе направило впечатление на Джерънд. След като всички останали се стараеха да вдигнат колкото се може повече шум, защо…

В следващия миг той видя как пръстите й се извиват към чашката на една от камбанките.

— Спрете я! — кресна Джерънд Кролд и посочи. Един от войниците в ъгъла повдигна арбалета си и стреля. Болтът прониза тила на червенокосата. Кръвта й оплиска лицето на краля. Звукът, с който главата й се стовари върху каменния под, накара съветника да потръпне. Дълга и тънка игла, несъмнено с отровен връх, се отрони от пръстите й. Останалите танцьорки отстъпиха назад. Някои ридаеха, други безстрастно се взираха в тялото.

— Какво става тук? — изкрещя Едуин. Джерънд внимателно повдигна иглата и му я показа.

— Някой я бе наел, за да ви убие.

Лицето на владетеля почервеня.

— Трен! — ревна той. — Това е работа на онзи негодник Фелхорн! Искам го мъртъв, чуваш ли ме?

— Задействал съм плана си, кралю.

— Знаеш ли къде е той? — продължи да крещи владетелят.

— Имам представа къде би трябвало да се намира — призна Джерънд Кролд. — Но още не сме получили сигнала…

— Изпрати войниците — нареди кралят. — Всички, до един. Той ще умре тази нощ, разбра ли? Изпращай ги!

— Да, кралю — каза Джерънд и се поклони ниско.

Намръщен, Велор започна да крачи пред трона си. Накрая посочи към две от танцьорките и щракна с пръсти.

— Свалете им камбанките и ги претърсете. Няма да позволя на онзи негодник да ми развали удоволствието. Но и няма да допусна да ме наръгат в собствените ми покои.

Останали без звънчета, двете жени неохотно последваха краля към спалнята му. Следваха ги стражи с извадени мечове. Когато вратата се затвори след малката процесия, Кролд въздъхна и се обърна към останалите жени.

— Съжалявам — рече той и кимна в отговор на погледа на началника на стражата. След това съветникът също излезе. Не искаше да гледа как оставащите войници застилат пода на залата с красиви трупове.

Крачещ из дома на Кънингтън, Зенке се чувстваше леко огорчен. Вратите и прозорците бяха масивни, но обширният двор бе криел малко капани, и то предимно целящи да предупредят за наличието на нашественици, а не да ги убият. Самата къща се бе оказала още по-разочароваща. Само десет войници бяха оставени да я пазят. Това беше.

Гарт, който вървеше редом с него, бе още по-унил.

— Никакви натруфени богаташи, които да размажа — промърмори той. — Глупаво. Бас ловя, че Гемкрофт е оставил много повече войници. Трябваше да отида там. Защо Трен ме изпрати тук? Исках да троша глави!

— Млъкни, Гарт — рече Зенке. — По-късно ще получиш шанс.

Гарт сви рамене.

— Къде е Норис?

— Това не мога да ти кажа — отвърна Паякът. — Той и Змиите му би трябвало да подготвят горивото за пожара.

Двамата се приближиха към редицата прозорци, обърнати към предния двор.

— Прозорците няма да се отворят, затова ще се съсредоточим над вратите — каза Гарт и посочи към къщите от другата страна на улицата. — Там ще разположим арбалетчици. Когато Леон пристигне, те ще го изчакат да отмине и ще го обстрелят в тил.

— Простичък план — заяви Зенке. — Но трябва да проработи. Къщата остана непокътната, така че Кънингтън няма да подозира нищо.

— Ще подозира. — Гарт посочи на изток. — Погледни. Пушек.

Зенке леко приведе глава. Наистина, няколко колони дим се издигаха от източната част на града.

— Несъмнено домът на Гемкрофт. Нима са го подпалили толкова рано?

— Да ти приличам на гадател? — възмути се Гарт. — Върви там, ако се интересуваш толкова. Аз свеждам отговори до юмруците си.

— Това може би обяснява забавянето на Трен — промърмори Зенке.

Гарт го погледна въпросително.

— Нищо. Отивам да проверя хората си. Ти остани тук и се оглеждай за пристигнали преждевременно. Постарай се да изчакаш да влязат в къщата, преди да нападнеш. Освен това не бих се изненадал, ако Леон изпрати хора, за да проверят дома му, когато види дима. Тях не закачай.

— Не съм идиот — изръмжа Гарт.

— Още не си ме убедил — отвърна Зенке и бързо се отдалечи. Пътьом той хвърли бърз поглед към залязващото слънце. Къде беше Трен? Защо се бавеше?

Множеството съкровища, пръснати из дома, бяха привлекли пълното внимание на крадците. Никой не поглеждаше към Зенке.

Още в началото на суматохата той си бе набелязал път за бягство: малка врата, отвеждаща до килер с кръгъл прозорец. От това място Зенке лесно би могъл да достигне покрива, а веднъж озовеше ли се там, възможностите ставаха неограничени. Но присъствието на Трен беше наложително. Без Фелхорн всичко се обезсмисляше.

Отправил се към задната част на дома, той дочу звуците на битка. Любопитството му го накара да отвори вратата на малка, но добре осветена трапезария. Крадец от Змийската гилдия лежеше мъртъв на пода. Друга Змия, кървяща, се сражаваше с младеж със сиво наметало и окъсана маска. Ченето на Зенке едва не увисна.

— Това не е възможно — промълви той.

Гласът му привлече вниманието на крадеца. Този миг бе достатъчен за младия противник. Той мълниеносно пристъпи напред, заби кинжала си между ребрата, сетне замахна. Убило и втория си противник, момчето отново зае бойна поза. Зенке я разпозна, защото самият той му я бе показал.

— Какво правиш тук, Арон? — попита той. Маската не бе го заблудила.

— Не съм Арон, а Хаерн. Арон е мъртъв.

Мъжът поклати глава, все още удивен.

— Колцина си убил? — попита Зенке, докато затваряше вратата след себе си.

— Петима.

— Петима? — Паякът се изсмя. — Ти си се побъркал, Арон. Прощавай. Хаерн. Мислех, че си в храма на Карак?

— Избягах — отвърна Хаерн и взе кинжалите на убитите, които бяха по-големи от неговите. Сетне свали наметалото на единия труп, за да го обвие около собствените си рамене. Накрая почисти новите оръжия, мушна ги в колана си и пристегна маската. — Дойдох да сложа край на това, Зенке. Ще ми помогнеш ли? Или трябва да убия и теб?

Зенке поклати глава. Разкъсваха го ужас и лудешко веселие, породено от дързостта на момчето.

— Няма да ти помогна. Но и няма да те спирам. Аз изчезвам, Хаерн. Тази нощ.

— Изчезваш? Как?

Зенке приседна на пода.

— Имах усещането, че планът на Трен не е истински. Затова не се изненадах, когато научих същинския му замисъл. Срещу значителна сума в злато продадох истината на краля. След около час това имение ще бъде заобиколено от стотици войници. Ако има справедливост, по това време Трен ще се намира тук. А аз ще бъда сметнат за поредната жертва, изпепелена напълно от пламъците.

Позата на Хаерн показа, че той не е очаквал да чуе за подобно предателство от човек като Зенке.

— Защо си го предал?

Мъжът се засмя.

— Намирах се в лош момент от живота си, когато се присъединих към Паяците. Синът ми умря, защото не можах да си позволя да заплатя на жреците да го излекуват. Съпругата ми обвини мен. И с основание. Тогава бях мързелив. На мен не можеше да се разчита. Пиех, спях из канавките. Именно тогава ме откри Трен. У него имаше нещо, едновременно ужасяващо и вдъхновяващо. Това събуди у мен пламък, който не е угасвал и до този момент. Започнах да се издигам, не защото бях по-добър, а защото полагах усилия повече от всеки друг. И защото Трен виждаше това. Това му харесва, защото самият той е същият. Целта, върху която се е съсредоточил, е единственото, което има значение за него. А в последно време можех да наблюдавам как е насочил усилията си върху теб, за да отстрани всички излишни според него трески. Трябваше да гледам как той бавно и методично унищожава всичко добро у собствения си син…

Зенке не довърши, а поклати глава.

— Преди си мислех, че всички тези предателства и кражби са само игра. Все пак всички ние сме безполезни негодници. Няма значение дали се избиваме едни други, или ограбваме богаташи, които са по-скоро готови да умрат, отколкото да изгубят и една медна монетка. Смятах, че баща ти е най-добрият в това, човек, който би могъл да се издигне до най-високия връх на избраната сфера, и е избрал криминална империя за тази сфера. Той отказваше да прекланя глава пред когото и да било, не робуваше на закони. Преди беше забавно — парите бяха добри, жените бяха лесни… само че това продължи прекалено дълго. През тези пет години излъчването на Трен бавно угасна. Угасна, защото гледах как той ти отнема детството, приятелите, дори правото да живееш…

Зенке се изправи на крака и погледна към вратата.

— Никой човек не би могъл да причини това на собствения си син. Само някое чудовище би си поставило подобна цел. И аз не мога да стоя край чудовище. Това е последната ми задача. Не очаквам, че след смъртта си ще вляза във вечността, но кой знае. Може би Ашур ще ми прости, ако се измъкна, докато все още има време. Изглежда, че не съм бил единственият, стигнал до това заключение.

Бузите на Хаерн се раздвижиха. Момчето се усмихваше.

— Оцелях престоя при жреците — каза то с доловима гордост. — Те не можаха да ме надвият. Никой не може да ме надвие.

— Не се възгордявай. Все още бих могъл да те надвия и с една ръка…

Той замлъкна. Откъм главния вход бяха започнали да долитат викове. Сред тях определено се отличаваше гласът на Гарт.

— Остани тук — каза Зенке. — Заключи се. Аз ще отида да проверя какво става.

Той затвори вратата след себе си, изчака да се убеди, че Хаерн ще я залости, сетне бързо се отправи към входа. Неколцина крадци вече изчезваха зад ъгъла на коридора — прекалено далече, за да се обърне към тях. Виковете на Гарт бяха единствените разбираеми, защото заглушаваха останалите гласове.

— Стражи, стражи! — крещеше Гарт. — Нови глави за пукане!

Зенке прелетя през трапезария и след един завой се озова край главния вход. Над стотина крадци се бяха подредили край прозорците, които гледаха към двора. Гарт се извисяваше сред тях, оживен от нетърпение.

— Какво става тук? — извика Зенке.

— Войници! — кресна Гарт и извърна туловището си. — И то кралски войници! Започнаха да заобикалят мястото. Наброих поне пет стотака. Много глави за трошене, момчета!

Гарт бе изключително ентусиазиран, но лицето на Зенке пребледня. Войниците пристигаха прекалено рано. Трен още го нямаше. Защо бяха прибързали? Защо Джерънд не бе изчакал сигнала му?

— Трябва да ги забавим — рече Зенке. — Постарайте се да не ги пускате вътре.

— Те имат брони — възрази един от крадците. — Щитове, шлемове, мечове… А ние имаме кинжали и кожени дрехи. Какво очакваш да сторим срещу тях?

— Очаквам да ги убивате — кресна Зенке, започнал да възвръща решителността си. — Или си мислите, че те ще ви оставят да живеете, ако изтичате навън с вдигнати ръце и подвити опашки?

Гарт придърпа Зенке встрани.

— Сред нас има предател — тихо каза той. — Как иначе войниците ще изникнат толкова бързо? Кой може да е?

— Нямам представа — излъга Зенке. — Трябва да удържим. Когато домът пламне, ще успеем да избягаме в суматохата.

— Или ще се опечем като хлебарки.

За момент двамата се гледаха в очите.

— Не виждам друг начин — рече Зенке.

— Тогава ще се бием — изръмжа Сянката. — И ще се надяваме, че Трен ще пристигне с достатъчно хора, за да ни помогне.

— Нападат — изкрещяха няколко гласа. Войниците бяха започнали да се вливат в двора. Подобно на метални мравки, те отново заобиколиха дома, само че зад оградата. Повечето бяха въоръжени с дълги мечове и щитове, но имаше и такива, които стискаха алебарди, копия и бойни чукове. Четирима носеха дебел ствол с подсилен връх и метални дръжки. Те насочиха преносимия си таран към вратата. Десетина от другарите им ги придружаваха.

— Задръжте вратата — каза Зенке и отстъпи назад. — Аз ще пазя задната част.

— Побързай — рече Гарт. — И се моли Норис да не се е подплашил.

Почти веднага след това войниците с чукове атакуваха прозорците на долния етаж. Гвардейците започнаха да скачат вътре — крадците не бяха достатъчно, за да завардят всички прозорци. Зенке изтегли меча си и посече първия, приближил се до него. Втори войник се опита да използва щита си, но крадецът се оттласна от стената и заби меча си над щита, в рамото. Цялото имение екна от разпалващото се сражение.

Когато достигна стаята, вратата й зееше отворена. Хаерн беше изчезнал.

Глава тридесет и четвърта

При първия звън на стъкло Хаерн веднага отключи, за да провери какво става. Войници в тежки брони стояха пред прозорците и размахваха чукове, които с лекота трошаха подсиленото стъкло. Проблясващи късчета засипваха килимите. Гвардейците започнаха да нахлуват в къщата.

Облекчението му бе примесено с тревога. Облекчение — защото намесата на краля определено щеше да попречи на Трен да изпълни плана си. Тревога — защото войниците щяха да видят в негово лице поредния млад член на гилдиите.

Но няма да ме убият толкова лесно, помисли си той с кисела усмивка. Стиснал кинжали, той се обърна надясно и се затича. Ако имаше надежда за бягство, то тя щеше да се крие някъде в задната част на къщата. С малко късмет щеше да се измъкне през някой изоставен прозорец, точно както бе сторил при бягството от къщата на Робърт.

Хаерн бе прекалено бърз за първата вълна нахлули войници, но вратата в края на коридора го отведе в оръжейна. Насреща му се приближаваха трима войници, повдигнали щитове. Юношата отскочи встрани и замахна към глезена на най-близкия стражник. Острието на кинжала отскочи от бронята. След претъркулването си Хаерн скочи право сред тримата. Те се извъртяха, за да го нападнат, само че огромните щитове затрудняваха движенията им. Момчето се извиваше като танцьор. Кинжалите му потъваха в сгъвките на метала.

Той рязко се оттласна от един щит и се блъсна в нагръдника на друг войник. Двамата полетяха към земята. По време на падането кинжалът на Хаерн проблесна и се вряза във врата на поваления, сетне още веднъж и още веднъж. Бликналата кръв оплиска маската му.

Останалите двама войници, чиито крайници кървяха от няколко дълбоки рани, се опитаха да посекат момчето, за момент останало да лежи върху трупа. Ударите им не го засегнаха. Далеч преди това Хаерн се бе претърколил отново и вече политаше към оставащите си противници. Този път кинжалите му посякоха краката им, безпогрешно открили уязвимите цепнатини в броните. Оставил един мъртвец и двама обездвижени, Хаерн продължи към следващия коридор.

Мъж в наметалото на Змийската гилдия едва не се сблъска с него. Закривените му кинжали капеха кръв.

— Кой си ти? — успя да попита Змията, преди Хаерн да скочи.

Противникът се оказа далеч по-опитен от очакваното. Едното закривено острие отрази атаката, а другото зае позиция да посрещне скочилото тяло. Хаерн изви тялото си в поза, която да му позволи да остане незасегнат и да отскочи към вратата на оръжейната. Още докато се приземяваше, разбра кой стои насреща му.

— Ти си Норис — каза Хаерн.

Първомайсторът на Змиите се изплю.

— А ти трябва да си хлапето на Трен. Чух, че си започнал да се скапваш. Той ли те изпрати, или това е твоя собствена глупащина?

— Моя — потвърди юношата и бавно зае бойна поза. Норис се усмихна в отговор на движението му.

— Мислиш, че можеш да надвиеш танца на плащеницата ми? — Той започна да се поклаща, отпуснал ръце. — Ела да ме изпробваш.

Норис започна да се върти. Плащът му се превърна в непредвидимо преливаща сянка. Хаерн го наблюдаваше удивен. Първомайсторът продължаваше да се върти все по-бързо и по-бързо. Ръцете му също се бяха превърнали в сенки — скрити сенки, носещи смърт.

Хаерн се чувстваше като жертва, вцепенена от танца на кобра. Но част от това вцепенение бе породено и от възхита. Определено трябваше да научи този танц. Трябваше да овладее подобно умение.

Юношата пристъпи напред и веднага се отдръпна. Закривеното острие прелетя точно над главата му.

И двамата знаеха, че времето не е на тяхна страна. Хаерн приклекна ниско над земята и се хвърли наляво. Той се блъсна в стената и отскочи във въздуха, където се превъртя. Кинжалите му полетяха надолу към завихрения плащ. Но Норис не се остави на заблудата. Предводителят изблъска остриетата, а след това нанесе удар към мястото, където Хаерн щеше да се приземи.

Само че той не се приземи. Коридорът бе достатъчно тесен, за да му позволи да опре крака на стената, да овладее инерцията и да се оттласне. Рамото му удари Норис в стомаха. Единият кинжал потъна в гърдите на Змията, другият разсече слабините. Предводителят рухна на пода. Зелените му панталони бързо потъмняваха от кръв.

— Винаги съм се чудил дали бих успял да надвия Трен — процеди той със задавен глас. — Излиза, че не мога да убия дори хлапето му.

Хаерн пристъпи към него, за да изрита кинжалите от ръцете му.

— Моят нож или стражите? — попита той.

— Крадец срещу крадец — каза Норис и изкашля кръв.

Хаерн издигна острие в поздрав, превъртя го и нанесе удар. Зенке се появи точно когато той почистваше кинжала.

— Ето къде си! — извика мъжът. — Изглежда цялата армия се е стекла тук.

Той спря, когато видя и разпозна тялото.

— Убил си Норис? Мамка му. Започвам да си мисля, че си се сдържал по време на тренировките ни.

Макар да изглеждаше нелепо, Хаерн почувства срам.

— Сега е различно — каза той. Искаше му се да може да обясни по-ясно. — Тренировката си е тренировка. Това… това има значение. То е истинско. Имаш ли представа как да се измъкнем?

— Да, макар че няма да се окаже лесно. От един килер ще излезем на покрива. — Той потупа Хаерн по рамото и додаде: — Каквото и да стане, знай, че се гордея с теб.

Двамата се затичаха към края на коридора и изритаха вратата. Озоваха се в нова трапезария, видимо предназначена за персонала. Изпод вратата в отсрещния край се процеждаше дим. Забелязал това, Зенке започна да ругае.

— Проклетите страхливци са подпалили къщата преждевременно! Някоя от Змиите се е паникьосала. Трябва да ускорим бягството си!

Той притисна качулката към устата си и намигна на Хаерн, който носеше маска.

— Ти си дошъл подготвен — отбеляза мъжът.

Двама крадци от Змийската гилдия изникнаха насреща им, когато доближиха вратата. Хаерн посече единия, а Зенке се погрижи за другия. В поредния коридор можеха да видят, че огънят напредва бързо.

— Няма да успеем — изкрещя Хаерн. Зенке приклекна, за да вижда под дима, и посочи.

— Виждаш ли онзи завой? Веднага след него, от лявата страна, има врата. Тя отвежда до килера, за който ти казах. Той ще ни отведе на безопасно място.

Зенке обърса чело и се загледа в пламъците.

— На сравнително безопасно място — поправи се той.

— Аз ще тръгна напред — каза Хаерн. — По-бърз съм. Ако пламъците са достигнали вратата, ще дотичам обратно.

Зенке понечи да възрази, но юношата вече търчеше надолу по коридора.

Димът се струпваше на диплещи се облаци край тавана. Отвъд всяка врата, край която момчето притичваше, бушуваха пламъци. Езиците им с готовност изтъняваха дървесината, нетърпеливи да погълнат още. Димът започна да гложди очите му. Маската се оказа недостатъчна, за да го предпазва, затова Хаерн притисна и ъгъла на качулката пред лицето си. Не спираше да кашля. Много скоро престана да вижда.

Горещината в коридора бе непоносима. Нямаше значение, че никакви пламъци не докосваха кожата му. Непосилната топлина заплашваше да го изсуши като плод, запратен във фурна.

Наученото от тренировките му помогна да продължи, запазвайки съсредоточеност. Въздухът нямаше значение. Жегавината нямаше значение. От значение беше единствено да продължи да измества краката си.

Ръката му периодично се допираше до стената. Усетът за движение леко го обнадеждаваше. Когато пръстите най-сетне напипаха врата, на Хаерн му се прииска да изкрещи от радост. Подобен възторг го прониза и когато той стисна дръжката. Макар че тя не бе хладна, допирът до нея не бе изгарящ. Юношата рязко я отвори и се стрелна вътре. Искаше му се по някакъв начин да даде знак на Зенке. Тъй като димът скочи да го последва вътре, Хаерн затвори вратата след себе си.

Килерът бе мрачен, но прозорците пропускаха достатъчно светлина. Повечето от тях бяха съвсем малки. В другия край на помещението се издигаше голям светъл кръг, покрит със стъкло. Хаерн почти можеше да си представи хладния въздух, скрит зад този прозорец. Искаше му се да се гмурне в него като в езерце.

Килерът бе изпълнен със захвърлени брони и непотребни предмети. Хаерн започна да си проправя път сред тях, като не спираше да се ослушва за Зенке.

По средата на пътя големият прозорец се пръсна. Сред парчетата влетя стройна жена, която се претърколи по пода, за да омекоти падането си. Тя се струваше позната на Хаерн. Носеше плащ на Пепелявата гилдия.

Жената се огледа, присвила очи. Юношата възнамеряваше да се скрие, но после видя белязаното лице и се досети за името й.

— Велиана?

Ликът й бе донесъл спомена за онази нощ, в която бе наблюдавал как баща й се опитва да я принуди да предаде гилдията си.

Жената рязко се извърна по посока на повика. Кинжалът вече проблясваше в ръката й.

— Ти си прекалено млад, за да си един от крадците — рече тя. — Как се казваш?

— Хаерн.

Момчето пристъпи към нея. Все още преценяваше евентуалната й заплаха. Всички се опитваха да избягат от имението, струваше му се странно някой да опитва да влезе.

За момент Велиана изглеждаше разочарована. Но тогава най-сетне го разпозна сред полумрака, застанал край сандък с вълнен плат. Тялото й се напрегна, а устата й се изкриви злобно.

— Лъжец. Ти си синът на Трен. Нима мислиш, че бих забравила онази нощ?

Хаерн поклати глава.

— Арон е мъртъв. Остави ме. Неговите грехове вече не са мои.

Велиана се изсмя:

— Не става така. Може да си промениш името и дори лицето, но греховете пак си остават. Баща ти уби всички, които бяха от значение за мен. Върви обратно в огъня или извади кинжала си и се бий.

Хаерн погледна назад към стълбите. През ръбовете на вратата започваше да се просмуква пушек. Горещината вече се разпростираше по дървения под. Все още нямаше и следа от Зенке. Той се постара да не мисли за сполетялото го.

— Не прави това — прошепна Хаерн. Ревът на пламъците заглуши думите му. Велиана скочи, насочила кинжала си право към врата му. Юношата го отблъсна със собственото си оръжие и замахна с десния си крак. Жената го прескочи и стовари коляното си нагоре. Главата на Хаерн отхвърча назад. Кръв напои вътрешността на маската.

Замаян от удара и по-рано погълнатия дим, Хаерн премина в защита.

Кинжалът на Велиана не спираше да разсича въздуха. Юношата видя няколко възможности да контраатакува, но не се възползва от нито една. Той се задоволяваше да отразява ударите и бавно да отстъпва сред купчините боклуци. Въздухът започна да натежава от дима, който бе започнал да се стича навътре, привлечен от строшения прозорец.

— Остави ме! — изкрещя Хаерн, докато кръстосваше кинжалите си, за да спре ожесточен разсичащ удар. Лактите му потрепериха от удара. За момент вцепенен от близостта на погрознялото лице, той не успя да се защити навреме от подсичащия ритник. Но докато падаше, момчето съумя да се претърколи, за да избегне последвалия удар. Направо от пода то се стрелна към счупения прозорец.

Велиана също се втурна натам, за да му препречи пътя. Кинжалът й още жадуваше за кръвта му. Тя първа достигна прозореца, но не навреме, за да се подготви правилно. Хаерн скочи и стовари рамото си в нейното. Жената политна встрани. Кинжалите на юношата я последваха и се врязаха сред ребрата й. Кръв започна да пои туниката и панталоните. Велиана изкрещя от болка и се извъртя. Хаерн успя да приклекне под ритника й — и се натъкна на очакващото го острие. Той се извъртя.

Прекалено бавно. Кинжалът потъна в рамото му и прокара дълъг прорез в ръкава му. Болката, пробола ръката му, бе нетърпима, но Хаерн не й позволи да го забави. Противницата му бе нанесла първия си успешен удар. Именно в този миг тя бе най-уязвима, увереността й бе припламнала от малката победа.

Кракът на момчето се раздвижи невъзможно бързо. Лявата ръка запрати наметалото нагоре, за да прикрие движенията.

Велиана загуби равновесие и рухна на едно коляно. Неудобното падане изтръгна от нея кратък вик на болка.

Плащът на Хаерн блъсна лицето й. Когато тя рязко отмести плата, за да вижда, пред очите й изникна полетелият пестник. Юношата я удари в гърлото с цялата си сила.

Задавена, Велиана залитна назад, слепешком издигнала оръжие пред себе си. Хаерн нанесе бърз разсичащ удар по кокалчетата й, за да отслаби захвата, сетне изби кинжала от ръката й. Макар все още да се мъчеше да си поеме въздух, жената му хвърли изпепеляващ поглед със здравото си око.

— Арон е мъртъв — каза й той, дишащ тежко. Кинжалите трепереха в ръцете му. Върхът на единия от тях бе насочен право към гърлото й. — Защо отказваш да проумееш това?

— Ти си Арон — изхриптя Велиана. — Не можеш да се скриеш. Ти си страхливец.

Хаерн тъжно поклати глава.

— Съжалявам, но грешиш.

Той стовари дръжката на кинжала върху главата й. Докато жената се свличаше, момчето надникна навън и се огледа. Огромна тълпа се събираше вън — смесица от войници, зяпачи и отчаяни съседи, които пренасяха кофи, за да попречат на огъня да се разпространи и към техните домове. Сред тази суматоха бягството щеше да се окаже лесно.

Зад него Велиана тихо простена. Хаерн въздъхна. Край баща си той я бе оставил да умре. Не можеше да го стори отново, не и след като претендираше, че вече е различен. Огънят вече започваше да пълзи по стълбите на килера. Юношата можеше да остане тук още две минути, най-много три.

Тъй като знаеше, че плащът и дрехите ще я издадат и осъдят на смърт, Хаерн я съблече и се зае да търси подходящо одеяло. Единия ъгъл пристегна около китките й. Другата половина омота около ръката си. Оставаше му само да се надява. Ако Велиана извадеше късмет, тя щеше да оцелее и онези, които щяха да я намерят, щяха да сметнат, че тя е слугиня, избягала от пожара. А ако не…

Почти му се искаше да я остави да умре спокойно сред дима.

— Квит сме — прошепна той и бутна тялото през прозореца, като веднага след това опря крака в стената. Платът се опъна, част от него се разпра. За малко и самият Хаерн да последва полета му — не беше преценил правилно силата на падането и тежестта. След като отпусна колкото можеше, той освободи одеялото, надявайки се, че Велиана се намира достатъчно ниско над земята.

Той пусна одеялото, преброи до три и надникна.

Неколцина зяпачи се бяха събрали около нея. Изглежда някой я бе уловил. Хаерн не можеше да чуе гласовете им, но можеше да види как сочат към лицето й. Един от мъжете поклати глава. В погледа му личаха гняв и съжаление. Юношата въздъхна. Раните, кръвта по китките и окъсаните дрехи щяха да й предоставят вида на жертва. Сега беше ред той да се погрижи за собствената си безопасност.

С крак Хаерн очисти няколко остри парчета стъкло, стъпи на ръба на перваза и се изтегли на покрива. От него скочи върху близко дърво, спусна се и се сля с тълпата.

Глава тридесет и пета

Празникът отегчаваше Торгар. Кипящата навсякъде около него веселба само влошаваше нещата. Изливаха се цели реки алкохол, звуците на наздравици и разменяни ласки сигурно се чуваха от мили разстояние, а той трябваше да стои настрана от всичко това.

— Изправи се — прошепна Тарас. — Прегърбваш се.

Торгар се притисна към облегалката на стола си, при което гърбът му изпука. Понякога му се струваше, че скуката е далеч по-опасна от сраженията. Определено тя изглеждаше смъртоносен противник.

Той седеше на удивително дълга маса, разположена под платнището на по-големия хълм. Около него седяха стотици членове на трите семейства. На трапезата присъстваха грозни братовчеди, далечни роднини, войници и наемници. Всички те дърдореха неспирно в старание да изтъкнат превъзходството си.

Всичко това беше глупост. Торгар знаеше, че би могъл да убие всеки от тези носовирковци, които толкова обичаха да гледат на него отвисоко.

На почетното място на масата седяха Лори, Леон и Мейнард. Понякога те разговаряха открито, друг път изключваха останалите събеседници. Но неизменно седяха заедно.

Тарас седеше край баща си и се вслушваше в подходящите моменти. Торгар трябваше да признае, че младежът го бива: той разбираше много неща, а на няколко пъти дори се включи в разговора, без да си навлече неодобрението на нито един от тримата. Леон и Мейнард се забавляваха, но Лори видимо изглеждаше притеснен. Празният стол до Торгар бе причината за притеснението му.

Глупава кучка, помисли си наемникът. Не можеше да не отърчи зад скъпоценните си стени. Пеленачетата са по-смели от тази брантия.

Той не би се побоял да сподели тези си мисли и на глас.

Торгар трябваше да седи на трапезата, макар че не му се разрешаваше да пие. Лори бе настоял за присъствието му, за да защитава Тарас. Но до този момент единствената опасност би представлявала някоя чиния топла храна.

— Какво обсъждат сега? — попита Торгар. Бе се опитал да прошепне, ала гласът му не бе пригоден за подобна дискретност.

— Приключиха с търговските дела — отвърна Тарас, поглеждайки към наемника. — Сега говорят за гилдиите на крадците.

— За това няма много за обсъждане — рече боецът. — Ще удвоим някои от патрулите, ще наемем още наемници, толкоз. Колкото опашката опазва от мухите конския гъз.

Седящата насреща му жена, тридесетгодишна дама в изтънчени одежди, му хвърли остър поглед, възмутена от изказа. Торгар й намигна.

— Ще прощаваш — обясни той. — Акълът ми е само кал. Тук съм по служба.

Тя изсумтя и демонстративно се обърна към дамата, седяща от лявата й страна. Двете започнаха да си шепнат, видимо недоволни от присъствието му. Торгар въздъхна. Небеса, как мразеше тези пиршества.

— Възнамеряват да се обърнат към краля — каза Тарас.

— Ха — изсумтя Торгар. — По-скоро…

Наемникът прекъсна зараждащото се цветисто сравнение, защото в този миг в огромната шатра влезе жрец на Ашур.

— Този пък кой го е пуснал тук? — попита Торгар. Тарас, прекалено зает да слуша обсъжданите подкупи, не обърна внимание на думите му.

Наемникът се изправи и пое, за да пресрещне белоробия свещеник. Последният се оглеждаше объркано.

— Добре дошъл на събирането ни — каза Торгар, взе ръката му и я стисна. Жрецът, сравнително млад мъж с хубава прическа и сянка на мъх върху бузите, го погледна облекчено.

— Трябва да призная, че се чувствам неориентиран — рече свещенослужителят. — Трябва да говоря с Лори Кинън, но не е лесно да го открия сред цялото това множество.

— Аз отговарям за охраната на лорд Кинън — каза Торгар. — В момента той е зает да обсъжда търговски дела. Можеш да кажеш на мен причината за идването си, за да преценя дали си струва да го прекъсвам.

Жрецът не поиска някакво доказателство, което да потвърди думите му. А Торгар се зарадва, че е успял да стигне до жреца, преди онзи да е изтърсил нещо пред някой от роднините.

— Става дума за Мадлин… — поде свещеникът.

— Почакай. — Торгар повдигна едрия си показалец към лицето му. — Нито дума повече. Да отидем на някое по-спокойно място.

Свещеникът кимна. Торгар го изведе през един от страничните входове на шатрата, кимвайки на постовите.

— Как се казваш?

— Дерек — рече жрецът. — Просто Дерек.

— Дерек да бъде — засмя се наемникът в опит да го предразположи. Напускането на палатката не изглеждаше да е успокоило жреца. Един поглед към всеобщия разгул предоставяше достатъчно обяснение: несъмнено в тази нощ много от моралните повели на Ашур биваха нарушавани. — Не обръщай внимание на това — Торгар махна с ръка и обърна жреца към себе си. — За какво става дума?

— Открихме госпожа Кинън нападната близо до дома й — поде свещеникът. — Спасихме я, преди крадците да са успели да я пленят. Надявахме се, че тя ще пренощува в храма ни. Оцелелите й телохранители и слугини го сториха. Но на сутринта открихме, че тя е избягала.

Гневът започна да кипи в гърдите на Торгар. Оказваше се, че докато е придружавал Тарас, друг от хората, за чиято безопасност трябваше да се грижи, е бил нападнат. Тъй като не бе получил никакви вести, той бе сметнал, че Мадлин е достигнала дома успешно. Но дали наистина беше така?

— И защо ни съобщавате чак сега? — попита наемникът.

— Изпратихме жрец, който да съобщи на лорд Кинън, че съпругата му ще нощува в храма ни. — Дерек се огледа. Лицето му потрепваше нервно. — Съобщението не е достигнало до лагера ви. Открихме, че пратеникът ни е бил убит. Калан, нашият върховен жрец, изпрати неколцина от братята ни в градското имение, за да проверят дали тя е там. Оказа се, че не е. Дали госпожа Кинън се е върнала тук?

Погледът на Торгар отговаряше достатъчно красноречиво.

— В такъв случай трябва да съобщите на господаря си — настоя Дерек. — Съпругата му е изчезнала. Опасяваме се, че крадците все пак са успели да я отвлекат.

— Ако действително е така, възможно е тя вече да не се намира между живите — въздъхна наемникът. — Не сме получили никакви искания.

— Всъщност — Дерек протегна трепереща ръка — мисля, че сте получили.

С най-малкия необходим натиск пръстите му придържаха запечатан с восък свитък. Върху восъка нямаше печат. Торгар прие посланието, повдигнал вежда.

— Мъж в сиво наметало ме спря, докато идвах насам — рече Дерек. — Той ми даде този свитък и ми каза да го връча на онзи, на когото съм щял да отнеса съобщението си. И се закле, че съм щял да умра, ако опитам да го отворя.

Докато говореше, жрецът плахо отстъпи назад, сякаш се опасяваше, че разчупването на печата ще предизвика експлозия.

Торгар разпечата свитъка и го разгърна. Съобщението бе кратко. Прочитането му не изискваше много време.

Лори Кинън, сложи край на празненството. Напусни Велдарен още тази нощ. В противен случай Мадлин умира. После Тарас. После и ти.

Паяк

Наемникът отново нави свитъка и го стисна, при което хартията прошумоля. Няколко парчета от восъка се посипаха на земята.

— Дерек, остани тук. На връщане ще те убият.

— Не се страхувам да умра — заяви свещеникът, макар видимо да изпитваше страх.

— Дори и така да е, няма смисъл да се отправяш в капана им — каза наемникът. — Но щом желаеш, върви. Аз си имам по-важна работа.

С непресторено безразличие той обърна гръб на жреца и бързо пое обратно към палатката. При влизането си вътре завари Лори да се смее гръмко. Без да обръща внимание на въпросителния поглед на Тарас, Торгар се отправи към работодателя си.

— Господарю — прошепна наемникът, коленичейки край стола му. — Трябва да поговорим.

— Ей сега. — Кинън го потупа по рамото. — Леон тъкмо разказва една страшно весела история за…

— Важно е — настоя Торгар. Околното веселие секна веднага. Леон му хвърли поглед, който недвусмислено загатваше, че всеки негов наемник, осмелил се да го прекъсне по подобен начин, би споделил съдбата на Уил. А Лори разпозна настойчивостта в очите на наемника си и се обърна към останалите.

— Извинете ме за момент — каза той и се изправи. Без да чака подкана, Тарас също се надигна от стола си.

— Какво е толкова важно, та трябва да се отзовавам като слуга на собствения си телохранител? — попита Лори Кинън, когато тримата се озоваха извън шатрата.

Вместо отговор, Торгар му подаде свитъка. Лори го прочете, изпсува, хвърли го на земята и започна да го тъпче ожесточено.

— Къде е съпругата ми?

— Така и не е успяла да стигне до къщата — обясни наемникът и обобщи казаното от жреца на Ашур. След това отстъпи крачка назад и скръсти ръце, изчакващ нареждания.

— Не знаем дали е жива. — Лицето на Лори Кинън бе почервеняло от гняв. — Дори и да е жива, нищо не ни гарантира, че те ще я пощадят.

— А заплахата срещу теб и сина ти?

Лори погледна към Тарас, който мълчеше.

— През последните пет години съм получил хиляди подобни заплахи — отвърна Лори. — С какво тази е по-различна?

Торгар сви рамене:

— Колко силно искаш да си я върнеш?

— Въпросът не е в това.

— Точно това е въпросът. Това е единственият въпрос. Ако искаш да изглеждаш могъщ пред останалите двама от Трифектата, остани. Ако искаш да запазиш достойнството си недокоснато, остани. Но ако искаш да си я върнеш, дай нареждане да тръгваме и да отнесем слугите, храната и пивото. Така или иначе вече имахме празненство. Ти вече обсъди плановете.

Лори изглеждаше готов да убива. Ръката му докосна дръжката на украсения кинжал. Торгар не помръдваше. Той се бе изказал прекалено несдържано, но още не бе приключил.

— Дай ми време — настоя той. — Мога да я открия сам. Ще притисна страхливците, ще открия къде е и ще я доведа. Дай им каквото искат. То не е много. И в двата случая може да я убият, но няколко часа отлагане може да означават разликата между откриване на затворничка и труп.

Лори изтегли кинжала и насочи върха му към шията на Торгар. Ръката се тресеше.

— Той е прав — каза Тарас. — И в двата случая ще я убият. Това ни дава шанс.

Кинжалът се отпусна.

— Коленичи — каза Кинън.

Торгар се подчини. И дори не трепна, когато господарят му го сграбчи за врата и прокара тънък прорез по челото му.

— Закълни се в кръвта си — промълви Лори с треперещ от напрежение глас.

Наемникът допря ръце до челото си. Течната топлина започна да изпълва дланите му. След като преброи до десет, той посегна към нощното небе.

— Заклевам се в собствената си кръв, че ще я върна.

Лори обърса кинжала в носната си кърпичка и го прибра в ножницата.

— Това не е всичко. Ще я върнеш жива. Ако не, ще отрека честта ти, ще осмея името ти и ще те държа отговорен за случилото се. Откриеш ли я мъртва, изобщо не си прави труда да се връщаш, а се хвърли върху собствения си меч. Тази смърт ще бъде много по-лека от онази, която би те очаквала в ръцете ми.

С тежки крачки той влетя обратно в шатрата и започна да крещи заповеди. Последваха разочаровани викове. Празникът бе приключил.

— Нека да дойда с теб — каза Тарас.

— Не. Имам си достатъчно бреме. Няма да позволя да ти се случи нещо, докато търся майка ти.

— Мога да се бия — настоя младежът.

— Последваш ли ме, ще те убия лично — заплаши Торгар. Леко разтърсен, Тарас се обърна и също се отправи към платнището.

Наемникът поклати глава. В действителност той би се радвал да вземе Тарас със себе си, само че рисковете бяха прекалено големи. Единствено сам можеше да работи с нужната бързина.

Той посети хората си, посочи заместник и ги уведоми за преждевременния край на Златоливника. След това се метна на един от конете и се понесе към стените на Велдарен. По пътя си препусна край тяло, проснато в тревата. Бялата роба на трупа бе почервеняла от кръв.

Торгар смяташе, че ще се затрудни с намирането на Паяк, но начинанието се оказа обидно лесно. Докато яздеше на изток, наемникът зърна сив плащ. Крадецът очевидно бързаше, защото крачеше съвсем непредпазливо.

Със смях Торгар насочи коня си подире му в една тясна уличка. Паякът се извърна, само че прекалено късно. Наемникът скочи от седлото и стовари юмруците си върху главата му. Крадецът се свлече като разглобено плашило.

Торгар го придърпа по-навътре и го притисна към една стена, където защипа носа му и му нанесе няколко плесника, за да го свести.

— Сега мълчи — каза Торгар, прилепил длан към устата му. — Не искам още отсега да започвам да те режа.

Паякът леко пребледня и кимна. Наемникът се засмя.

— Хубаво — рече той и изтегли меча си. — Бъди послушен и нещата ще протекат добре за всички замесени.

— Какво искаш от мен? — попита крадецът, когато Торгар отдръпна ръка.

— Името ти, за начало.

— Тобиас.

— Добро начало. Сега е време за още няколко въпроса. Къде се беше разбързал така?

Тобиас млъкна и умишлено погледна встрани. Торгар подбели очи, отново стовари юмрука си, сграбчи ръката на крадеца и прониза дланта. Паякът понечи да изреве, но наемникът блъсна главата му.

— Слушай внимателно, глупако. Чувал ли си за Кървавите ездачи? Макар да са от Кер, репутацията им е добре известна из западните земи.

По погледа на Тобиас личеше, че е чувал.

— Радвам се, че името ти е познато. Знаеш ли какво е любимото им мъчение? Вземат четири от конете си, по един за всеки крайник, и опъват по едно въже, пристегнато около глезените и китките. След това конете биват насочени в различни посоки. Няма да повярваш колко високо избликва кръвта, когато въжетата се опънат.

Торгар завря усмивката си в лицето на Тобиас.

— Някога бях част от Кървавите ездачи. Макар да имам само един кон, ето го там, страшно ще се изненадаш какво мога да постигна с малко въже.

След като извъртя меча си, размествайки кост, наемникът го отдръпна. След това зададе въпроса си отново.

— В дома на Леон ни нападнаха войници — каза плувналият в ледена пот Тобиас. — Аз бях отвън, когато те започнаха да извират. Надявах се да открия Трен и да го предупредя.

Торгар погледна на изток, където огромна димна колона се протягаше към небето.

— Мисля, че той вече знае. Сега ме интересува нещо, което не е толкова лесно за откриване. Вашият първомайстор разполага с един много специален човек. Знаеш ли за кого говоря?

Пролича, че Тобиас знае.

— Само не питай за това — каза Паякът. — Трен ще ме убие, ако ти кажа.

— Аз ще те убия два пъти по-мъчително — изръмжа Торгар.

Тобиас се изсмя в лицето му.

— Мислиш се за по-страховит от Трен? Хайде, използвай проклетия си кон. Няма да ти кажа.

Торгар въздъхна. Бе се надявал да избегне мъченията. Но пък поне в тях го биваше.

Нужни му бяха десет минути. След това той остави Тобиас да притиска ръце към оголените си вътрешности.

— Прав си, Трен може и да те убие — каза на раздяла наемникът. — Но пък трябваше да проговориш по-рано.

Той се върна на булеварда и отново препусна на изток. Ритмичният тропот на копитата му вдъхваше увереност. Отправяше се към непретенциозно и зле охранявано скривалище.

Тобиас му бе казал, че Трен се е нуждаел от всичките си хора в тази славна нощ.

Торгар изсумтя. Излизаше, че и той също ще помрачи удоволствието на негодника. До този момент димът се издигаше единствено от мястото, където се намираше имението на Кънингтън. Може би домът на Кинън бе незасегнат.

Търсената къща по нищо не се отличаваше от останалите — малка врата в средата, без прозорци, наклонен дървен покрив. Торгар я отмина и продължи, за да запази изненадата, спря коня си и го привърза за вратата на една от съседните къщи. Сетне изтегли меча си, целуна острието и се затича. С все сила се вряза във вратата на скривалището. Дървото се напука под устрема му.

От вътрешността на къщата някой изруга. Осъзнаващ, че разполага с малко време, Торгар скочи отново. Този път вратата отхвърча. Отвъд нея стояха двама Паяци, изтеглили кинжали. Мадлин лежеше неподвижно в ъгъла. Само дано не бе мъртва. Наемникът нямаше намерение да се самоубива, нито възнамеряваше до края на дните си да се укрива от Лори Кинън.

— Хайде де! — изрева Торгар и пресилено размаха меча си. — Да ви видим!

Единият от крадците се подмами и се хвърли към привидно уязвимия боец, който бе отвел меча си прекалено далеч. Вместо това се натъкна на огромен юмрук, врязал се в лицето му. Докато онзи рухваше, Торгар разсече раменната му кост. Падането на крадеца бе омекотено от разрастваща се локва от собствената му кръв.

Оставащият Паяк погледна към Мадлин, очевидно възнамеряващ да я използва за заложница. Торгар не му предостави тази възможност, а се хвърли в атака, без да се притеснява от острието на кинжала. Той разполагаше с предимството на превъзхождащо оръжие, по-добро умение и груба сила.

Прободен в рамото, наемникът не остана длъжен. Острието на меча му потъна в гърдите на крадеца и щръкна от гърба му, приковавайки го към стената. Това позволи на Торгар да пусне меча си, да сграбчи главата на набодения с меч и да строши врата. Когато отново хвана меча и го изтегли, Паякът рухна на земята.

Едва сега Торгар намери време да извади останалия в рамото му кинжал и да го огледа. Ръбът бе назъбен. Наемникът бе усетил това още при самото раняване.

— Дребен негодник — промърмори той и захвърли оръжието върху трупа на стопанина му. Сетне си пое дълбок дъх, обърна се и вдигна тялото на Мадлин.

Тя дишаше.

— Ще излезе, че това ще бъде моята голяма нощ — обяви Торгар, открадна си дълга целувка от жената и я изнесе навън, за да я пренесе до коня си.

Озовал се на седлото, проснал Мадлин пред себе си, наемникът пришпори коня си и препусна обратно към хълмовете. Надяваше се да успее да достигне колите, преди те да са успели да се отдалечат.

— Честит Златоливник, Трен — засмя се Торгар, когато прекосяваше градските порти. — Надявам се да се забавляваш поне колкото мен.

Глава тридесет и шеста

Трен бе видял дима, когато двамата с Кайла се бяха връщали от поста си край хълмовете. Лично бяха отишли да се убедят, че празникът ще бъде прекратен.

Приближаването им към града елиминираше всякакви съмнения. Гореше имението на Кънингтън.

— Защо проклетите глупаци са започнали толкова рано? — почуди се Трен. В гласа му се долавяше известно напрежение. — Леон е още толкова далече!

— Може би са се натъкнали на повече съпротива от нас? — предположи Кайла.

Фелхорн поклати глава:

— Каквато и да е причината, трябва да се отправим към имението на Гемкрофт. Щом къщата на Леон вече гори, там няма какво да правим. Проклятие! Имах такива прекрасни планове да го накарам да си плати за смъртта на Уил. Поне Мейнард трябва да умре тази нощ.

Той не каза причината, разбира се. Никога не би признал заплахата от жреците на Карак, на които бе задлъжнял.

Двамата се затичаха припряно. Близо до имението на Гемкрофт се натъкнаха на неколцина Вълци, които оглеждаха улиците. Синрик бе застанал край прозореца на една от близките къщи. Той събра длани около устата си и нададе вой.

— Този човек се нуждае от няколко пирона в главата, за да си закове хлопащата дъска — промърмори Трен. Двамата с Кайла се отправиха към него.

— Видяхме дима — рече Синрик. — Знаеш ли нещо? Надявахме се да дойде вестоносец, но никой не се появи.

— И ние знаем колкото вас — отвърна Трен. — Поне имението е разрушено. Нещо интересно тук?

— Никаква плячка — отвърна Вълкът. — Скука. За малко да отидем на празненството. Надявам се, че ще ни отделиш полагащото се, когато убиването започне. Заслужили сме си го.

Трен напусна дома, следван от Кайла, и се отправи към имението. Кадиш ги чакаше.

— Вече се чудех кога ще се върнеш — каза той. — Исках да зная какво да правя с него.

Вел посочи към вързания Джеймс Берен. Устата на изпадналия в немилост предводител бе запушена.

Фелхорн наклони глава в размисъл.

— Гилдията му унищожена ли е?

— Само неколцина още не сме убили — каза Кадиш Вел. — Ще ги преследваме, но мисля, че повечето от тях просто ще се присъединят към други гилдии. Така че може да се каже.

Трен кимна, изтегли меча си, приведе се и издърпа парцала от устата на Джеймс.

— Виждаш ли какво сполита онези, които се опитат да ми се противопоставят? — усмихнато попита той. Насиненото лице на Джеймс кимна. Трен Фелхорн се изправи и погледна към Паяците и Ястребите, които го заобикаляха. — А вие видяхте ли?

Крадците кимнаха. Трен отново се извърна и заби късия си меч в едно от очите на Джеймс. Все още усмихнат, Фелхорн завъртя острието и го издърпа рязко.

— А видяхте ли това? — обърна се той към крадците, загърбил слузящия череп. След като почисти меча си и го прибра, Трен се обърна към Кадиш. — Приготви хората си. Когато Мейнард и хората му достигнат двора, Вълчата гилдия ще ги заобиколи, за да отреже пътя им за бягство. Тази нощ ще сложим край!

Кайла го последва навън.

— Къде отиваш сега? — попита тя.

— Да взема сина си. Жреците би трябвало да са приключили с него. Искам той да види победата ни.

— Мейнард може вече да се приближава — възрази Кайла. — Точно сега няма време да го търсиш.

Трен застина насред крачка и се обърна към нея. Тези думи, а и желанието й да го забави…

— И защо трябва да го търся, след като зная къде е? — попита той. — Или ти е известна някаква причина, поради която Арон е напуснал храма?

Начинът, по който Кайла стоеше нерешително насреща му, полуразтворила уста, беше повече от достатъчен. Върху езика й се зараждаха лъжи, превърнали се в мъртвородени под изпитателния му поглед. Когато тя се бе присъединила към гилдията му, Трен бе съзрял в нейно лице огромен потенциал — човек, готов да изтърпи толкова много, да кърви и убива, за да стане част от Паяците. А сега виждаше насреща си слабост. Сега виждаше сърце, което не бе пригодно за нощта.

— Арон е избягал — каза накрая тя. — Успял е да надвие жреците. Срещнах го на покривите.

Трен пристъпи по-близо до нея. Ръката му незабелязано се намести по-близо до дръжката на меча.

— И ти не си ми казала това, защото…?

— Той ми каза, че за теб е все едно мъртъв. Никога повече няма да го видиш.

— Защо не си ми казала? — изкрещя Трен, без да се интересува, че другите крадци ги наблюдават.

— Защото той заслужава нещо по-добро — прошепна Кайла. — По-добро от това, което ти го принуждаваш да бъде.

— По-добро? Много скоро нямаше да остане човек, който да не потръпва от страх при споменаването на името му. Той щеше да се превърне в нещо повече дори и от мен. Той беше почти съвършен, а сега го няма. Мястото ти не е тук, Кайла. Никога не е било.

Тя се отпусна на едно коляно под замаха му и изтегли два кинжала от колана си. Те бяха тънки и извити, предназначени за хвърляне, а не близък бой. Трен знаеше това и се държеше съвсем близо до нея. Обсипваше я с удари, които я принуждаваха да се защитава и не й оставяха възможност да опита хвърляне.

Уменията й не можеха да се сравняват с тези на Трен Фелхорн. Тя бе момиче, което хвърляше ножове.

Един от тези ножове полетя във въздуха — последен отчаян опит. Кинжалът прелетя досами бузата на Трен. В следващия миг мечовете му бяха потънали в стомаха й. Кайла се задави. Коланът с оръжията й, разсечен, падна на земята. Самата тя го последва миг по-късно.

— Това няма значение — промълви тя. От устните й бълбукаше кръв. — Той вече е свободен от теб, Трен. Свободен…

С трепереща брадичка Фелхорн я наблюдаваше как умира. Всичко се разпадаше. Пожарът в имението на Леон Кънингтън. Предателството на сина му. До този момент не бе получил информация за покушението срещу краля, а и все още имаше шанс да убие Мейнард Гемкрофт. Нощта не беше изгубена напълно, все още не беше.

Той се отправи обратно към имението, за да изчака. Нямаше смисъл да търси Арон, не и сега. Когато нещата се успокояха, щеше да претърси целия град. Нямаше да остави непреобърнат камък. Но всичко с времето си.

— Какво беше направила тя? — попита Кадиш, когато Трен се върна вътре.

— Бе крила неща от мен. Нека хората ти заемат позиции. До час Гемкрофт и свитата му трябва да са се появили.

Кадиш сви рамене.

— Жалко за кучката. Сладурана беше.

Това й качество бе спомогнало за покваряването на сина му. Трен изсумтя и стовари пестника си върху стената.

Кадиш Вел разумно се оттегли, за да даде последни наставления на крадците си.

При ранното разпускане на празника Мейнард Гемкрофт бе видял, че нещо не е наред, но не знаеше какво точно. Макар отсъствието на Мадлин веднага да му бе направило впечатление, причината за самото отсъствие не му беше известна. Що се отнася до Леон, той не спести обидни епитети по адрес на домакина. Гневът му дори сътвори нови словосъчетания.

Тогава те видяха огъня и разбраха, че гилдиите са избрали тази нощ, за да се проявят. По разположението на дима можеше да се прецени, че пожарът се намира в дома на Леон. Дебеланкото стоеше пред огромната шатра и изливаше нови ругатни.

— Подпалили са дома ми? — промърмори той, след като се поуспокои. — Тези имбецили са подпалили дома ми? С голи ръце ще ги изкормя до един! Ще им опикая главите, ще натъпча ушите им, ще хвърля гениталиите им на прасетата и после ще накарам прасетата да ги изнасилят.

— Върви да се погрижиш за къщата. И вземи подобаваща охрана — каза му Мейнард. — Улиците не са безопасни за нас, без значение какъв кордон ни придружава.

Макар че самият той щеше да се прибере, придружаван от над шестстотин наемници, Гемкрофт пак изпитваше притеснение. Освен войниците, шествието му щеше да включва още няколко стотици слуги, танцьорки и певци, търсещи възнагражденията си или легла, в които да преспят. После идваха и колите, които щяха да върнат обратно в града непродадените стоки, а също и огромни количества злато. Още двеста войници щяха да охраняват този конвой. Но Мейнард не се опасяваше от кражба, а от пожар.

Когато доближиха имението, сърцето на Гемкрофт се сви. Портата бе отворена. Целият двор бе осеян с ями, указващи задействането на заложените заклинания. Никъде не се виждаха тела, но нямаше съмнение, че мистичните експлозии са причинили смъртта на мнозина.

— Какво ще заповядате? — попита го командирът на наемниците.

— Сигурно са се възползвали от отсъствието ни и са ограбили къщата — рече Мейнард. — Вероятно същото се е случило и с дома на Леон. Но защо не са запалили и тук?

— Защото са заложили капан — отвърна наемникът. — И изчакват в засада.

Мейнард погледна към хората си. Със себе си той водеше цяла армия. Какво щяха да кажат те, ако побегнеше заради шепа крадци? Проточилата се война с гилдиите значително бе увредила репутацията му. Каквото и да бяха планирали престъпниците, този път той нямаше да отстъпи.

— Вземи четиристотин от войниците и претърсете къщата — нареди Гемкрофт. — Останалите ще останат с нас, за да ни пазят.

— Както желаете — кимна командирът и започна да издава отсечени нареждания. Мейнард и оставащите двеста наемници се спряха пред оградата. Той нямаше намерение да бяга от клопка, но и нямаше намерение да се втурва към нея.

Крадците започнаха да изникват от прозорците, когато войниците почти бяха достигнали вратата на дома. Ястреби и Паяци засипаха наемниците със стрели. Мейнард изруга. Войниците се хвърлиха към вратата — веднъж озовали се вътре, арбалетчиците нямаше да представляват подобна заплаха. Но не успяха да проникнат навътре. Разнесоха се писъци, примесени с екот на метал. Неспособни да влязат в дома, наемниците започнаха да отстъпват.

— Зад нас! — разнесоха се няколко вика. Мейнард се извъртя, но бе бутнат на колене. Наемниците го бяха заобиколили с издигнати щитове, за да го предпазят от дъжда стрели. Страх скова гърлото му. Дрънченето на метал започна да долита съвсем близо. Войниците започнаха да превеждат Гемкрофт през кордона от щитове.

— Притискат ни от две страни — каза един.

— Започват да изскачат от къщата — рече друг наемник.

Обградилата го стена от жив метал не му позволяваше да вижда. Край себе си Мейнард надушваше пот и кръв. Стрели не спираха да разсичат въздуха. Разнасяха се глухи издрънчавания, когато те срещнеха щитовете, или изревавания, когато попаднеха в плът.

И това ако не беше глупост, помисли си Гемкрофт. Навлязох право в капана им.

Нападнати от две страни и под непрекъснат обстрел, той осъзнаваше, че шансовете им са нищожни. Решен да види ситуацията, той избута встрани един от войниците.

Изглеждаше, че с това си действие бе изкушил самите богове. Стрела полетя към образувалата се пролука на бронираните редици и потъна в гърдите му. Мейнард Гемкрофт рухна на колене, стиснал ствола й с две ръце. Наемниците се скупчиха около него, ругаейки.

— Глупак — тъжно се присмя на себе си Гемкрофт. — Алиса… Да можеше да видиш баща си сега…

Трен бе застанал начело на групата, първа изскочила от имението — чувстваше, че и сто последователни убийства не биха смогнали да успокоят гнева му. Той и хората му се врязаха в първите навлезли наемници и не им позволиха да навлязат навътре. Така превъзхождащата бройка на войниците се обезсмисляше.

Наемниците, бързали да проникнат в къщата, за да се прикрият от обстрела, не бяха очаквали да се натъкнат на подобна ожесточена атака. Фелхорн изблъскваше мечове, изчезваше сред ударите и не спираше да разсича гърла. Край вратата започнаха да се струпват тела. Макар че Кадиш и Ястребите му стояха готови да се притекат на помощ, Трен не се нуждаеше от съдействие. След първите неколцина повалени наемниците трябваше да прегазват телата на падналите си другари. Подобна мигновена нестабилност бе повече от достатъчна за майстор на меча като Трен Фелхорн.

Когато наемниците на Гемкрофт започнаха да отстъпват, Трен даде знак за настъпление. Над сто мъже в плащове изскочиха от прозорците и се впуснаха сред отстъпващите, за да започнат да ги посичат с кинжалите и мечовете си. С един скок Фелхорн се озова отвъд телата, прониза в гръб побягнал наемник и изкрещя на хората си.

— Напред! Избийте ги! Не забравяйте и Мейнард!

Вълците, разположени в отсрещните къщи, продължаваха да засипват със стрели изчакващите пред оградата. Наемническите щитове намаляваха ефективността на обстрела, но това нямаше значение. Те бяха притиснати от две страни. А и не можеха да се изправят срещу Трен.

Фелхорн се хвърли сред кипящото море метал на битката. Гневът му започна да се примесва с удоволствие, подхранвано от неспирните му удари. Това беше неговата стихия. Той принадлежеше на бойното поле.

Когато градът се озовеше изцяло под негов контрол, Трен щеше да реализира целия си потенциал. Щеше да се превърне в предводителя на масивна престъпна империя.

Нищо не можеше да застане на пътя му. Мнозина осъзнаваха това прекалено късно. С неумолимата решителност на упорството той си проправяше път към Мейнард.

Тогава дочу тръбния зов.

Алиса Гемкрофт стоеше заобиколена от хората си, редом до Зуса. Тя бе прекосила града като завръщаща се завоевателка, знаейки, че ще завари баща си пристигнал току-що.

Тя нямаше намерение да спори повече с него. Щеше да коленичи в краката му и да се извини за наивността си. Бе готова да понесе наказанието му.

Вместо това се натъкнаха на разпалена битка, кипяща пред самите порти на имението.

— Убийте плащовете! — обърна се тя към наемниците си. — Спасите ли баща ми, ще ви възнаградя богато!

Командирът, застанал от другата й страна, долепи рог до устните си и протръби. Сигналът отекна из града и за момент заглуши грохота на сражението. С единен вик наемниците на Алиса се хвърлиха към битката. Неколцина се отправиха в противоположна посока, към къщите с арбалетчици. Малко след това обстрелът спря. Оказали се на свой ред притиснати, Вълците подвиха опашки и побягнаха.

— Може ли да се включа и аз? — попита Зуса. Всички наемници вече се бяха съсредоточили срещу оставащите крадци.

— Не бих ти отнела това удоволствие — отвърна Алиса. Безликата отметна коси и се хвърли в сражението.

Около Алиса бяха останали десет войници, които да я охраняват. Вече не прелитаха стрели, но въпреки това присъствието им й действаше успокояващо.

Пред портите тя откри баща си да лежи на земята, прострелян в гърдите.

— Алиса? — изхриптя Мейнард, когато я видя. Гласът му бе слаб.

При вида му сърцето й се вкамени. Той я бе захвърлил в недопустимо студена килия. Бе я обидил, бе я прогонил…

Не. Аз сама сторих всичко това. Аз го причиних с глупавата си гордост.

— Татко. — Тя коленичи до него и обви ръце около шията му, сетне с насълзени очи го целуна по челото.

— Ти беше права, дъще — усмихна се той с окървавени устни. И се закашля, изплювайки още кръв. Нямаше съмнение, че стрелата е пронизала дроба.

— Не. Аз съм тази, която трябва да моли за прошка. Затова и се върнах, за…

— Тихо, момичето ми — каза Мейнард. — Дъще. Наследнице…

Гласът му утихна. Очите му изгубиха съсредоточението си. Той почина в ръцете й. Нейните пръсти склопиха клепачите му. Нейните сълзи покапаха върху челото му. Около тях стояха наемниците на Мейнард и управителите на домакинството.

— Всички чухме думите му — каза един от тях. — Чакаме нарежданията ви, лейди Гемкрофт.

Алиса ги погледна с тихо удивление. Нима не беше очевидно?

— Избийте до крак онези, които убиха господаря ви — каза тя.

Всичко се разпадаше, всичко. Трен се сражаваше с цялото си умение. Войниците около него рухваха като ожънати класове. И пак не беше достатъчно. Пред очите му Вълчата гилдия се пръсна. В сърцето си той не можеше да вини членовете й. В тяхната ситуация той би сторил същото.

— Отстъпваме — изкрещя Трен. Ако сражението продължеше, оставащите му хора само щяха да погинат напразно. Войниците вече бяха вложили ред в линиите си. Опитът на техните формации определено превъзхождаше уменията на онези, свикнали да нанасят удари от сенките. И това не бе най-лошото. Някаква непозната жена, обвита в тъмни ивици плат, бе започнала да вилнее из хората му и да ги посича с презрителна лекота.

В задната част на имението крадците бяха оставили въжета — в случай че им се наложи да побегнат.

И последните Ястреби и Паяци се обърнаха и побягнаха. Сред отново задушаващия го гняв Фелхорн осъзна, че никой не бе останал, за да запали пожар. Имението щеше да оцелее непокътнато. Болката от това унижение бе почти физическа. Толкова бе разчитал на победа, че не се бе подготвил за поражение. Нетипично за него. И глупаво.

Наемните войници се впуснаха да преследват крадците — неуспешно, защото тежките брони и щитове ги забавяха. Дузина плащове, които не бяха успели да се изкатерят по въжетата навреме, бяха покосени, но останалите вече се намираха отвъд оградата и изчезнаха в нощта. Трен поведе отстъплението им. Отчаяно му се искаше да има начин да се върне назад във времето, само за една нощ назад, за да избегне грешките си.

— Внесете го вътре — нареди Алиса, след като крадците бяха прогонени и Зуса се бе върнала при нея. Навсякъде лежаха тела. Миризмата на кръв изпълваше двора.

Двама наемници повдигнаха трупа на Мейнард Гемкрофт. Изглежда те го бяха познавали добре, защото изглеждаха искрено натъжени.

Алиса поклати глава. Копнееше за уединение, за да може да изплаче мъката си. Само че сега тя се бе превърнала в част от Трифектата. Предстоеше й много работа. Сълзите щяха да почакат.

Младата жена се отправи към къщата. Изгубената наследница се връщаше у дома.

У дома. Въпреки тъгата на настоящия момент, тази дума все още не бе изгубила някогашното си значение.

Епилог

Дълбоко в скривалището си, Трен разговаряше с двамата си новоназначени съветници. Те не разполагаха със силата на Уил, хитростта на Кайла или умението на Зенке. Бяха обикновени подмазвачи, но Фелхорн не разполагаше с друго.

Донесените от тях вести никак не бяха добри. Опитът за покушение срещу краля се бе провалил. Небивалата сума, която Трен бе платил на танцьорката, се оказваше прахосана. Крадците, изчакващи в имението на Леон Кънингтън, понесли страховити загуби и били принудени да се оттеглят, опожарявайки къщата.

По някакъв начин някой бе открил и освободил Мадлин Кинън. Собственият му син липсваше. Някаква едноока жена разпръскваше слухове, че е убила Арон и го е оставила да умре сред пламъците на Кънингтъновото имение. А унизителният провал с Гемкрофт бе по-лош от всичко.

— Жреците на Карак не те държат отговорен за постъпките на сина ти — заключи един от новите съветници. — Мейнард е мъртъв, ти си изпълнил думата си.

Трен поклати глава.

— Махайте се — простичко каза той. Двамата побързаха да се подчинят.

Трен остана сам. Цялата му мистика, целият му престиж, годините внимателно трупана почит — всичко това бе рухнало само в рамките на една нощ. Всеки един аспект на плана му се бе провалил. Всички гилдии бяха понесли съкрушителни жертви. Вече не можеше и да става дума за доверие. Много скоро те щяха да започнат да откъсват от територията на Паяците. Трифектата също усилваше натиска си — улиците гъмжаха от наемни войници. Жреците на Ашур също обхождаха уличките и предотвратяваха много от начинанията му.

Фелхорн изтегли меча си и разсече дланта си. Повдигна юмрук към тавана и стисна зъби.

— Това не е краят — процеди той. — Няма да спра, докато и последните благородници от Трифектата не гният под земята.

Трен целуна юмрука си, при което устните му вкусиха кръв. Той нямаше син. Нямаше наследник. Смъртта щеше да остане неговото наследие.

Мъжът крачеше нервно сред руините. Чувстваше се уверен, че сред купищата пепел и отломки все още се крие някаква сочна плячка. Гвардейците все още се навъртаха наоколо, но скоро щяха да се отдалечат на обиколката си. Тогава щеше да дойде шансът му.

Той се отдръпна от вратата, потъвайки назад в сенките. Нещо остро се допря до гърба му.

— Паяк? — попита юношески нестроен глас.

— Змия — отвърна крадецът. Ръката му бавно се придвижваше към кинжала в колана му.

— Няма разлика.

Крадецът се раздвижи рязко, скочи напред и извади оръжие, докато се извърташе, но не бе достатъчно бърз. Прорязала стомаха му болка го накара да изтърве кинжала. Втори удар разсече лицето му. Изпълващите се с кръв очи можаха да различат момче, застанало пред него, привързало тънък сив плат пред лицето си. Мълчаливо, невъзмутимо, то го наблюдаваше как умира, преди да изчезне в нощта.

Няколко думи от автора

Това усещане е малко странно. За пръв път ми се налага да пиша няколко думи за книга, която, вече издадена, по-рано е преминала през тази процедура. Но като човек, който е чел и двата варианта, мога спокойно да заявя, че това е нова книга, която заслужава нови думи. А и редакторката ми ме окуражи да продължа с тази си диалогична традиция, която намира за очарователна. Държа да ви предупредя, че няколкото думи няма да се окажат само няколко.

С какво да започна? Преди около две години издадох тази книга самостоятелно, с всичките й недостатъци. Тя представляваше нещо по-различно от предишните ми творби, както в атмосфера, така и откъм стил. Мога да кажа, че тя бе нещо по-добро в отношение на качеството. Впоследствие тази книга си намери публика, а после и издател. Истински издател. Дори самият аз не очаквах това. Чувал съм авторите да казват, че не обичат да се завръщат към старите си творби (ако не се лъжа, Стивън Кинг сравнява това с поглъщането на сандвич, престоял една седмица). Но за мен това бе нещо, което исках да сторя от известно време насам. Предишният вариант на тази книга имаше известни трески за отстраняване. Тя бе писана с трескавата скорост на опиянението и произтичащата от това пълна небрежност. Ако не бях сигурен дали някой образ трябва да прави това, което прави, отлагах проблема за после. Към сюжетните линии подхождах като към топки за жонглиране — в момента, в който сметнех, че съм овладял досегашните, подхвърлях нови.

Сега съм много по-овладян, което моята прекрасна редакторка Деви също може да потвърди (вероятно бих могъл да я уверя, че втората книга от поредицата е била написана от друг автор, за такова подобрение говорим). Но въпреки това исках да преразгледам Танц с плащове, която бе любима на мнозина от читателите ми. Исках да загладя нещата, да установя контрол, да взема стърчащите нишки и да ги вплета в канавата на фабулата. Смятам, че в тази версия топките ще остават във въздуха, докато жонглирам с тях.

Дали съм успял? Аз самият смятам така. Няма съмнение, че тази версия е по-добра. Но ако не сте съгласни, ако смятате, че с намесата си съм развалил предишното дело на вдъхновение… надявам се да ми простите за отстраняването на уханните бурени.

Разбира се, нищо от това няма значение за новите читатели, изтърпели до този момент словоизлиянията ми. Затова ще направя още една стъпка назад. Преди да напиша Танц с плащове, работех над поредицата си за Полуорките. Хаерн се появи във втората й книга и може да се каже, че се превърна в най-харесвания нов образ. Баща ми, който прекарваше часове от времето си над въпросната книга в отчаян опит да заглади глупавите ми грешки, спомена, че от всички образи Хаерн най-силно заслужава своя собствена история. А аз си помислих, че нямам представа за историята на самия Хаерн. Той бе мистериозен, смъртоносен… онова асо в ръкава, което трябваше да спаси героите, ако ги захвърлех в прекалено неравностойна ситуация. Моята Хърмаяни, ако предпочитате. Само че мъж, с мечове. Сравнението може би не е особено подходящо, но се надявам да разбирате какво имам предвид.

Оказа се, че той е синът на Трен Фелхорн, който от своя страна не знаеше, че синът му е жив… или поне се преструваше, че не знае. Около това начало започнах да изграждам. Трилогията на Брент Уийкс за Нощния ангел представляваше значителен източник на вдъхновение. Сред влиянията си заслужава да спомена и Игра на тронове. До този момент световете, които бях изграждал, изглеждаха тъй празни и нищожни в сравнение с тези на споменатите по-горе автори: без благороднически семейства, без благородници, без интриги. Танц с плащове бе моят шанс да променя това. Моят шанс да пристъпя към изграждането на свят, който ще съдържа миналото на любим образ.

Не беше лесно. И не беше лесно да запомня кой в кое имение е по време на проклетия празник. Но не спирах да вярвам, че разполагам с прекрасна история, която би представлявала интерес за читателите.

Слава богу, така се оказа.

Време е за задължителните благодарности. Благодаря на баща ми, който предостави незаменимата първа искра. Благодаря на Майкъл, оказал се най-невероятният агент, за когото човек като мен може да се надява. Благодаря на Деви, оказала се също тъй блестящ редактор. Благодаря на госпожа Патерсън, госпожа Буршаски и д-р Джоуи Браун — те нито веднъж не ме накараха да изпитвам срам, задето четях ужаси и фентъзи в кръжоците им. Благодаря на Сам, която е прекрасна съпруга и слушателка на влудяващите ми идеи. И прошепнати благодарности за тайния ми фейсбук клуб, на който дължа толкова много.

И, разбира се, благодаря и на вас, читателите. Създадох този свят за вас. В замяна на това вие ми позволихте да пресъздам историите, които исках да разкажа още от малък.

Дори и в най-смелите си мечти не съм се осмелявал да мисля за такова щастие.

Дейвид Далглиш

19.03.2013 г.

Content

Дейвид Далглиш
Танц с плащове
Танцът на сянката #1

Пролог

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

Глава шестнадесета

Глава седемнадесета

Глава осемнадесета

Глава деветнадесета

Глава двадесета

Глава двадесет и първа

Глава двадесет и втора

Глава двадесет и трета

Глава двадесет и четвърта

Глава двадесет и пета

Глава двадесет и шеста

Глава двадесет и седма

Глава двадесет и осма

Глава двадесет и девета

Глава тридесета

Глава тридесет и първа

Глава тридесет и втора

Глава тридесет и трета

Глава тридесет и четвърта

Глава тридесет и пета

Глава тридесет и шеста

Епилог

Няколко думи от автора