Sawyer Robert J.

Skaičiuojantis Dievas

Serija „Pasaulinės fantastikos Aukso fondas”, 417 tomas

Serija įkurta 1990 m.

Robert J. Sawyer

CALCULATING GOD

New York, TOR books, 2001

UDK 820(71)-3

Sa276

www.eridanas.lt

ISBN 978-9986-97-204-4

ISSN 1822-6302

Copyright © by Robert J. Sawyer, 2000

Cover art Copyright © Alex Schomburg, 1959

Vertimas į lietuvių kalbą © leidykla „Eridanas”, 2007

Skiriu

Nicholasui A. DiChario ir Mary Stanton,

kurie buvo šalia, kai labiausiai reikėjo draugų

Karališkasis Ontarijo muziejus iš tiesų yra ir, žinoma, turi tikrą direktorių, tikrus saugotojus, tikrus apsaugos darbuotojus ir taip toliau. Tačiau visi šio romano veikėjai yra vaizduotės padarinys: nė vienas jų neturėtų būti panašus į tikrus žmones, kurie šiuo metu ar anksčiau dirbo KOM ar kuriame nors kitame muziejuje.

Autoriaus pastaba

VISI FOSILIJŲ GRIAUČIAI RANDAMI RETAI. LEISTINA ĮTERPTI TRŪKSTAMAS DALIS VADOVAUJANTIS RESTAURATORIAUS SPĖJIMAIS, TAČIAU, IŠSKYRUS TUOS ATVEJUS, KAI RUOŠIAMI STENDAI PARODOMS, REIKIA AIŠKIAI ATSKIRTI TAS DALIS, KURIOS YRA IŠ TIESŲ SUAKMENĖJUSI MEDŽIAGA, NUO TARIAMŲJŲ. TIK AUTENTIŠKOS FOSILIJOS YRA TIKRIEJI PRAEITIES LIUDININKAI IŠ PIRMŲ LŪPŲ, RESTAURATORIAUS INDĖLIS KARTAIS BŪNA PANAŠUS Į PASAKOJIMĄ IŠ TREČIŲ LŪPŲ.

Rašė Dr. Tomašas D. Džerichas, savo pratarmėje į „Paleontologinės restauracijos vadovėlį” (Handbook of Paleontological Restoration, Danilova and Tamasaki, ed.)

1

Žinau, žinau, mintis, kad nežemiška būtybė būtų galėjusi atvykti į Torontą, yra beprotiška. Žinoma, miestas yra populiarus tarp turistų, tačiau labiau tikėtina, kad būtybė iš kito pasaulio pasirinktų Jungtines Tautas, na, galbūt Vašingtoną. Argi Roberto Vaiso filme „Diena, kai Žemė sustojo” Klaatu nenuvyko į Vašingtoną?

Žinoma, būtų beprotybė tikėtis, kad tas pats režisierius, kuris sukūrė „Vestsaido istoriją”, galėtų pastatyti gerą mokslinės fantastikos filmą. Tiesą sakant, dabar, kai apie tai pagalvojau, prisiminiau, jog Vaisas režisavo tris mokslinės fantastikos filmus, vieną blankesnį už kitą.

Tačiau nukrypau nuo temos. Pastaruoju metu man taip dažnai atsitinka, atleiskite. Ne, aš nevirstu sukriošusiu seniu; ačiū Dievui, man dar tik penkiasdešimt ketveri. Tačiau dėl skausmo kartais būna sunku susikaupti.

Kalbėjau apie ateivį.

Ir kodėl jis atvyko į Torontą.

Viskas vyko maždaug šitaip…

Ateivio kosminis keltas nusileido priešais pastatą, kuriame anksčiau buvo Maklaflino planetariumas, tai yra šalia karališkojo Ontarijo muziejaus, kuriame aš dirbu. Sakau: „buvo planetariumas”, nes Ontarijo šykštusis ministras pirmininkas Maikas Harisas nutraukė planetariumo finansavimą. Jis nusprendė, kad Kanados vaikai neprivalo nusimanyti apie Visatą — tas Haris tikrai pažangiai mąsto. Kai jis uždarė planetariumą, pastatas buvo išnuomotas komercinei „Žvaigždžių kelių” parodai su klasikinio tilto modeliu, buvusiu žvaigždžių teatro viduje. Nors man ir labai patinka „Žvaigždžių keliai”, Kanadoje teikiami prioritetai švietimui tik liūdina. Vėliau patalpas nuomojo įvairūs privataus sektoriaus koncernai, tačiau pastaruoju metu pastatas buvo tuščias.

Tiesą sakant, gal ir logiška, kad ateivis iš kosmoso nusprendė apsilankyti planetariume. Vėliau paaiškėjo, jog jis norėjo atvykti į muziejų. Tai taip pat gerai: įsivaizduokite, kaip kvailai būtų atrodžiusi Kanada, jei pirmasis kontaktas būtų įvykęs mūsų žemėje, tačiau nežemiškasis ambasadorius, pasibeldęs į duris, nieko nebūtų radęs namie. Planetariumas su baltu kupolu, panašiu į milžinišką iglu, ledinę trobelę, įsikūręs gerokai toliau nuo gatvės, tad priešais jį yra didelė betono aikštė — matyt, idealiai tinkanti nutūpti nedideliam kosminiam keltui.

Ne, aš tiesiogiai nemačiau, kaip nusileido ateivis, nors buvau visai šalia. Tačiau keturi žmonės — trys turistai ir vienas vietinis

— įamžino tai vaizdajuostėje, ir kelias dienas po to viso pasaulio televizija be paliovos rodė šį nusileidimą. Laivas buvo siauro pleišto formos, tarsi torto gabalėlis, kurį atsipjauna žmogus, apsimetantis, kad laikosi dietos. Jis buvo ištisai juodas, nepaliko jokių išmetamųjų dujų pėdsakų ir tyliai nukrito iš dangaus.

Laivas buvo gal trylikos pėdų ilgio. (Taip, žinau, kad Kanada

— šalis, kurioje laikomasi metrinės sistemos, tačiau aš gimiau 1946-aisiais ir nemanau, kad kam nors iš mano kartos — net ir mokslininkui, tokiam kaip aš — metrinė sistema kada nors yra buvusi patogi; tačiau pažadu pasistengti.) Nusileidusio laivo korpusas buvo visiškai glotnus, o ne padengtas robotų vėmalais, kaip po „Žvaigždžių karų” kiekviename filme vaizduojami visi kosminiai laivai. Vos tik laivui nusileidus, atsidarė šoninės durelės. Jos buvo stačiakampės, tačiau didesnio pločio nei ilgio. Ir jos atsidarė stumiamos aukštyn — tai iš karto leido suprasti, kad laivo keleivis greičiausiai yra ne žmogus; žmonės retai daro tokias duris, nes bijo susitrenkti galvą.

Netrukus iš laivo išniro ateivis. Jis atrodė tarsi milžiniškas rusvai auksinis voras, kurio kūnas buvo maždaug paplūdimio kamuolio dydžio rutulys, o iš jo į visas puses styrojo kojos.

Priešais planetariumą mėlynas „Ford Taurus” įsirėžė į kaštoninės spalvos „Mercedes-Benz” užpakalį, nes jų vairuotojai užsižiopsojo į nepaprastą reginį. Pro šalį ėjo daug žmonių, ir jie buvo labiau apstulbinti nei išsigandę — nors keli nubėgo laiptais žemyn į Muziejaus metro stotį, iš kurios priešais planetariumą yra du išėjimai.

Milžiniškas voras nukeliavo trumpą atstumą iki muziejaus; planetariumas kažkada buvo KOM padalinys, tad dviejų pastatų antruosius aukštus jungia išorinis koridorius, o gatvės lygyje jie yra atskirti skersgatvio. Muziejus buvo pastatytas 1914 metais, gerokai anksčiau nei kam nors pradėjo rūpėti, kaip į jį patogiai patekti. Šešių pagrindinių stiklinių durų link vedė devyni platūs laiptai; rampa invalidų vežimėliams buvo įrengta gerokai vėliau. Ateivis trumpam stabtelėjo, matyt, svarstydamas, ką pasirinkti: laiptus ar rampą. Jis pasirinko laiptus; rampos turėklai buvo truputį arčiau vieni kitų, ir už jų galėjo užkliūti ateivio kojos.

Laiptų viršuje ateivis vėl trumpam sutriko. Tikriausiai jis gyvena būdingame mokslinės fantastikos pasaulyje, kuriame yra daugybė automatiškai atsiveriančių durų. Ateivis stovėjo priešais stiklinių lauko durų eilę; jos atsidaro patraukiant už vamzdžio formos rankenų, tačiau svečias iš kosmoso, matyt, to nesuprato. Netrukus po to, kai nusileido ateivis, iš muziejaus išėjo vaikas, kuris iš pradžių nesuvokė, kas vyksta aplink, tačiau išvydęs nežemišką būtybę iš išgąsčio suklykė. Ateivis viena savo galūnių — šešias jis naudoja vaikščioti ir dvi gretimas kaip rankas — ramiai nutvėrė duris ir prasispraudė pro jas į vestibiulį. Priešais jį tuojau pat išdygo antra stiklinių durų siena; šis oro tarpas padeda muziejui kontroliuoti vidaus temperatūrą. Perpratęs, kaip reikia elgtis su durimis Žemėje, ateivis patraukė vienas iš vidinių durų ir nuskuodė į rotondą — muziejaus didelį aštuonkampį vestibiulį, tapusį tokiu svarbiu KOM simboliu, kad mūsų narių ketvirtinis žurnalas jo garbei buvo pavadintas „Rotonda”.

Rotondos kairėje buvo Garfildo Vestono parodų salė, naudojama specialioms ekspozicijoms; šiuo metu ten buvo Burgeso Šeilo paroda, kurią aš padėjau surengti. Iš dviejų garsiausių pasaulyje Burgeso Šeilo fosilijų kolekcijų viena buvo čia, KOM, o kita Smitsonian muziejuje; tačiau nė viena šių institucijų paprastai nedemonstruodavo jų plačiajai publikai. Pasirūpinau, kad laikina abiejų kolekcijų jungtinė ekspozicija iš pradžių būtų surengta čia, o po to Vašingtone.

Rotondos dešinėje kadaise buvo mūsų apraudota Geologijos galerija, tačiau dabar tenai įsikūrė suvenyrų parduotuvės ir „Druksio” užkandinė — tai tik kelios aukos, kurias Kristinos Dorati administracija padarė, kad KOM taptų „traukos vieta”.

Taigi padaras sparčiai nusigavo į tolimąjį rotondos kraštą tarp leidimų stalo ir narių aptarnavimo langelio. Vėl priminsiu, kad ir šio epizodo nemačiau tiesiogiai, tačiau viską užfiksavo stebėjimo kamera, kas yra gerai, nes kitaip niekas nebūtų patikėjęs. Ateivis prisigretino prie apsaugos darbuotojo mėlynu švarkeliu — Ragubiro, panašaus į mešką, tačiau geraširdžio sikho, kuris KOM dirbo nuo neatmenamų laikų — ir nepriekaištinga anglų kalba tarė:

— Atleiskite, norėčiau susitikti su paleontologu.

Ragubiro rudos akys išsiplėtė, tačiau netrukus jis atsipalaidavo. Vėliau Ragubiras pasakojo, jog pamanė, kad tai pokštas. Toronte statoma daug filmų, nemažai iš jų mokslinės fantastikos TV serialų, tarp jų „Džino Rodenberio Žemė: paskutinis konfliktas”, „Rėjaus Bredberio teatras” ir vėl atgaivinta „Sutemų zona”. Ragubiras pamanė, jog tai filmo kostiumą dėvintis vyrukas arba koks nors elektronikos valdomas rekvizitas.

— Kokio paleontologo? — bejausmiu balsu paklausė jis, įsitraukdamas į pokštą.

Sferinis ateivio liemuo susvyravo:

— Tikėčiausi malonaus.

Vaizdajuostėje matyti, kaip Ragubiras nesėkmingai bando paslėpti šypsnį.

— Turiu omenyje tai, ar jūs norite susitikti su bestuburių gyvūnų, ar su stuburinių.

— Ar ne visi jūsų paleontologai žmonės? — paklausė ateivis. Jis labai keistai kalbėjo, tačiau apie tai vėliau. — Tad ar jie visi neturėtų būti stuburiniai?

Prisiekiu, visa tai įrašyta vaizdajuostėje.

— Žinoma, visi jie — žmonės, — atsakė Ragubiras. Aplink juos susibūrė nedidelė muziejaus lankytojų grupelė ir, nors kamera to neparodė, matyt, nemažai žmonių žvelgė žemyn į poliruotas marmurines rotondos grindis iš vienu aukštu aukščiau esančių vidinių balkonų.

— Tačiau vieni specializuojasi stuburinių fosilijose, o kiti bestuburių.

— Ak, — suprato ateivis. — Man toks suskirstymas atrodo dirbtinis. Tiks bet kuris.

Ragubiras pakėlė telefono ragelį ir surinko mano numerį. Saugyklų centre, pasislėpusiame už bauginančios naujosios bendrovės „Inco” Žemės mokslų parodos — Kristinos KOM vizijos kvintesencijos, pakėliau telefono ragelį.

— Džerichas, — tariau į ragelį.

— Daktare Džerichai, — pasigirdo savitu akcentu kalbančio Ragubiro balsas. — Čia kažkas nori su jumis susitikti.

Suprantama, susitikti su paleontologu yra kur kas paprasčiau nei su „Fortune 500” sąraše esančios bendrovės vadovu; žinoma, mes norėtume, kad jūs susitartumėte iš anksto, tačiau esame valstybės tarnautojai — dirbame mokesčių mokėtojams. Tačiau vis tiek paklausiau:

— Kas jis?

Ragubiras trumpam nutilo.

— Manau, jog būtų geriau jums pačiam ateiti ir pasižiūrėti, daktare Džerichai.

Ką gi, trojodono kaukolė, kurią man iš Tirelio atsiuntė Filas Kiuri, kantriai laukė septyniasdešimt milijonų metų; tad galės dar truputį palaukti.

— Netrukus būsiu.

Išėjau iš kabineto ir pro „Inco” galeriją pasukau lifto link. Dieve, kaip aš nekenčiu šios nesąmonės su sienose nupieštomis karikatūromis, milžinišku dirbtiniu ugnikalniu ir drebančiomis grindimis. Perėjau Kurelio galeriją, atsidūriau rotondoje ir…

Ir…

Jėzau.

Jėzau Kristau.

Sustingau vietoje.

Ragubiras gal ir nežino, kuo skiriasi tikras kūnas ir kraujas nuo guminio kostiumo, tačiau aš žinau. Kantriai stovintis prie lankytojų stalo padaras, be jokios abejonės, buvo biologinė būtybė. Man nekilo jokių klausimų. Tai buvo gyvybės forma…

Ir…

Ir aš tyrinėjau gyvybę Žemėje nuo pat jos atsiradimo. Dažnai teko matyti fosilijas, kurios buvo nauja rūšis arba gentis, tačiau dar nebuvau matęs didelio gyvūno, kuris būtų visiškai naujo tipo atstovas.

Iki šiol.

Būtybė tikrai buvo gyvybės forma ir jokių abejonių nekėlė tai, kad ji atsirado ne Žemėje.

Anksčiau sakiau, kad ateivis buvo panašus į didelį vorą; būtent taip apibūdino svečią iš kosmoso ant šaligatvio jį sutikę žmonės. Tačiau būtybė buvo sudėtingesnė. Nors paviršutiniškai ateivis buvo panašus į voragyvį, akivaizdu, kad jis turi vidinius griaučius. Jo galūnių pūpsančius raumenis dengė pilna pūslelių oda; tačiau galūnės nebuvo ištįsusios artropodo kojos.

Kiekvienas šiuolaikinis Žemės stuburinis turi keturias galūnes (arba, kaip gyvatės ir banginiai, išsivystė iš gyvių, kurie neturėjo galūnių), o kiekviena galūnė baigiasi ne daugiau kaip penkiais pirštais. Buvo akivaizdu, jog šios būtybės protėviai kilę kitame vandenyne, esančiame kitame pasaulyje: ji turėjo aštuonias galūnes, išdėstytas spinduliais apie centrinį kūną, ir dvi iš jų išsivystė, kad tarnautų kaip rankos, kurios baigėsi šešiais, sujungtais po tris, pirštais.

Mano širdis ėmė daužytis ir vos begalėjau kvėpuoti.

Ateivis iš kosmoso.

Ir, be abejonės, protingas ateivis. Sferinį būtybės kūną dengė drabužiai — tai buvo viena ryškiai mėlyno audeklo atraiža, kelis kartus apvyniota aplink liemenį. Kiekvienas apsukimas ėjo tarp dviejų skirtingų galūnių, leisdamas joms kyšoti. Audeklas tarp rankų buvo susegtas disku su brangakmeniu. Man niekada nepatiko ryšėti kaklaraištį, tačiau įgudau juos užsirišti nežiūrėdamas į veidrodį; matyt, ir ateiviui visiškai nebuvo sunku kiekvieną rytą susisukti į audeklą.

Be to, iš plyšių audekle styrojo du ploni čiuptuvėliai, besibaigiantys kažkuo panašiu į akis — mirguliuojančiais rutulėliais, kurių kiekvienas buvo padengtas iš pažiūros kietu kristališku apvalkalu. Šie stiebeliai iš lėto judėjo pirmyn ar atgal, tai suartėdami, tai nutoldami. Spėliojau, kaip būtybė gali suvokti erdvę, jei atstumas tarp jos akių obuolių nėra pastovus.

Atrodo, jog ateivio nė kiek negąsdinau nei aš, nei kiti rotondoje buvę žmonės, nors jo liemuo šiek tiek kilojosi aukštyn bei žemyn, ir aš vyliausi, jog tai nėra agresyvumo demonstravimas. Iš tiesų šis lėtas liemens kilojimasis aukštyn ir žemyn, kai šešios kojos tai sulinkdavo, tai atsipalaiduodavo, o akių stiebeliai tai suartėdavo, tai nutoldavo, savotiškai hipnotizavo. Dar nebuvau matęs nežemiškojo svečio vaizdajuostėje užfiksuoto pokalbio su Ragubiru, tad pagalvojau, kad šis šokis galbūt yra bandymas užmegzti kontaktą kūno judesių kalba. Pagalvojau, ar nevertėtų ir man palankstyti kojas per kelius ir gal net atlikti triuką, kurį daugiau nei prieš keturiasdešimt metų išmokau vasaros stovykloje, — pažvairuoti akimis. Tačiau į mus abu buvo nukreiptos sekimo kameros, ir jei aš suklysiu, per visame pasaulyje transliuojamas naujienų programas atrodysiu idiotiškai. Bet privalėjau kažką pabandyti, tad sveikindamasis pakėliau dešinę ranką.

Būtybė akimirksniu pakartojo šį gestą sulenkdama ranką per vieną iš sąnarių ir išskėsdama jos gale esančius šešis pirštus. Ir tada atsitiko kažkas neįtikėtina. Dviejose labiausiai atsikišusiose į priekį kojose atsivėrė vertikalūs plyšiai, iš kairiojo plyšio pasigirdo skiemuo „svei”, o iš dešiniojo truputį gilesniu balsu — „ki”.

Man atvipo žandikaulis, o truputį vėliau nusviro ranka.

Atvykėlis ir toliau siūbavo liemeniu bei akimis. Jis vėl pabandė kalbėti, iš kairės priekinės kojos pasigirdo skiemuo „bon ”, o iš dešinės — „jour”.

Jo spėjimas buvo logiškas. Dauguma užrašų muziejuje buvo dviem kalbomis: anglų ir prancūzų. Negalėdamas patikėti palingavau galva, po to prasižiojau kažką pasakyti — tačiau nesumojau ką, — ir užsičiaupiau, kai būtybė vėl prabilo. Skiemenys lakstė tarp kairės ir dešinės burnų tarsi stalo teniso kamuoliukas: „auf’, „wie”, „der”, „sehen”.

Staiga man išsprūdo žodžiai:

— Tiesą sakant, „auf wiedersehen” reiškia ne „sveiki”, o „iki pasimatymo”.

— Ak, — susigriebė ateivis, pakeldamas kitas dvi kojas, kas galėjo reikšti truktelėjimą pečiais, tuomet vėl ėmė svaidytis skiemenimis iš kairės ir iš dešinės. — Ką gi, vokiečių nėra mano pirmoji kalba.

Buvau per daug nustebęs, kad galėčiau nusijuokti, tačiau atsipalaidavau, bent jau šiek tiek, nors vis tiek atrodė, kad širdis krūtinėje sprogs.

— Jūs — ateivis, — tariau.

Išlindo kaip yla iš maišo mano dešimt metų, praleistų universitete siekiant idiotų magistro laipsnio.

— Teisingai, — atsakė kojos-burnos. Padaro balsai skambėjo vyriškai, o dešinysis buvo tikras bosas. — Tačiau kodėl sakote apibendrintai. Mano rasė vadinama forhilnor, o mano vardas yra Holusas.

— Hm, malonu susipažinti, — atsakiau.

Būtybės akys lakstė pirmyn ir atgal, laukdamos, kad pasakysiu kažką daugiau.

— Ak, atleiskite. Aš esu žmogus.

— Taip, žinau. Homo sapiens, kaip pasakytų jūsų mokslininkai. Tačiau jūsų vardas…

— Džerichas. Tomašas Džerichas.

— Ar galima Tomašą trumpinti į Tomą?

Nustebau.

— Iš kur jūs žinote apie žmonių vardus? Ir, po velnių, iš kur mokate anglų kalbą?

— Studijavau jūsų pasaulį, dėl to ir esu čia.

— Jūs — tyrinėtojas?

Akių stiebeliai prisiartinę vienas prie kito sustingo.

— Ne visai, — atsakė Holusas.

— Tai kas jūs? Tikiuosi, nesate… nesate okupantas, tiesa?

Akių stiebeliai suvilnijo. Ar tai reiškė juoką?

— Ne.

Ateivis plačiai išskėtė rankas.

— Atleiskite, tačiau jūs turite nedaug to, ko mano kolegos ar aš galėtume geisti.

Holusas nutilo, tarsi būtų susimąstęs. Po to jis pasuko vieną iš savo rankų, tarsi siūlydamas man apsigręžti.

— Žinoma, jei norite, galiu ištirti jūsų tiesiąją žarną.

Nedidelėje minioje, susirinkusioje vestibiulyje, pasigirdo aiktelėjimai. Pabandžiau kilstelėti nesamus antakius.

Holuso akių stiebeliai vėl subangavo.

— Atleiskite, pajuokavau. Jūs, žmonės, esate prikūrę beprotiškų mitų apie nežemiškųjų ateivių apsilankymus. Sakau nuoširdžiai, neketinu nei jūsų, nei jūsų gyvūnų skriausti.

— Ačiū, — atsakiau. — Hm, sakėte, jog esate ne visai tyrinėtojas.

— Ne.

— Ir nesate okupantas.

— Ne.

— Tai kas jūs? Turistas?

— Vargiai. Aš mokslininkas.

— Ir norite susitikti su manimi? — paklausiau.

— Ar jūs paleontologas?

Linktelėjau. Po to, suvokęs, jog ateivis gali nesuprasti, pridūriau:

— Taip. Jeigu kalbėti tiksliai, dinozaurų paleontologas; mano specializacija — teropodai.

— Tada taip, noriu pasikalbėti su jumis.

— Kodėl?

— Ar galėtume pasikalbėti kokioje nors nuošalesnėje vietoje? — paklausė Holusas, sukiodamas akis, kad apžvelgtų visus aplink mus susibūrusius žmones.

— Hm, taip, — atsakiau. — Žinoma.

Vesdamasis ateivį į muziejų, jaučiausi visiškai priblokštas. Ateivis iš kosmoso, tikras, kaip Dievą myliu. Tai nepaprasta, tiesiog nepaprasta.

Mes praėjome pro suporuotus laiptus, kurie buvo apsiviję milžiniškus totemo stulpus, dešinėje esantis „Nisga” kilo aštuoniasdešimt pėdų — atsiprašau, dvidešimt penkis metrus — aukštyn nuo pat rūsio iki trečio aukšto, o kairysis žemesnis „Haida” stovėjo mūsų aukšte. Tada perėjome Karelio galeriją su jos pernelyg supaprastintomis ekspozicijomis, kuriose teišvysi formą ir nerasi esmės. Buvo balandžio šiokiadienis; muziejuje negausu lankytojų ir, laimei, pakeliui į saugyklą nesusidūrėme su studentų grupėmis. Tačiau lankytojai ir apsaugos darbuotojai atsisukdavo paspoksoti, o kai kurie, mums su Holusu einant pro šalį, iš nuostabos šūkčiojo.

Karališkasis Ontarijo muziejus buvo atidarytas maždaug prieš devyniasdešimt metų. Tai didžiausias muziejus Kanadoje ir vienas iš nedaugelio visame pasaulyje esančių daugelio disciplinų muziejų. Kaip skelbia įėjimo, pro kurį prieš kelias minutes įžengė Holusas, šonuose esantys kalkakmenio raižiniai, muziejaus tikslas yra „išsaugoti Gamtos nesuskaičiuojamų amžių istoriją” ir „Žmogaus šimtmečių kūrybą”. KOM yra galerijos, skirtos paleontologijai, ornitologijai, žinduolių raidai, roplių raidai, tekstilei, egiptologijai, romėnų ir graikų archeologijai, kinų menui bei įrankiams, Bizantijos menui ir dar kitoms sritims. Pastatas jau seniai buvo „H” raidės formos, tačiau 1982 metais du kiemai buvo užpildyti: šiaurinis — šešių aukštų galerijų pastatu, o pietinis — devynaukščiu saugyklų centru. Dalis išorinių sienų dabar tapo vidinėmis, ir puošnus karalienės Viktorijos laikų stiliaus pirminio pastato mūras šliejasi prie paprastų geltonų naujesnių statinių sienų; visa tai galėjo virsti tikru chaosu, tačiau iš tiesų atrodo gana gražiai.

Kai priėjome prie liftų ir patraukėme paleobiologįjos skyriaus link, mano rankos drebėjo iš susijaudinimo; kadaise KOM buvo atskiri stuburinių ir bestuburių paleontologijos skyriai, tačiau dėl Maiko Hariso finansavimo apkarpymų mes turėjome susijungti.

Dinozaurai į KOM sutraukdavo daugiau lankytojų nei trilobitai, tad Džounsis, vyresnysis bestuburių skyriaus prižiūrėtojas, dabar buvo pavaldus man.

Laimei, koridoriuje nieko nebuvo, kai mes išėjome iš lifto. Skubiai nusitempiau Holusą į savo kabinetą, uždariau duris ir atsisėdau prie rašomojo stalo — nors jau nebebijojau, vis dar netvirtai laikiausi ant kojų.

Ant mano stalo Holusas pastebėjo trojodono kaukolę. Jis priėjo arčiau, atsargiai paėmė kaukolę viena iš savo rankų ir pakėlė ją prie akių stiebelių. Stiebeliai liovėsi siūbavę pirmyn bei atgal ir tvirtai įsispoksojo į objektą. Kol Holusas tyrinėjo kaukolę, aš dar kartąjį gerai apžiūrėjau.

Jo liemuo buvo didesnis nei aš galėčiau apkabinti rankomis. Kaip jau sakiau, liemenį dengė mėlyno audeklo atraiža. Tačiau ant šešių kojų ir dviejų rankų matėsi oda. Ji šiek tiek priminė vyniojimui skirtą plastiką su pūslelėmis, tačiau iškilimai odoje buvo skirtingo dydžio. Atrodė, kad iškilimai pripildyti oro, matyt, jie buvo izoliacinis sluoksnis. Tai leido spėti, kad Holusas yra endoterminis; Žemės žinduoliai ir paukščiai šiluminei izoliacijai naudoja odoje esančius plaukus arba plunksnas, tarp kurių susikaupia oras. Tačiau norėdami atsivėsinti jie gali šį orą išleisti pašiaušdami plaukus arba plunksnas. Spėliojau, kaip panašią į pūslelinę vyniojimo plėvelę odą būtų galima panaudoti vėsinimui; galbūt burbuliukai gali supliukšti.

— „Nuostabi” „kaukolė”, — pastebėjo Holusas. Dabar iš jo burnų pakaitomis sklido ištisi žodžiai. — „Kiek” „jai” „metų”?

— Maždaug septyniasdešimt milijonų, — atsakiau.

— „Būtent” „tai” „aš” „ir” „atvykau” „pamatyti”.

— Sakėte, jog esate mokslininkas. Ar jūs paleontologas kaip ir aš?

— Tik iš dalies, — atsakė ateivis. — Iš pradžių dirbau kosmologijos srityje, tačiau pastaraisiais metais pradėjau tyrinėti platesnes temas. — Jis trumpam nutilo. — Kaip galbūt supratote, aš ir mano kolegos jau kurį laiką stebime jūsų Žemę — pakankamai ilgai, kad įsimintume pagrindines kalbas ir galėtume tyrinėti įvairias jūsų kultūras žiūrėdami televiziją bei klausydamiesi radijo. Tai buvo neviltį keliantis procesas. Apie jūsų populiariąją muziką bei maisto gamybos technologiją žinau daugiau, nei man kada nors yra rūpėję — nors sudomino „Popeil” automatinis makaronų aparatas. Taip pat mačiau tiek sportinių varžybų, kad pakaktų visam gyvenimui. Tačiau labai sunku rasti informacijos moksliniais klausimais; jūs skiriate labai mažai dažnių išsamiai aptarti šias sritis. Atrodo, jog žinau neproporcingai daug apie vienus dalykus ir visiškai nieko apie kitus. — Holusas trumpam nutilo. — Yra informacijos, kurios mes tiesiog negalime gauti klausydamiesi jūsų žiniasklaidos ar slapta lankydamiesi jūsų planetoje. Tai ypač pasakytina apie tokius retus dalykus kaip fosilijos.

Nuo jo balso, sklindančio tai iš vienos, tai iš kitos burnos, man truputį įskaudo galvą.

— Vadinasi, jūs norite susipažinti su mūsų pavyzdžiais čia, KOM?

— Būtent, — atsakė ateivis. — Mums buvo lengva tyrinėti dabartinę jūsų fauną bei florą nepasirodant žmonėms, tačiau, kaip žinote, yra visai nedaug gerai išsilaikiusių fosilijų. Mums atrodė, jog geriausias būdas patenkinti smalsumą apie gyvybės evoliuciją šiame pasaulyje yra paprašyti leisti apžiūrėti esamą fosilijų kolekciją. Taip sakant, nėra reikalo iš naujo išradinėti dviratį.

Vis dar buvau priblokštas šio nuotykio, tačiau nemačiau priežasties, dėl kurios turėčiau nepadėti ateiviui.

— Žinoma, galite apžiūrėti mūsų pavyzdžius; čia nuolatos lankosi kiti mokslininkai. Ar kuri nors sritis jus ypač domina?

— Taip, — atsakė ateivis. — Mane domina masinis išnykimas gyvybės evoliucijos lūžio momentais. Ką galite apie tai pasakyti?

Truktelėjau pečiais: tai plati tema.

— Mums žinomi penki masinio išnykimo atvejai per Žemės istoriją. Pirmasis įvyko ordoviko periodo pabaigoje, maždaug prieš 440 milijonų metų. Antrasis — devono laikotarpio pabaigoje, maždaug prieš 365 milijonus metų. Trečiasis, didžiausias, — permo laikotarpio pabaigoje, prieš 225 milijonus metų.

Holusas pajudino savo akių stiebelius, ir trumpam susilietus jų kristališkam apvalkalui pasigirdo tylus barkštelėjimas.

— „Papasakokite” „plačiau” „apie” „trečiąjį”.

— Šiuo laikotarpiu, — atsakiau, — išnyko beveik devyniasdešimt šeši procentai visų jūros gyvybės rūšių ir išmirė trys ketvirtadaliai sausumos stuburinių šeimų atstovų. Dar vienas masinis išnykimas įvyko triaso laikotarpio pabaigoje, maždaug prieš 210 milijonų metų. Tada netekome maždaug ketvirtadalio visų šeimų, įskaitant labirintodontus; tai, matyt, turėjo lemiamos reikšmės įsiviešpataujant dinozaurams — padarams, panašiems į tą, kurio kaukolę laikote.

— Taip, — patvirtino Holusas, — tęskite.

— Na, o garsiausias masinis išnykimas įvyko prieš šešiasdešimt penkis milijonus metų kreidos laikotarpio pabaigoje, — dėsčiau vėl parodydamas į trojodono kaukolę. — Būtent tada išmirė visi dinozaurai, pterozaurai, mozazaurai, amonitai ir kiti gyvūnai.

— Šis padaras turėjo būti gana mažas, — pastebėjo Holusas pakeldamas kaukolę.

— Teisybė. Ne daugiau nei penkių pėdų ilgio nuo snukio iki uodegos galo. Pusantro metro.

— Ar jis turėjo didesnių giminaičių?

— Be abejo. Jie, tiesą sakant, buvo didžiausi kada nors Žemėje gyvenę gyvūnai. Tačiau tuo metu visi išmirė nutiesdami kelią tokiems kaip aš — šią klasę mes vadiname žinduoliais.

— „Ne” „į” „ti” „kė” „ti” „na”, — nusistebėjo Holuso burnos.

Kartais iš jo dviejų kalbos plyšių sklisdavo ištisi žodžiai, o kartais tik skiemenys.

— Kas?

— Kaip jūs nustatėte išnykimo datas? — paklausė jis, nekreipdamas dėmesio į mano klausimą.

— Mes manome, kad visas uranas Žemėje susiformavo tuo pačiu metu kaip ir planeta, tad matuojame urano-238 santykį su jo galutiniu skilimo produktu, švinu-206, ir urano-235 santykį su jo galutiniu skilimo produktu, švinu-207. Šie skaičiavimai rodo, jog mūsų planetai yra 4,5 milijardo metų. Tada…

— Gerai, — ištarė viena burna. — Gerai, — patvirtino kita. — Jūsų datos turėtų būti tikslios. — Holusas nutilo. — Nepaklausėte manęs, iš kur atvykau.

Pasijutau tarsi idiotas. Žinoma, jis buvo teisus; tai tikriausiai turėjo būti pats pirmas mano klausimas.

— Atleiskite. Iš kur jūs atvykote?

— Iš trečiosios žvaigždės, vadinamos Beta Hydri, planetos.

Universitete studijuodamas geologiją, buvau užsirašęs į porą astronomijos kursų, taip pat mokiausi lotynų bei graikų kalbų — naudingų paleontologui. „Hydri” yra „hydrus” — mažo vandens gyvūno hidros — kilmininkas. Šiuo vardu pavadintas blankus žvaigždynas, esantis virš Pietų ašigalio. O „beta”, žinoma, yra antroji graikų alfabeto raidė. Vadinasi, Beta Hydri turėtų būti antroji pagal ryškumą stebint iš Žemės to žvaigždyno žvaigždė.

— Kaip toli ji nuo mūsų? — paklausiau.

— Už dvidešimt keturių šviesmečių, — atsakė Holusas. — Tačiau mes atvykome ne tiesiai iš savo planetos. Keliaujame jau kurį laiką ir, prieš atvykdami čia, aplankėme septynias kitas žvaigždžių sistemas. Mūsų kelionė jau trunka 103 šviesmečius.

Vis dar apstulbęs linktelėjau galvą ir, suvokęs, jog kartoju tai, ką jau dariau anksčiau, paaiškinau:

— Kai šitaip judinu galvą aukštyn ir žemyn, tai reiškia, jog sutinku arba prašau tęsti, arba pritariu.

— Žinau, — atšovė Holusas, vėl trakštelėdamas akimis. — Šis mano gestas reiškia tą patį. — Jis trumpam nutilo. — Nors esu buvęs devyniose žvaigždžių sistemose, įskaitant šią ir mano gimtąją, jūsų planeta yra tik trečia, kurioje radome išlikusią intelektualią gyvybę. Pirmoji planeta, suprantama, yra mano, o kita buvo antroji Delta Pavonis planeta, priklausanti žvaigždei, esančiai už maždaug dvidešimties šviesmečių nuo čia, tačiau tik už 9,3 šviesmečio nuo mano pasaulio.

Delta Pavonis turėtų būti Povo žvaigždyno ketvirtoji pagal ryškumą žvaigždė. Prisiminiau, kad šis žvaigždynas, kaip ir Hidros, yra matomas tik Pietų pusrutulyje.

— Gerai, — pritariau.

— Mano planetos istorijoje buvo penki pagrindiniai masiniai išnykimai, — pasakojo Holusas. — Mūsų metai yra ilgesni už jūsų, tačiau jei datas išreikšime Žemės metais, šie išnykimai įvyko maždaug prieš 440,365,225,210 ir 65 milijonus metų.

Pajutau, kaip nukaro mano žandikaulis.

— Ir, — tęsė Holusas, — Delta Pavonyje II taip pat įvyko penki masiniai išnykimai. Jų metai yra truputį trumpesni už jūsų, tačiau išreiškus išnykimų datas Žemės metais, gausime, kad ir jie įvyko maždaug prieš 440, 365, 225,210 bei 65 milijonus metų.

Man ėmė svaigti galva. Vien kalbėti su ateiviu iš kosmoso buvo sunku, o pakęsti postringaujantį nesąmones ateivį tiesiog neįmanoma.

— Taip negali būti, — atšoviau. — Mes žinome, jog išnykimai čia buvo susiję su vietiniais reiškiniais. Išnykimą permo periodo pabaigoje sukėlė apledėjimas nuo vieno ašigalio iki kito, o kreidos laikotarpio išnykimas greičiausiai kilo dėl susidūrimo su asteroidu iš Saulės sistemos asteroidų žiedo.

— Mes taip pat manėme, kad išnykimus mūsų planetoje reikia aiškinti vietinėmis priežastimis, o rydai — taip mes vadinome Delta Pavonis II protingąją rasę — irgi turėjo aiškinimų, kurie atrodė išskirtinai susiję su jų vietinėmis aplinkybėmis. Sužinoję, kad masinių išnykimų datos mūsų pasauliuose sutampa, buvome sukrėsti. Būtų galima laikyti atsitiktiniu sutapimu, jei vieno ar dviejų iš penkių išnykimų datos sutaptų, tačiau atrodė visiškai neįmanoma, kad visi penki vyktų tuo pačiu metu, nebent, žinoma, mūsų ankstesnieji išnykimų priežasčių aiškinimai buvo netikslūs arba neišsamūs.

— Vadinasi, jūs atvykote čia sužinoti, ar Žemės istorija sutampa su jūsų planetos?

— Iš dalies, — atsakė Holusas. — Ir, kaip matyti, ji sutampa.

Papurčiau galvą.

— Tiesiog neįsivaizduoju, kaip tai galėtų būti.

Ateivis atsargiai padėjo trojodono kaukolę ant mano rašomojo stalo; buvo akivaizdu, kad jis įpratęs rūpestingai elgtis su fosilijomis.

— Iš pradžių mes negalėjome patikėti lygiai kaip ir jūs, — tarė jis. — Tačiau bent jau mano ir rydų pasaulyje sutampa ne tik datos. Poveikio biosferai pobūdis irgi buvo toks pat. Didžiausias masinis išnykimas visuose trijuose pasauliuose buvo trečiasis — Žemėje jis sutampa su permo laikotarpio pabaiga. Atsižvelgiant į tai, ką man pasakėte, atrodo, jog tuo metu visuose trijuose pasauliuose buvo beveik visiškai išnaikinta bioįvairovė.

Po to įvykis, kurį jūs priskiriate vėlyvajam triaso periodui, matyt, sukėlė vienos žinduolių klasės viešpatavimą aukščiausiose ekologinėse nišose. Čia tai buvo gyvūnai, kuriuos jūs vadinate dinozaurais; mano pasaulyje tai buvo didžiuliai ektoterminiai pentapedai.

O paskutiniojo masinio išnykimo, kuris, kaip teigiate, vyko jūsų kreidos laikotarpio pabaigoje, metu ši rūšis, matyt, buvo išstumta ir atsirado dabar dominuojanti klasė. Šiame pasaulyje dinozaurus išstūmė tokie žinduoliai kaip jūs. Beta Hydri III tokie kaip aš endoterminiai oktopedai pakeitė pentapedus. Delta Pavonis II ekologines nišas, kuriose prieš tai vyravo dedantieji kiaušinius, užėmė gyvavedės formos.

Holusas nutilo.

— Bent jau taip atrodo, remiantis ką tik jūsų pasakytais žodžiais. Tačiau noriu apžiūrėti jūsų fosilijas, kad galėčiau nuspręsti, kiek tikslus yra šis apibendrinimas.

Apimtas nuostabos papurčiau galvą.

— Nepajėgiu sugalvoti priežasties, dėl kurios evoliucijos istorija daugelyje pasaulių turėtų būti panaši.

— Viena priežastis yra akivaizdi, — atsakė Holusas, žengdamas kelis žingsnius į šalį gal jis pavargo stovėti, tačiau aš neįsivaizdavau, kokią kėdę galėčiau pasiūlyti. — Taip galėjo atsitikti dėl to, kad šito norėjo Dievas.

Kažkodėl tokie ateivio žodžiai mane nustebino. Dauguma mano pažįstamų mokslininkų yra arba ateistai, arba religiją laiko asmeniniu reikalu, o Holusas tikrai buvo pasakęs, kad yra mokslininkas.

— Tai vienas galimų aiškinimų, — tyliai pasakiau.

— Ir pats logiškiausias. Ar žmonės nesilaiko principo, kad paprasčiausias aiškinimas yra labiausiai pageidaujamas?

Linktelėjau.

— Mes tai vadiname Okamo skustuvu.

— Aiškinimas, kad tokia buvo Dievo valia, be įrodymų pateikia visų išnykimų priežastį; dėl to šis aiškinimas yra tinkamesnis.

— Na, manau, jei… — po velnių, žinojau, kad privalau būti tiesiog mandagus, paprasčiausiai linktelėti ir nusišypsoti, kaip elgiuosi, kai koks nors religinis pakvaišėlis prikimba prie manęs Dinozaurų galerijoje ir reikalauja paaiškinti, kaip visa tai dera su Nojaus tvanu, tačiau pajutau poreikį išsisakyti, — …jei tikite Dievą.

Holuso akių stiebeliai ištįso iki pat galo, tarsi jis būtų norėjęs mane apžiūrėti vienu metu iš abiejų pusių.

— Ar jūs esate vyriausiasis šios įstaigos paleontologas? — paklausė jis.

— Taip, aš esu skyriaus vadovas.

— Ir nėra labiau patyrusio paleontologo?

Susiraukiau.

— Na, dar yra Džonsis, vyresnysis bestuburių saugotojas. Jis beveik to paties amžiaus, kaip ir kai kurie jo pavyzdžiai.

— Galbūt man vertėtų pakalbėti su juo.

— Jei pageidaujate. Tačiau kas jums nepatiko?

— Iš jūsų televizijos žinau, kad šioje planetos dalyje yra daug dviprasmybių dėl Dievo, bent jau plačiojoje visuomenėje, tačiau stebiuosi išgirdęs, kad žmogus, užimantis jūsų pareigas, nėra asmeniškai įsitikinęs, jog egzistuoja kūrėjas.

— Na, tada Džonsis — ne tas žmogus, su kuriuo jums patiktų kalbėtis; jis yra PDPRMTK tarybos narys.

— PDPRMTK?

— Pareiškimų dėl paranormalių reiškinių mokslinių tyrimų komitetas. Jis tikrai netiki Dievo.

— Mane tai stulbina, — pareiškė Holusas, nusukdamas akis į šalį nuo manęs ir apžiūrinėdamas ant kabineto sienų kabančius plakatus.

— Mes esame linkę religiją laikyti asmeniniu dalyku, — atsargiai paaiškinau. — Pati tikėjimo esmė byloja, kad žmogus jo negali įrodyti faktais.

— Nekalbu apie tikėjimą, — atšovė Holusas, vėl atsukdamas akis į mane. — Priešingai, kalbu apie moksliškai patikrinamą faktą. Bet kuriam, turinčiam pakankamai intelekto ir informacijos, yra akivaizdu, jog mes gyvename sukurtoje visatoje.

Tai manęs iš tiesų neįžeidė, tačiau nustebino; anksčiau panašius komentarus buvau girdėjęs tik iš vadinamųjų „pasaulio sukūrimo mokslininkų”.

— Čia, KOM, sutiksite daug religingų žmonių, — atsakiau. — Pavyzdžiui, Ragubiras, kurį sutikote vestibiulyje. Tačiau net ir jis nepasakytų, kad Dievo egzistavimas yra mokslinis faktas.

— Tada privalau jus apšviesti šiuo klausimu, — pareiškė Holusas.

O džiaugsme.

— Jei manote, kad tai būtina.

— Būtina, jei ruošiatės padėti man dirbti. Mano nuomonė nėra mažumos; teiginys, kad Dievas egzistuoja, yra fundamentali mokslo ir Beta Hydri, ir Delta Pavonis dalis.

— Daugelis žmonių mano, jog tokie klausimai yra už mokslo ribų.

Holusas vėl pažvelgė į mane taip, tarsi būčiau neišlaikęs kažkokio testo.

— Niekas nėra už mokslo ribų, — tvirtai pareiškė jis, ir šiai pozicijai, tiesą sakant, aš neprieštarauju. Tačiau netrukus mūsų pažiūros vėl išsiskyrė: — Svarbiausias šiuolaikinio mokslo tikslas, — tęsė Holusas, — yra atrasti, kodėl Dievas vienaip ar kitaip pasielgė, ir perprasti jo metodus. Mes netikime — kokį žodį jūs vartojate? — mes netikime, kad jis paprasčiausiai pamojuoja rankomis, ir jo valia atsiranda daiktai. Gyvename fizikos visatoje, tad Dievas privalo taikyti kiekybiškai įvertinamus fizinius procesus, siekdamas įgyvendinti savo tikslus. Jei jis iš tiesų nulėmė plačius evoliucijos aspektus bent trijuose pasauliuose, privalome paklausti, kaip jis tai padarė. Ir kodėl? Ką jis nori pasiekti? Privalome…

Tuo metu mano kabineto durys atsivėrė, ir jose išdygo žilaplaukė, ištįsusiu veidu Kristina Dorati, muziejaus direktorių tarybos narė bei prezidentė.

— Kas, po velnių, čia? — paklausė ji, kaulėtu pirštu rodydama į Holusą.

2

Kristinos Dorati klausimas užklupo mane nelauktai. Viskas vyko taip sparčiai, kad net neturėjau laiko pagalvoti, kaip tai yra reikšminga. Pas mus užsuko pirmasis tikras nežemiškasis lankytojas, o aš, užuot perspėjęs valdžios atstovus — ar bent savo viršininkę Kristiną — sėdėjau sau su šia būtybe pliaukšdamas niekus, kokius studentai paprastai tauškia vėlai vakare.

Tačiau man dar nespėjus atsakyti, Holusas atsisuko į daktarę Dorati; savo sferinį kūną jis pasuko perslinkdamas kiekvieną iš šešių kojų į kairę.

— „Sveiki”, — tarė jis. — „Mano” „vardas” „Ho” „lu” „sas”.

Du vardo skiemenys truputį susiliejo, nes viena burna pradėjo tarti anksčiau nei kita spėjo užbaigti.

Dabar Kristina yra visu etatu dirbanti administratorė. Prieš daugelį metų, kai ji aktyviai dirbo mokslinį darbą, Kristinos sritis buvo tekstilė; tad nežemiška Holuso kilmė jai galėjo nebūti akivaizdi.

— Ar tai pokštas? — paklausė ji.

— „Visai” „ne”, — atsakė ateivis savo keistu stereofoniniu balsu. — Esu, — jo akys trumpam žvilgtelėjo į mane, tarsi Holusas būtų norėjęs pažymėti, kad cituoja tai, ką anksčiau pasakiau aš, — laikykite mane atvykusiu mokslininku.

— Iš kur? — paklausė Kristina.

— Iš Beta Hydri, — atsakė Holusas.

— Kur ji yra? — pasiteiravo Kristina.

Jos burna buvo didelė, arkliška, ir Kristina turėjo sąmoningai lūpomis pridengti dantis.

— Tai kita žvaigždė, — paaiškinau. — Holusai, tai daktarė Kristina Dorati, KOM direktorių tarybos narė.

— Kita žvaigždė? — perklausė Kristina, neleisdama Holusui atsakyti. — Liaukis, Tomai. Man paskambino apsauga ir pranešė, jog čia vyksta kažkoks pokštas, ir…

— Argi nematėte mano kosminio laivo? — paklausė Holusas.

— Jūsų kosminio laivo? — unisonu ištarėme kartu su Kristina.

— Nusileidau prie ano pastato su sferiniu stogu.

Kristina įėjo į kabinetą, prasispraudė pro Holusą ir nuspaudė mano „Nortel” telefono mikrofono mygtuką. Po to ji klaviatūroje surinko vidaus numerį.

— Giunterį? — tarė ji.

Giunteris buvo apsaugos darbuotojas, budintis prie personalo įėjimo, esančio skersgatvyje tarp muziejaus ir planetariumo.

— Čia daktarė Dorati. Padarykite man paslaugą: išeikite į lauką ir pažiūrėkite, ką matote priešais planetariumą.

— Kalbate apie kosminį laivą? — per garsiakalbį pasigirdo Giunterio balsas. — Aš jau jį mačiau. Aplink jį dabar susibūrė didžiulė minia.

Kristina išjungė telefoną pamiršusi atsisveikinti. Pažvelgė į ateivį. Ji, be abejonės, matė, kaip išsiplečia ir susitraukia svečio iš kosmoso liemuo jam kvėpuojant.

— Ko… hm… ko jums reikia? — paklausė Kristina.

— Vykdau tam tikrus paleontologinius tyrimus, — atsakė Holusas.

Stebėtina, tačiau žodis „paleontologinius”, kurį gana sunku ištarti ir žmogui, nebuvo padalytas tarp dviejų Holuso kalbos plyšių; vis dar negalėjau perprasti, pagal kokias taisykles jis kaitalioja žodžius bei skiemenis tarp savo burnų.

— Kažkam turiu apie tai pranešti, — pasakė Kristina beveik pati sau. — Turiu perspėti valdžios atstovus.

— Kas šiuo atveju būtų derami valdžios atstovai? — paklausiau.

Kristina pažvelgė į mane, tarsi būtų nustebusi, kad išgirdau tai, ką ji pasakė.

— Policija? Kanados raitoji policija? Užsienio reikalų departamentas? Nežinau. Kaip blogai, kad planetariumą uždarė; ten būtų buvęs kas nors, kas žinotų. Tačiau manau, jog galbūt turėčiau paklausti Čeno.

Cenas buvo KOM etatinis astronomas.

— Galite pranešti kam tik norite, — įsiterpė Holusas, — tačiau prašau dėl mano buvimo nekelti didelio sąmyšio. Tai tik trukdys man dirbti.

— Ar šiuo metu esate vienintelis ateivis Žemėje? — paklausė Kristina. — Gal kiti jūsų rūšies atstovai lankosi pas kitus žmones?

— Šiuo metu esu vienintelis, nusileidęs į jūsų planetą, — atsakė Holusas, — tačiau netrukus atvyks daugiau. Mūsų pagrindinio laivo, kuris skrenda sinchronine orbita aplink jūsų planetą, įguloje yra trisdešimt keturi asmenys.

— Sinchroniškoje virš ko? — paklausė Kristina. — Toronto?

— Sinchroniškos orbitos privalo būti virš ekvatoriaus, — paaiškinau. — Virš Toronto negali būti sinchroniškos orbitos.

Holusas atsuko savo akių stiebelius į mane; galbūt jis mane pradėjo labiau vertinti.

— Teisingai. Tačiau kadangi mūsų pirmasis tikslas yra ši vieta, laivo orbita driekiasi viena lygiagrete. Manau, kad tiesiai šios orbitos apačioje esanti šalis vadinama Ekvadoru.

— Trisdešimt keturi ateiviai, — pakartojo Kristina, tarsi bandydama suvirškinti šią mintį.

— Teisingai, — atsakė Holusas. — Pusė yra forhilnorai, tokie kaip aš, o kita pusė — rydai.

Mane užplūdo jaudulys. Galimybė ištirti vienos kitos ekosistemos gyvybės formą svaigino; o ištirti gyvybės formas iš dviejų ekosistemų būtų tiesiog nuostabu. Anksčiau, kai sveikata buvo gera, Toronto universitete dėsčiau evoliucijos kursą, tačiau visa, ką žinojome, kaip veikia evoliucija, buvo grindžiama vienu pavyzdžiu. Jei galėtume…

Tuo metu suskambo mano telefonas. Pakėliau ragelį. Tai buvo Indira Salam, Kristinos vykdančioji asistentė. Perdaviau ragelį Kristinai. — — Taip, — atsiliepė Kristina. — Ne, aš būsiu čia. Ar gali juos atvesti? Puiku. Iki. — Ji padavė man telefono ragelį. — Toronto šaunuoliai jau pakeliui pas mus.

— Toronto šaunuoliai? — paklausė Holusas.

— Policija, — atsakiau, padėdamas ragelį.

Holusas nieko neatsakė. Kristina pažvelgė į mane.

— Kažkas pranešė apie erdvėlaivį ir jo pilotą ateivį, kuris įėjo į muziejų.

Netrukus atvyko du uniformuoti pareigūnai, lydimi Indiros. Visi trys sustojo tarpduryje plačiai išsižioję. Vienas „faras” buvo prakaulus, o kitas gana stambus — čia, mano kabinete, viena šalia kitos puikavosi dvi homo constableus formos.

— Tai kažkoks apsimetėlis, — pareiškė liesasis „faras” savo partneriui.

— Kodėl taip visi galvoja? — paklausė Holusas. — Atrodo, kad jūs, žmonės, stulbinamai gebate nekreipti dėmesio į tai, kas akivaizdu.

Jo dvi kristališkos akys kandžiai pažvelgė į mane.

— Kas iš jūsų yra muziejaus direktorius? — paklausė raumeningasis faras.

— Aš, — atsakė Kristina, — Kristina Dorati.

— Na, ponia, ką mes, jūsų manymu, turėtume daryti?

Kristina gūžtelėjo pečiais.

— Ar erdvėlaivis trukdo transporto eismui?

— Ne, — atsakė faras. — Jis yra planetariumo teritorijoje, tačiau…

— Taip?

— Tačiau, na, apie panašius įvykius reikėtų pranešti.

— Sutinku, — pritarė Kristina. — Tačiau kam?

Vėl suskambo mano telefonas. Šį kartą tai buvo Indiros asistentė. Valdžia nepajėgė išlaikyti veikiančio planetariumo, tačiau asistentės turėjo asistentes.

— Sveika, Peri, — tariau į ragelį. — Luktelk sekundėlę.

Padaviau ragelį Indirai.

— Taip? — atsiliepė ji. — Suprantu. Hm, luktelk. — Indira pažvelgė į savo viršininkę. — Atvyko televizija. „CITY-TV”, — paaiškino Indira. — Jie nori susitikti su ateiviu.

„CITY-TV” buvo vietinė televizijos stotis, garsėjanti savo operatyviomis žiniomis; jos šūkis buvo paprastas: „Visur!”

Kristina atsisuko į „farus”, norėdama pasitikrinti, ar jie neprieštaraus. Policininkai susižvalgė ir gūžtelėjo pečiais.

— Na, čia negalime atvesti daugiau žmonių, — pareiškė Kristina. — Jie netilps Tomo kabinete. — Ji atsisuko į Holusą. — Ar nesutiktumėte grįžti į rotondą?

Holusas pritūpė ir vėl atsistojo, tačiau nemanau, jog tai buvo pritarimo ženklas.

— Nekantrauju pradėti savo tyrimus, — atsakė jis.

— Ateis laikas, kai privalėsite pasikalbėti su kitais žmonėmis, — paaiškino Kristina. — Galbūt derėtų tą padaryti dabar, ir reikalas būtų baigtas.

— Gerai, — labai nenoriai sutiko Holusas.

Kresnasis „faras” kažką pasakė į mikrofoną, pritvirtintą prie uniformos peties, matyt, jis susisiekė su policijos nuovada. Tuo tarpu mes visi nužingsniavome koridoriumi lifto link. Žemyn turėjome leistis dviem grupėmis: pirmoje Holusas, Kristina ir aš, o antroje Indira ir abu „farai”. Pirmame aukšte palaukėme policininkų ir išėjome į skliautuotą muziejaus vestibiulį.

„CITY-TV” savo operatorius, kurie visi yra jauni ir nepaprastai energingi, vadina „videografais”. Vienas jų jau laukė mūsų. Čia, be jų, buvo susirinkusi nemaža žiūrovų minia, laukianti, kada sugrįš ateivis. Videografas, Kanados indėnas juodais plaukais, surištais į uodegėlę, puolė pirmyn. Kristina, kuri visada elgdavosi kaip politikė, bandė patekti į kadrą, tačiau operatorius norėjo tik nufilmuoti Holusą visais įmanomais kampais — „CITY-TV” garsėjo tuo, ką mano svainis vadina „bekūniais operatoriais”.

Pastebėjau, jog vienas „farų” laiko ranką ant pistoleto dėklo; spėju, kad jų viršininkas įsakė saugoti ateivį bet kuria kaina.

Galiausiai Holuso kantrybė išseko.

— „To” „tikrai” „pakaks”, — pasakė jis vyrukui iš „CITY-TV”.

Minia nustebo, kad ateivis kalba angliškai, dauguma žmonių atvyko po to, kai mes su Holusu pasikalbėjome vestibiulyje. Staiga videografas apibėrė ateivį klausimais: „Iš kur jūs?”, „Kokia jūsų misija?”, „Kiek užtruko kelionė iki čia?” Holusas stropiai atsakinėjo, — nors nė karto nepaminėjo Dievo, — tačiau po kelių minučių mano akiratyje išdygo du vyrai tamsiai mėlynais kostiumais — vienas juodaodis, o kitas baltaodis. Jie kurį laiką stebėjo ateivį, po to baltaodis žengė pirmyn ir tarė:

— Atleiskite.

Jis kalbėjo su Kvebeko akcentu.

Holusas pasitraukė į šalį.

— Atsiprašau, — tarė jis. — Ar norėjote praeiti?

— Ne, — atsakė vyras. — Noriu su jumis pasikalbėti. Mes iš Kanados saugumo žvalgybos tarnybos; norėčiau, kad eitumėte su mumis.

— Kur?

— Į saugesnę vietą, kur galėsite pasikalbėti su reikiamais žmonėmis. — Jis trumpam nutilo. — Šiems atvejams yra galiojantis protokolas, nors jį rasti prireikė kelių minučių. Ministras pirmininkas jau pakeliui į oro uostą Otavoje, ir mes netrukus perspėsime JAV prezidentą.

— Ne, atleiskite, — atšovė Holusas. Jo akių stiebeliai nužvelgė visą aštuonkampį vestibiulį su visais susibūrusiais jame žmonėmis, po to vėl nukrypo į federalinius agentus. — Čia atvykau vykdyti paleontologinių tyrimų. Žinoma, su malonumu pasisveikinsiu su jūsų ministru pirmininku, jei jis panorės čia užsukti, tačiau vienintelė priežastis, dėl kurios atskleidžiau savo atvykimą, yra ta, kad galėčiau pasikalbėti su daktaru Džerichu.

Viena savo rankų jis parodė į mane, ir videografas atsisuko tai nufilmuoti. Turiu prisipažinti, jog pasijutau išdidžiai.

— Atleiskite, pone, — tarė kanadietis prancūzas KSŽT agentas, — tačiau mes privalome elgtis būtent šitaip.

— Jūs manęs nesiklausote, — atšovė Holusas. — Aš atsisakau vykti su jumis. Atvykau čia dirbti svarbų darbą ir noriu jį tęsti.

KSŽT agentai susižvalgė. Galiausiai prabilo juodaodis; jis kalbėjo su nežymiu Jamaikos akcentu.

— Klausykite, jūs privalote pasakyti: „Noriu susitikti su jūsų vadovu”. Jūs privalote norėti susitikti su valdžios atstovais.

— Kodėl? — paklausė Holusas.

Agentai vėl susižvalgė.

— Kodėl? — pakartojo baltaodis. — Todėl, kad taip elgiamasi.

Holusas įsistebeilijo į baltaodį.

— Manyčiau, kad čia aš esu labiau patyręs nei jūs, — tyliai tarė jis.

Baltaodis federalinis agentas išsitraukė mažą pistoletą.

— Aš iš tiesų privalau primygtinai pareikalauti, — pareiškė jis.

Dabar įsikišo „farai”.

— Privalome pamatyti jūsų dokumentus, — pareiškė kresnesnis policininkas.

Juodaodis KSŽT agentas pakluso; neįsivaizduoju, kaip turėtų atrodyti KSŽT pažymėjimas, tačiau policininkai, matyt, liko patenkinti ir pasitraukė.

— O dabar, — pareiškė juodaodis, — prašau vykti su mumis.

— Esu visiškai tikras, kad nepanaudosite savo ginklo, — atkirto Holusas, — tad, be abejonės, elgsiuosi taip, kaip nusprendžiau.

— Mes vykdome įsakymą, — pareiškė baltaodis agentas.

— Nė kiek neabejoju. Taip pat neabejoju, kad jūsų viršininkai supras, jog negalėjote įvykdyti įsakymo, — atšovė Holusas, parodydamas į videografą, kuris tarsi patrakęs keitė vaizdajuostės kasetę. — Įrašas parodys, kad jūs primygtinai reikalavote, aš atsisakiau, ir taip reikalas baigėsi.

— Negalima šitaip elgtis su svečiu, — suriko moteris iš minios.

Atrodo, jog ši nuostata buvo populiari: pasigirdo keli pritarimo balsai.

— Mes stengiamės apsaugoti ateivį, — teisinosi baltaodis KSŽT agentas.

— Nė velnio, — paprieštaravo vienas muziejaus lankytojas. — Mačiau „X failus Jei dabar su juo iš čia išeisite, nė vienas eilinis žmogus jo daugiau nebepamatys.

— Palikite jį ramybėje! — pridūrė pagyvenęs žmogus, kalbantis su europietišku akcentu.

Agentai pažvelgė į videografą, o juodaodis parodė baltaodžiui stebėjimo kamerą. Be jokios abejonės, jie norėjo, kad visa tai nebūtų įrašinėjama.

— Prašau būti mandagiems, — perspėjo Holusas, — vis tiek nebus jūsų viršus.

— Tačiau, na, žinoma, jūs neprieštarausite, kad būtų stebėtojas? — paklausė juodaodis agentas. — Kuris pasirūpintų, jog jums nenutiktų nieko bloga?

— Dėl to nė kiek nesibaiminu, — atšovė Holusas.

Čia įsikišo Kristina.

— Aš esu muziejaus direktorių tarybos narė ir prezidentė, — pareiškė ji KSŽT agentams. Po to ji atsisuko į Holusą. — Esu tikra, jog suprantate, kad norėtume užfiksuoti jūsų apsilankymą, įtraukti jį į mūsų kroniką. Jei neprieštarautumėte, mes norėtume, kad jus ir daktarą Džerichą lydėtų bent jau operatorius.

Vyrukas iš „CITY-TV” puolė į priekį; buvo akivaizdu, kad jis mielai imtųsi šio darbo.

— Tačiau aš prieštarauju, — atkirto Holusas. — Daktare Dorati, mano pasaulyje nuolatos stebi tik nusikaltėlius; ar sutiktumėte, kad kas nors ištisą dieną stebėtų, kaip jūs dirbate?

— Na, aš… — pradėjo Kristina.

— Taigi ir aš nesutinku, — pertraukė ją Holusas. — Esu dėkingas už jūsų svetingumą, tačiau jūs, — jis parodė į videografą. — Jūs esate žiniasklaidos atstovas; leiskite man padaryti pareiškimą. — Holusas palaukė, kol Kanados indėnas nustatė savo kamerą. — Noriu nevaržomas susipažinti su išsamia fosilijų kolekcija, — garsiai pareiškė Holusas. — Mainais pasidalysiu informacija, kurią sukaupė mano gentainiai, kai manysiu, kad atėjo tinkamas metas tai padaryti. Jei yra kitas muziejus, galintis man pasiūlyti tai, ko ieškau, mielai pasirodysiu ten. Tiesiog…

— Ne, — įsikišo Kristina, puldama į priekį. — Ne, to daryti nereikės. Žinoma, kad mes bendradarbiausime, kiek pajėgsime.

Holusas nusuko savo akių stiebelius nuo kameros.

— Vadinasi, galiu vykdyti savo tyrimus priimtinomis man sąlygomis?

— Taip, — atsakė Kristina. — Galite daryti, ką tik norite.

— Kanados vyriausybė vis tiek reikalaus… — pradėjo baltaodis KSŽT agentas.

— Lengviausiai galiu nuvykti į JAV, — atšovė Holusas, — arba į Europą ar Kinij ą, arba..

— Leiskite jam daryti tai, ką nori! — sušuko vidutinio amžiaus muziejaus lankytojas.

— Nenoriu gąsdinti, — tarė Holusas, pažvelgdamas iš pradžių į vieną federalinį agentą, po to į kitą, — tačiau visiškai nesiruošiu būti įžymybe ar sutikti, kad dokumentalistai arba saugumiečiai įspraustų mane į siaurus rėmus.

Holuso akių strypeliai išlinko atgal taip, kad jo kristalais dengtos akys žvelgė į aukštą rotondos lubų kupolą, pagamintą iš daugiau nei milijono Venecijos stiklo plytelių; galbūt šitaip forhilnorai vartė akis. Kupolo viršūnėje esančiame kvadrate rikiavosi žodžiai: „Kad visi žmonės žinotų Jo darbus”, kurie, kaip man sakė, buvo citata iš Jobo knygos.

Netrukus strypeliai vėl palinko į priekį ir įsistebeilijo atskirai į kiekvieną agentą.

— Klausykite, — tęsė Holusas. — Aš praleidau daugiau nei metus, tyrinėdamas jūsų kultūrą iš orbitos. Nesu tiek kvailas, kad atvykčiau čia tokiu pavidalu, kuris padarytų mane pažeidžiamą.

Jis įkišo ranką į apvynioto aplink liemenį audeklo klostę — akimirksniu vienas KSŽT agentų išsitraukė savo pistoletą — ir ištraukė maždaug golfo kamuoliuko dydžio daugiasienį daiktą. Tada Holusas šonu prislinko prie manęs ir ištiesė daiktą. Aš jį paėmiau; daiktas buvo sunkesnis, nei atrodė.

— Šis prietaisas — tai holoforminis projektorius, — paaiškino Holusas. — Jis tik ką pats įsivedė daktaro Džericho biometrinius duomenis ir dirbs tik jam esant; tiesą sakant, galiu šį prietaisą padaryti susinaikinančiu, ir tai gali būti gana įspūdinga, jei kas kitas jį paims, todėl patariu neimti prietaiso iš daktaro Džericho. Dar daugiau: projektorius veiks tik tose vietose, kurioms aš pritarsiu, pavyzdžiui, šiame muziejuje. — Holusas nutilo. — Aš čia esu per atstumą, — paaiškino jis. — Tikrasis aš vis dar tebėra nuleidžiamajame aparate prie gretimo pastato; vienintelė priežastis, dėl kurios aš nusileidau į Žemę, buvo pasirūpinti, kad būtų perduotas projektorius, kurį dabar laiko daktaras Džerichas. Projektoriuje naudojama holografija ir mikromanipuliuojamas jėgos laukas, siekiant sukurti įspūdį, kad aš esu čia ir leisti man kiloti objektus. — Holusas — ar jo atvaizdas — akimirkai sustingo, tarsi tikrasis ateivis būtų užsiėmęs kažkuo kitu. — Štai, — tarė jis, — mano nuleidžiamasis aparatas su tikruoju manimi dabar grįžta į orbitą.

Keli žmonės pro muziejaus vestibiulį su stiklinėmis durimis išskubėjo į lauką, kad pamatytų iškeliaujantį erdvėlaivį.

— Niekaip negalite manęs priversti ką nors daryti, — tęsė Holusas, — ir nepajėgsite manęs fiziškai sužaloti. Nenoriu būti storžievis, tačiau kontaktai tarp žmonių ir mano rasės vyks pagal mūsų, o ne jūsų sąlygas.

Iš mano rankoje laikomo daugiasienio pasigirdo dvitonis pyptelėjimas, Holuso projekcija akimirksniu supleveno ir išnyko.

— Be abejonių, privalote atiduoti šį daiktą, — pareiškė baltaodis agentas.

Pajutau savyje adrenalino antplūdį.

— Atleiskite, — tariau, — tačiau matėte, kaip Holusas padavė jį man. Nemanau, kad galėtumėte reikšti kokias nors pretenzijas į šį daiktą.

— Tačiau tai yra nežemiškosios civilizacijos artefaktas, — spyriojosi juodaodis KSŽT agentas.

— Na ir kas? — atšoviau.

— Na, turiu omenyje tai, kad jis privalo patekti į oficialias rankas.

— Aš taip pat dirbu vyriausybei, — įžūliai atkirtau.

— Noriu pasakyti, kad daiktas turi būti patikimose rankose.

— Kodėl?

— Na, hm, todėl.

Net mano šešiamečio sūnaus argumentas „todėl” man nėra priimtinas; neketinau su juo sutikti ir dabar.

— Negaliu šio daikto perduoti jums — girdėjote, kaip Holusas sakė, kad jis gali sprogti. Manau, jog Holusas gana aiškiai pareiškė, kaip vyks bendravimas — ir jums, ponai, čia neskirtas joks vaidmuo. Taigi, — pažvelgiau į baltaodį vyruką, kuris kalbėjo su prancūzišku akcentu, — tariu jums adieu.

3

Viskas prasidėjo prieš aštuonis mėnesius, kai ėmiau kosėti.

Nekreipiau į tai dėmesio. Tarsi idiotas nekreipiau dėmesio į akivaizdžius požymius.

Esu mokslininkas. Turėjau būti nuovokesnis.

Tačiau pasakiau sau, kad čia tik dulkėtos mano darbo aplinkos poveikis. Akmenines apnašas ant fosilijų mes valome stomatologiniais grąžtais. Žinoma, tai darydami dėvime kaukes — dažniausiai (taip pat prisimename, jog reikia užsidėti apsauginius akinius — dažniausiai). Tačiau, nepaisant ventiliacijos sistemos, mūsų ore yra daug smulkių akmens dulkelių; jos nusėda ant knygų bei popierių ir nenaudojamų įrengimų.

Be to, pirmą kartą kosulį pastebėjau per alinantį praėjusių metų rugpjūčio karštį; virš Toronto tvyrojo smogas, ir buvo skelbiami perspėjimai dėl oro kokybės. Pamaniau, kad kosulys galbūt liausis, kai išvyksime iš miesto į savo kotedžą. Taip lyg ir buvo.

Tačiau kai vėl grįžome į pietus, vėl pradėjau kosėti. Vis tiek nelabai kreipiau į tai dėmesį.

Kol pasirodė kraujas.

Visiškai nedaug.

Kai šnypšdavausi nosį, žiemą gana dažnai gleivėse būdavo kraujo. Tai dėl sauso oro. Vėliau buvo šutni Toronto vasara. Ir aš iššnypšdavau ne gleives; tai buvo skrepliai, kylantys iš krūtinės gelmių, liežuvio galiuku varomi gomuriu ir patenkantys į popierinę nosinaitę, kad jais būtų atsikratyta.

Skrepliai su kraujo taškeliais.

Tai pastebėjau, tačiau porą savaičių nieko panašaus nepasikartojo. Tad daugiau apie tai negalvojau.

Kol vėl pasikartojo rugsėjo gale.

Jei būčiau buvęs dėmesingesnis, būčiau pastebėjęs, kad kosulys darosi nepaliaujamas. Esu paleontologijos skyriaus vadovas; manau, jog turėjau kažką daryti, privalėjau pasiskųsti pastatų priežiūros tarnybos vyrukams, kad oras sausas, kad skraido mineralų dulkės.

Antrą kartą mano skrepliuose buvo daug kraujo.

O kitą dieną dar daugiau.

Ir dar kitą dieną.

Tad galiausiai užsirašiau pas gydytoją Nogučį.

Holuso atvaizdas išvyko maždaug 4:00 po pietų; paprastai aš dirbdavau iki 5:00, tad grįžau — tiksliau būtų pasakyti nusvirduliavau — į savo kabinetą ir kelias minutes sėdėjau priblokštas. Mano telefonas skambėjo be paliovos, tad jį išjungiau; atrodė, jog viso pasaulio žiniasklaidos atstovai norėjo pasikalbėti su manimi — žmogumi, kuris pabendravo su ateiviu iš kosmoso be pašalinių. Liepiau Danai, skyriaus asistentei, visus skambučius peradresuoti į daktarės Dorati kabinetą. Kristina bendraudama su spauda jausis savo stichijoje. Tada įsijungiau kompiuterį ir pradėjau rašyti pastabas. Suvokiau, jog visa, ką pamačiau ir sužinojau, turi būti užfiksuota. Gal valandą įnirtingai maigiau klavišus, po to per personalo įėjimą išėjau iš KOM.

Lauke buvo susirinkusi didžiulė minia, tačiau, laimei, visi žmonės buvo prie pagrindinio įėjimo, už pusės kvartalo. Trumpai apsidairiau, ar neliko erdvėlaivio nusileidimo ženklų; nieko nesimatė. Tada betono laiptais nuskubėjau į metro Muziejaus stotį sujos pykinančiai geltonomis sienų plytelėmis.

Per spūsties valandą dauguma žmonių traukia į šiaurę, į priemiesčius. Aš kaip paprastai keliavau į pietus važiuojančiu traukiniu išilgai Universiteto alėja, žiedu aplink Sąjungos stotį ir po to Jongi linija iki pat Šiaurinio Jorko centro; tai nebuvo pats tiesiausias maršrutas, už tai visą kelią galėdavau sėdėti. Žinoma, mano sveikatos būklė buvo akivaizdi, todėl žmonės dažnai man siūlydavo atsisėsti. Tačiau kitaip nei Blanša Diubua[1], aš buvau linkęs nepriklausyti nuo kitų žmonių malonės. Kaip paprastai savo portfelyje vežiausi „Zip” diską su darbinėmis bylomis ir kelis straipsnių signalinius egzempliorius, kuriuos ketinau perskaityti. Tačiau nepajėgiau susikaupti.

Ateivis iš kosmoso atvyko į Torontą. Tikras ateivis.

Tai buvo neįtikėtina.

Apie tai galvojau visas keturiasdešimt penkias minutes važiuodamas metro. Žiūrėdamas į milijonus mane supančių veidų — visų spalvų, rasių bei įvairiausio amžiaus — į mozaiką, kuri yra Torontas, mąsčiau apie tai, kokį poveikį šiandienos įvykiai padarys žmonijos istorijai. Spėliojau, kuris — Ragubiras ar aš — galiausiai būsime paminėti enciklopedijų straipsniuose; ateivis iš kosmoso atvyko susitikti su manimi, tačiau iš tiesųjo pirmasis pokalbis (padariau pertrauką, kad pažiūrėčiau stebėjimo kameros vaizdajuostę) įvyko su Ragubiru Singu.

Sąjungos stotyje iš metro plūstelėjo didelis būrys žmonių, ir dar daugiau jų išlipo Biuro stotyje. Kai traukinys atvažiavo į Šiaurinio Jorko centro — priešpaskutinę linijos — stotį, sėdimų vietų pakako visiems norintiems, tačiau kaip visada kai kurie keleiviai, didžiąją kelio dalį iškentę stovėdami, su panieka žvelgė į tuščias sėdynes, tarsi tie, kuriems pavyko rasti vietą priglausti savo užpakaliui, būtų buvę silpnesnės veislės.

Išėjau iš metro. Mano stotyje sienos buvo išklotos baltomis plytelėmis, ir skrandį tai dirgino mažiau nei Muziejaus stotis. Kai gimiau, Šiaurinis Jorkas buvo gyvenvietė, vėliau jis tapo miesteliu, dar vėliau savarankišku miestu ir galiausiai Hariso vyriausybės įsaku kartu su kitais miestais-palydovais bei priemiesčiais buvo įtrauktas į išplėstas didžiojo Toronto valdas. Nuo Šiaurinio Jorko centro stoties iki mūsų namo Elerslyje reikia eiti keturis kvartalus — du į vakarus ir du į šiaurę. Prie namų jau kalėsi krokai, ir dienos darėsi pastebimai ilgesnės.

Kaip paprastai Siuzana, kuri dirbo buhaltere „Šepardo ir Leslio” bendrovėje, į namus grįžo pirma; ji paėmė Rikį iš prailgintos dienos grupės ir pradėjo ruošti vakarienę.

Siuzanos mergautinė pavardė — Kovalska; jos tėvai į Torontą atvyko iš Lenkijos netrukus po Antrojo pasaulinio karo iš perkeltų asmenų stovyklos. Ji buvo rudakė, išsikišusiais skruostikauliais, nediduke nosimi, o tarp dviejų priekinių dantų buvo mielas tarpelis. Kai mes susipažinome, Siuzanos plaukai buvo kaštoniniai, ir šią spalvąji išsaugojo naudodama „Miss Clairol” dažus. Septintajame dešimtmetyje mes abu žavėjomės grupe „Mamas and Papas”, Saimonu ir Garfunkeliu bei Piteriu, Polu ir Meri, šiandien mes abu klausomės naujojo kantri stiliaus dainininkių, pavyzdžiui, Dynos Karter, Martinos MakBraid ir Šanios Tvein; kai įėjau pro duris, iš radijo imtuvo sklido naujausia Šanios daina.

Manau, jog labiausiai už viską man patinka parėjus namo išgirsti tyliai grojant radiją, užuosti verdamą vakarienę, išvysti Rikį, ropojantį laiptais iš rūsio, ir Siuzaną, ateinančią iš virtuvės pakštelėti man į skruostą — ką ji tik ką ir padarė.

— Sveikas, mielasis, — pasisveikino ji. — Kaip praėjo diena?

Ji nežinojo. Ji nebuvo girdėjusi. Žinojau, kad Siuzanos viršininkas Pero darbe neleisdavo klausytis radijo, o automobilyje Siuzana klausydavosi įrašytų į kasetes knygų. Pažvelgiau į laikrodį: be dešimt šešios — nuo Holuso išvykimo nepraėjo nė dvi valandos.

— Puikiai, — atsakiau, tačiau spėju, jog man ne visai pavyko nuslopinti šypsnį.

— Ko šypsaisi? — paklausė Siuzana.

Išsiviepiau iki ausų.

— Netrukus sužinosi.

Kaip tik tuo metu pasirodė Rikis. Ištiesęs ranką pašiaušiau jo plaukus, kurie buvo šviesūs, tokie patys kaip mano, kai buvau Rikio metų — malonus sutapimas. Kai sulaukiau paauglystės, mano plaukai tapo rudi, o sukakus penkiasdešimčiai pražilo, tačiau man pavyko beveik visus juos išsaugoti iki pat kelių pastarųjų mėnesių.

Mes su Siuzana atidėliojome kūdikio gimimą — kaip paaiškėjo, per ilgai. Įvaikinome Rikį, kai jis buvo vos vieno mėnesio; kūdikis dar neturėjo vardo, todėl mes jį pavadinome Ričardu Bleinu Džerichu. Kurie to nežinojo, kartais sakydavo, kad Rikis turi Siuzanos akis ir mano nosį. Rikis buvo tipiškas šešiametis — vien tik kaulai, oda ir pasišiaušę plaukai. Tačiau jis, ačiū Dievui, buvo gabus vaikas. Nei aš, nei Siuzana nesame sportininkai; abu gyvenimui užsidirbame smegenimis. Nežinau, kaip su juo bendraučiau, jei vaikas nebūtų gudrus. Rikis buvo geros širdies ir noriai bendraudavo su nepažįstamais žmonėmis. Tačiau atrodo, jog per pastarąsias porą savaičių atsirado peštukas, kuris primušdavo Rikį pakeliui į mokyklą. Vaikas negalėjo suprasti kodėl.

Aš jį supratau.

— Vakarienė beveik paruošta, — pareiškė Siuzana.

Pakilau į antro aukšto vonios kambarį ir nusiprausiau. Suprantama, virš prausyklės kabojo veidrodis; stengiausi į jį nepažvelgti. Vonios duris buvau palikęs praviras, ir Rikis atkulniavo paskui mane. Padėjau jam nusiplauti rankas, apžiūrėdamas jas, kai vaikas baigė praustis, ir abu su sūnumi nusileidome į valgomąjį.

Visada buvau linkęs tukti, tačiau daugelį metų man pavyko kontroliuoti svorį tinkamai maitinantis. Neseniai gavau brošiūrą. Joje buvo parašyta: Jei negalite daug valgyti, svarbu, kad jūsų maistas būtų maistingas. Jame turėtų būti kuo daugiau kalorijų. Kalorijų skaičių galite padidinti į maistą pridėdami sviesto ar margarino; sumaišydami konservuotas grietinės sriubas su pienu ar pieno ir grietinėlės mišiniu; gerdami alkoholinius gėrimus su kiaušinio tryniu ir cukrumi arba pieno kokteilius; į daržoves pridėdami grietinės padažo ar ištirpinto sūrio; užkandžiaudami riešutais, sėklomis, žemės riešutų sviestu bei traškiais sausainiais.

Kadaise visi šie dalykai man labai patiko, tačiau daugelį metų jų vengiau. Dabar man reikėtų juos valgyti, tačiau jie man visai neatrodo patrauklūs.

Siuzana iškepė kepsninėje vištos blauzdelių, apvoliotų ryžių dribsniuose; ji taip pat pateikė žalių pupelių bei bulvių košės, paruoštos su tikra grietine, o man pastatė nedidelį puodelį ištirpdyto lydyto sūrio, kad užsipilčiau ant bulvių. Siuzana taip pat suplakė šokoladinius pieno kokteilius, kurie man buvo būtinybė, o Rikiui — puikus skanėstas. Žinojau, jog nesąžininga, kad visą maistą ruošia Siuzana. Anksčiau mes gamindavome valgį pakaitomis, tačiau dabar aš negalėjau į jį pažiūrėti, negalėjau pakęsti kvapo.

Vėl žvilgtelėjau į laikrodį; artėjo šešios. Mūsų šeimoje galiojo taisyklė: nors svetainėje esantis televizorius gerai matyti iš valgomojo, kai valgome, jis visada būna išjungtas. Tačiau šį vakarą padariau išimtį: pakilau nuo savo vietos prie stalo, įjungiau šeštos valandos miesto pulso žinias ir leidau plačiai išsižiojusiems žmonai bei sūnui stebėti mėgėjiškus kadrus, užfiksavusius, kaip nusileidžia nežemiškas erdvėlaivis ir videografo nufilmuotą medžiagą, kurioje aš bendrauju su Holusu.

— O Dieve, — kartojo Siuzana išplėstomis akimis, — o Dieve.

— Geras, — žavėjosi Rikis, stebėdamas netvarkingus kadrus, kuriuos rotondoje nufilmavo videografas, laikydamas kamerą rankoje.

Nusišypsojau sūnui. Žinoma, jis buvo teisus. Tai buvo geras, geresnio nebūna.

4

Daugelis Žemės lyderių buvo nepatenkinti, tačiau ateiviai, matyt, nerodė jokio noro apsilankyti Jungtinėse Tautose, Baltuosiuose Rūmuose, Europos parlamente, Kremliuje, Indijos parlamente, Knesete ar Vatikane — nors visos šios institucijos kaipmat paskelbė kvietimus. Kitos dienos rytą Žemėje pasirodė dar aštuoni nežemiškieji ateiviai — ar jų holografiniai įsikūnijimai — ir visi jie buvo forhilnorai.

Vienas apsilankė psichiatrijos ligoninėje Vakarų Virdžinijoje; jį, matyt, nustebino neįprastas žmonių elgesys, ypač aštri šizofrenijos forma. (Matyt, ateivis iš pradžių buvo apsilankęs panašioje įstaigoje Kentukio valstijos mieste Luisvilyje, tačiau liko nepatenkintas tuo, kaip su juo bendradarbiavo, tad padarė tiksliai tą, ką Holusas grasino padaryti KOM — išvyko ir nukeliavo į paslaugesnę vietą.)

Kitas ateivis, nusileidęs Burundyje, gyveno su grupe gorilų, kurios, atrodo, jį gana palankiai sutiko.

Trečiasis įsitaisė pas viešąjį gynėją San Franciske, ir jį matė dalyvaujant teismo posėdžiuose per kaltinimą.

Ketvirtasis buvo Kinijoje, leido laiką su ryžius auginančiu ūkininku tolimame kaime.

Penktasis atsidūrė Egipte ir prisijungė prie archeologinių kasinėjimų Abu Singe.

Šeštasis Šiaurės Pakistane tyrinėjo gėles bei medžius.

Dar vieną matė vaikščiojantį po senas mirties stovyklas Vokietijoje, bėgiojantį po Tiananmenio aikštę ir lankantį Kosovo griuvėsius.

Ir, laimei, dar vienas pasirodė Briuselyje bei sutiko pasikalbėti su viso pasaulio žiniasklaidos atstovais. Paaiškėjo, kad jis laisvai kalba angliškai, prancūziškai, japoniškai, kiniškai (ir mandarinų, ir kantono dialektu), hindi, vokiškai, ispaniškai, olandiškai, itališkai, hebrajiškai ir dar kitomis kalbomis (bei mokėjo pamėgdžioti britų, škotų, Bruklino, Teksaso ir Jamaikos akcentus priklausomai nuo to, su kuo kalbėdavo).

Tačiau vis tiek begalė žmonių norėjo pasikalbėti su manimi. Mes su Siuzana turėjome telefonų knygoje nepaskelbtą numerį. Jį gavome prieš kelerius metus po to, kai fanatikai ėmė mus puolinėti po viešų debatų, kuriuos aš surengiau su Duana Giš iš Sukūrimo mokslinių tyrimų instituto. Tačiau vis tiek teko išjungti telefoną; jis pradėjo skambėti, vos tik per žinias buvo paskelbta apie ateivį iš kosmoso. Tačiau, mano nuostabai ir pasitenkinimui, dabar gerai miegodavau naktimis.

Kitą dieną, kai 9:15 rytą išėjau iš metro prie muziejaus, ten buvo susirinkusi didžiulė minia; lankytojams muziejus turėjo atverti duris tik po keturiasdešimt penkių minučių, tačiau šie žmonės neketino apžiūrėti eksponatų. Jie laikė plakatus su užrašais: „Sveiki atvykę į Žemę!”, „Pasiimkite mus pas save!” ir „Šlovė ateiviams!”

Vienas iš minios pastebėjo mane ir ėmė šaukti rodydamas ranka. Žmonės ėmė judėti manęs link. Laimei, nuo laiptų, vedančių iš metro stoties, iki KOM personalo įėjimo buvo gana arti, tad spėjau įsmukti vidun, miniai nespėjus manęs užpulti.

Nuskubėjau į savo kabinetą ir padėjau golfo kamuoliuko dydžio holoforminį projektorių savo rašomojo stalo viduryje. Maždaug po penkių minučių jis du kartus supypsėjo, ir priešais mane išdygo Holusas — ar bent jau holografinis jo atvaizdas. Šiandien savo liemenį jis buvo apsivyniojęs kitokia audeklo atraiža; ji buvo rausvos lašišų spalvos su juodais šešiakampiais ir susegta ne brangakmenių disku, o sidabriniu sifleigtuku.

— Džiaugiuosi vėl jus matydamas, — tariau.

Nepaisant vakar jo pasakytų žodžių, baiminausi, kad Holusas daugiau niekada nebegrįš.

— „Jei” „ga” „Ii” „ma”, — kreipėsi Holusas, — „aš” „pa” „si” „ro” „dy” „siu” „kas” „dien” „maž” „daug” „šiuo” „me” „tu”.

— Tai bus nuostabu, — atsakiau.

— Tai, jog sužinojau, kad penkių masinių išnykimų datos sutapo visuose trijuose neapgyvendintuose pasauliuose, yra tik mano darbo pradžia, — pareiškė Holusas.

Susimąsčiau dėl jo žodžių, po to linktelėjau. Net sutikus su Holuso hipoteze apie Dievą, vienu metu skirtinguose pasauliuose įvykusios nelaimės byloja, kad jo Dievą buvo ištikusi pagiežos priepuolių serija.

— Noriu ištyrinėti mažiausias evoliucijos eigos, susijusios su masiniais išnykimais, smulkmenas, — tęsė Holusas. — Paviršutiniškai atrodo, kad kiekvienas išnykimas buvo sugalvotas pastūmėti išlikusias gyvybės formas tam tikra kryptimi, tačiau norėčiau tai patvirtinti.

— Na, tada turėtume pradėti tyrinėti fosilijas, išlikusias prieš pat ir tuojau po kiekvieno išnykimo, — patariau.

— Būtent, — sutiko Holusas, energingai švytuodamas savo akių stiebeliais.

— Eime, — pakviečiau.

— Jei norite, kad eičiau kartu, privalote pasiimti projektorių, — perspėjo Holusas.

Linktelėjau, vis dar pratindamasis prie minties, jog Holusas yra per atstumą, ir paėmiau projektorių.

— Jis puikiausiai veiks, jei įsidėsite į kišenę, — pamokė Holusas.

Taip ir padariau, o po to nusivedžiau Holusą į milžinišką paleobiologijos kolekcijų patalpą, kuri yra saugyklų centro rūsyje; kad į ją patektume, neturėjome eiti pro jokias viešas muziejaus sales.

Kolekcijų patalpoje stovėjo daugybė metalinių spintų bei atvirų lentynų su fosilijomis bei gipsiniais gaubtais, dalis kurių dar neatidaryti nuo pat to laiko, kai prieš pusę šimtmečio buvo atgabenti į muziejų. Iš pradžių ištraukiau stalčių su ordoviko periodo žuvų be žandikaulių kaukolėmis. Holusas atsargiai jas apžiūrėjo. Holoforminio prietaiso perduodami jėgų laukai apibrėžė kietosios būsenos sritis, tiksliai atitinkančias tariamas ateivio kūno formas. Eidami siaurais kolekcijų patalpos praėjimais, mes kelis kartus atsitrenkėme vienas į kitą, ir mano rankos kelis kartus palietė Holuso rankas, kai jam perdavinėjau fosilijas. Kai tik perkeltas kūnas prisiliesdavo prie mano odos, pajusdavau elektrostatinį dirginimą. Tai buvo vienintelis ženklas, kad Holuso iš tiesų čia nėra.

Holusui apžiūrinėjant keistas, dideles kaukoles, atsitiktinai pasakiau, kad jos atrodo gana nežemiškai. Atrodo, kad ši pastaba nustebino Holusą.

— „Ma” „ne” „do” „mi” „na”, — tarė jis, — „jū” „sų” „su” „pra” „ti” „mas” „apie” „ne” „že” „miš” „ką” „gy” „vy” „bę”.

— Maniau, kad jūs viską apie ją žinote, — šypsodamasis atsakiau. — Tiesiosios žarnos zondavimas ir taip toliau.

— Mes jau metus stebime jūsų televizijos laidas. Tačiau įtariu, kad turite įdomesnės medžiagos, nei pamatėme.

— Ką jūs matėte?

— Laidą apie nežemišką mokslininką ir jo šeimą.

Truputį pagalvojęs, supratau, ką jis turi omenyje.

— Ak, — tariau, — „Trečias akmuo nuo saulės”. Tai komedija.

— Tai požiūrio reikalas, — atšovė Holusas. — Taip pat mačiau programą, kurioje du federaliniai agentai persekioja ateivius.

— „X failai”, — pasakiau.

Holusas pritardamas palingavo akimis.

— Man ji sukėlė nusivylimą. Laidoje be paliovos kalbama apie ateivius, tačiau jūs jų nesate matę. Labiau pamokanti buvo vaizduojamojo meno laida apie jaunus žmones.

— Pasakykite šiek tiek daugiau, kad suprasčiau, — paprašiau.

— Vienas jų vardu Kartmanas, — paaiškino Holusas.

Nusijuokiau.

— „Pietų parkas”. Stebiuosi, jog pamatę šią laidąjūs nesusikrovėte daiktų ir neišvykote namo. Žinoma, galiu jums parodyti geresnių pavyzdžių.

Apsidairiau aplink. Kolekcijų patalpos gale išvydau mūsų doktorantą, einantį pro krūvas plioceno periodo fosilijų.

— Abdusai! — pašaukiau jį.

— Taip, Tomai, — atsiliepė jis prisiartinęs, tačiau Abduso žvilgsnis buvo įbestas į Holusą, o ne į mane.

— Abdusai, gal galėtum pašokti į vaizdo kasečių nuomos punktą ir paimti man kelis filmus?

Doktorantai buvo naudingi daugeliu požiūriu.

— Paimk kvitą, ir Dana tau grąžins pinigus.

Pageidavimas buvo pakankamai keistas, kad Abdusas būtų liovęsis spoksoti į ateivį.

— Hm. Žinoma, — atsakė jis. — Žinoma.

Pasakiau, ko noriu, ir Abdusas išskubėjo.

Kartu su Holusu iki pusiaudienio apžiūrinėjome ordoviko laikotarpio pavyzdžius, po to patraukėme atgal į mano kabinetą. Įsivaizdavau, kad visoje visatoje intelektui reikia intensyvios medžiagų apykaitos. Tačiau vis tiek baiminausi, jog forhilnorą gali erzinti, kad man reikalinga pietų pertrauka (ir jis bus dar labiau suirzęs, jog nutraukęs darbą beveik nieko nevalgiau). Tačiau jis valgė kartu su manimi — tik, žinoma, Holusas valgė savo pagrindiniame erdvėlaivyje, esančiame orbitoje virš Ekvadoro. Buvo keista stebėti, kaip Holuso įsikūnijimas, kartojantis visus tikro kūno judesius, krovė maistą į valgymo angą — horizontalų griovelį liemens viršuje, išlindusį per plyšį supančiame kūną audekle. Tačiau paties maisto nesimatė, todėl Holusas atrodė kaip nežemiškas Marselis Marso[2], mėgdžiojantis valgymo procesą.

O man reikėjo tikro maisto. Siuzana buvo man įdėjusi skardinę žemuogių ir bananų energinio gėrimo ir porą viščiukų blauzdelių, likusių nuo vakarykštės vakarienės. Vienu mauku išgėriau tirštą gėrimą ir suvalgiau pusę blauzdelės. Būtų buvę geriau, jei būčiau turėjęs kitokio maisto; jaučiausi tarsi pirmykštis žmogus, ateivio akivaizdoje dantimis plėšdamas mėsą nuo kaulų, tačiau, kiek žinojau, Holusas į savo stemplę grūdo gyvus žiurkėnus.

Valgydami abu žiūrėjome Abduso atneštas vaizdajuostes; pasirūpinau, kad švietimo skyrius į mano kabinetą atneštų vaizdo grotuvą su televizoriumi.

Pirmasis filmas buvo „Arena”, originalios „Žvaigždžių kelio” serijos epizodas; sustabdžiau vaizdą, vos tik ekrane pasirodė ponas Špokas.

— Matote? — paklausiau. — Jis ateivis — vulkanas.

— „Jis” „pa” „na” „šus” „į” „žmo” „gų”, — pastebėjo Holusas, kuris vienu metu galėjo valgyti ir kalbėti.

— Atkreipkite dėmesį į ausis.

Holuso akių stiebeliai liovėsi siūbavę.

— Ir dėl to jis ateivis?

— Na, — atsakiau, — žinoma, tai žmogus, vaidinantis šį vaidmenį, tai vyrukas, vardu Leonardas Nimojus. Tačiau taip, ausys turėtų byloti, kad personažas yra ateivis iš kosmoso; šio filmo biudžetas buvo nedidelis. — Trumpam nutilau. — Čia Špokas yra tik pusiau vulkanas, kita jo pusė — žmogus.

— Kaip tai gali būti?

— Jo motina — žmogus, o tėvas — vulkanas.

— Biologiškai tai nelogiška, — atšovė Holusas. — Būtų labiau tikėtina, kad jiems pavyktų sukryžminti braškę su žmogumi; jie bent jau atsirado toje pačioje planetoje.

Nusišypsojau.

— Patikėkite, aš tai žinau. Tačiau luktelkite, šiame epizode yra dar vienas ateivis.

Pagreitintai persukau juostą ir vėl nuspaudžiau vaizdo mygtuką.

— Tai Gomas, — paaiškinau, rodydamas į beuodegį žalią roplį su sudėtinėmis akimis, dėvintį auksinę tuniką. — Jis yra kito žvaigždėlaivio kapitonas. Neblogai sugalvota, ką?

Man visada patiko šis personažas — jis man buvo panašus į dinozaurą.

— Taip, — sutiko Holusas. — Tačiau ir vėl tai reiškia, kad savo išvaizda jis yra per daug žemiškas.

— Na, guminio kostiumo viduje yra aktorius, — atsakiau.

Holuso akys nužvelgė mane taip, tarsi vėl būčiau pasirodęs kaip mulkis, sakantis akivaizdžią tiesą.

Mes truputį pažiūrėjome, kaip svirduliuoja Gomas, po to aš išėmiau kasetę ir įstačiau „Kelionę į Babelį”. Tačiau šį kartą nepersukau pagreitintai kasetės; leidau intrigai atsiskleisti.

— Ar matote? — paklausiau. — Tai Špoko tėvai. Sarekas yra grynakraujis vulkanas, o Amanda, moteris, kurią čia matote, grynakraujis žmogus.

— Neįtikėtina, — stebėjosi Holusas. — Ir žmonės tiki, kad šitoks kryžminimas yra įmanomas?

Gūžtelėjau pečiais.

— Juk čia mokslinė fantastika, — atsakiau. — Tai pramoga.

Pagreitintai persukau vaizdajuostę iki tos vietos, kur rodomas diplomatinis priėmimas. Kresnas ateivis su knysle vietoje nosies kibo prie Sareko:

— O jūs, Sarekai, — suurzgė jis. — Kaip balsuosite jūs, Sarekai iš Vulkano?

— Tai telaritas, — paaiškinau. Po to prisiminęs pridūriau: — Jis vardu Gavas.

— Jis panašus į jūsų kiaulę, — pastebėjo Holusas. — Be to, irgi atrodo per daug žemiškai.

Dar pagreitintai persukau vaizdajuostę.

— Tai andorietis, — tariau.

Ekrane išdygo mėlynaodis baltaplaukis humanoidas su dviem storomis, padalytomis į dalis antenomis, kyšančiomis iš pakaušio.

— Kuo jis vardu? — paklausė Holusas.

Tai buvo Šrasas, tačiau kažkodėl sumišau dėl to, kad žinau jo vardą.

— Neprisimenu, — atsakiau ir įstačiau kitą kasetę: specialų „Žvaigždžių karų” variantą su titrais.

Pagreitintai ją persukau iki scenos valgykloje. Holusui patiko Grydo — panašus į vabzdį Jabos pakalikas, besiginčijantis su Hanu Solu — taip pat jam patiko Plaktukgalvis bei keli kiti personažai, bet vis tiek Holusui atrodė, kad žmonija neteisingai vaizduoja nežemiškosios gyvybės atstovus. Žinoma, aš jam neprieštaravau.

— Tačiau, — pastebėjo Holusas, — jūsų filmų kūrėjams vienas dalykas pavyko.

— Koks? — paklausiau.

— Diplomatinis priėmimas: scena prie baro. Atrodo, jog visų parodytų ateivių technologijos lygis buvo maždaug vienodas.

Suraukiau antakius.

— Visada maniau, kad tai yra mažiausiai tikėtinas dalykas. Juk visatai yra maždaug dvylika milijardų metų…

— Iš tiesų jai 13,93422 milijardo, — patikslino Holusas, — suprantama, matuojant Žemės metais.

— Puiku. Visatai yra 13,9 milijardo metų, o Žemei tik maždaug 4,5 milijardo. Privalo būti kur kas senesnių ir kur kas jaunesnių už mūsiškę planetą. Manyčiau, kad yra intelektualių rasių, pranokusių mus milijonais, jei ne milijardais, metų, o kitos rasės turėtų būti bent šiek tiek primityvesnės.

— Net keliais dešimtmečiais atsilikusi nuo jūsų rasė neturėtų radijo ar erdvėlaivių, todėl jos aptikti nepavyktų, — pastebėjo Holusas.

— Teisybė. Tačiau vis tiek manyčiau, kad yra daugybė rasių, kur kas toliau pažengusių už mus, kaip, na, pavyzdžiui, kaip jūsiškė.

Holuso akys pažvelgė viena į kitą — ar tai reiškė nuostabą?

— Mes, forhilnorai, nesame labai smarkiai pažengę toliau už jūsų rasę — daugiausia šimtmečiu, tikrai ne daugiau. Tikiuosi, jog per kelis dešimtmečius jūsų fizikams pavyks padaryti didelių atradimų, kurie leis, panaudojus termobranduolinę sintezę, ekonomiškai įgreitinti erdvėlaivius beveik iki šviesos greičio.

— Tikrai? Puiku. Tačiau… tačiau kokio amžiaus yra Beta Hydri?

Tai bent būtų sutapimas, jei žvaigždės amžius būtų toks pat kaip Saulės.

— Maždaug 2,6 milijardo Žemės metų.

— Truputį didesnis nei pusė Solio amžiaus.

— Solio? — paklausė kairioji Holuso burna.

— Taip mes vadiname Saulę, kai norime ją išskirti iš kitų žvaigždžių, — paaiškinau. — Tačiau jei Beta Hydri yra tokia jauna, stebiuosi, kad jūsų pasaulyje yra stuburinių, o ką jau ir kalbėti apie protingą gyvybę.

Holusas susimąstė dėl mano žodžių.

— Kada gyvybė atsirado Žemėje?

— Čia tikrai buvo gyvybė prieš 3,8 milijardo metų — turime tokio amžiaus fosilijų — ir galbūt gyvybė buvo net prieš keturis milijardus metų.

Ateivis negalėjo patikėti.

— O pirmieji gyvūnai, turintys stuburą, atsirado tik prieš pusę milijardo metų, tiesa? Vadinasi, kad atsirastų pirmieji stuburiniai, prireikė 3,5 milijardo metų? — Holusas išpūtė savo liemenį. — Gyvybė mano planetoje atsirado, kai jai buvo 350 milijonų metų, o stuburiniai atsirado praėjus vos 1,8 milijardo metų.

— Įdomu, kodėl evoliucija čia užtruko taip ilgai?

— Jau sakiau, — aiškino Holusas, — kad gyvybės raida jūsų ir mūsų pasaulyje manipuliavo Dievas. Galbūt jis turėjo tikslą, jog vienu metu atsirastų įvairios protingos gyvybės formos.

— Ak, — abejodamas ištariau.

— Tačiau net jei tai netiesa, — tęsė Holusas, — yra kita priežastis, dėl kurios visos keliaujančios po kosmosą rasės yra panašiai išsivysčiusios.

Pasąmonėje ėmė suktis kažkokios mintys, Karlo Sagano aiškinimas, kurį kadaise mačiau per televiziją: Dreiko lygtis. Joje buvo keli dėmenys, tarp jų žvaigždžių formavimosi greitis, dalis žvaigždžių, galinčių turėti planetas, ir taip toliau. Sudauginę visus lygties dėmenis, turėtumėte gauti spėjamą protingų civilizacijų, šiuo metu egzistuojančių Paukščių Take, skaičių. Neprisimenu visų lygties dėmenų, tačiau tikrai pamenu paskutinį, nes kai Saganas jį aptarinėjo, mane nukrėtė šiurpas.

Paskutinysis dėmuo buvo technologinės civilizacijos gyvavimo trukmė: metų skaičius nuo radijo transliacijos sukūrimo iki rasės išnykimo. Žmonės rimtai pradėjo transliuoti radiją trečiajame dvidešimto amžiaus dešimtmetyje; jei šaltasis karas būtų virtęs karštuoju, mūsų, kaip technologinės rūšies, gyvavimas tebūtų trukęs trisdešimt metų.

— Turite omenyje civilizacijos gyvavimo trukmę? — paklausiau. — Laiką iki ji pati save susinaikins?

— Manau, jog tai yra viena iš galimybių, — atsakė Holusas. — Mano rasei tikrai buvo iškilę sunkumų mokantis išmintingai naudoti branduolinę energiją. — Ateivis trumpam nutilo. — Man susidarė įspūdis, jog daugelį žmonių kamuoja psichikos sutrikimai.

Tokia akivaizdi temų kaita mane apstulbino.

— Mm, taip. Manau, jog tai tiesa.

— Taip pat ir daugelį forhilnorų, — tęsė Holusas. — Tai irgi kelia susirūpinimą: vystantis technologijoms, lengviau tampa sunaikinti visą populiaciją. Galiausiai technika atsiduria ne tik vyriausybių, bet ir pavienių žmonių rankose — ir kai kurie šių žmonių nėra stabilios psichinės būklės.

Tai buvo sukrečianti mintis. Naujas Dreiko lygties dėmuo: d su indeksu p — dalis jūsų gyvybės formos narių, kurie yra pamišę.

Holuso atvaizdas prisiartino prie manęs.

— Tačiau tai nėra svarbiausias dalykas. Sakiau, kad, prieš susitinkant su jumis, mes, forhilnorai, užmezgėme ryšį su kita gyvybės forma — rydais; tiesą sakant, mes su jais pirmą kartą susitikome maždaug prieš šešiasdešimt metų — kai nuvykome į Delta Pavonis ir ten juos atradome.

Linktelėjau.

— Taip pat sakiau, kad mūsų žvaigždėlaivis, „Merelkas”, prieš atvykdamas čia, be rydų aplankė dar šešias žvaigždžių sistemas. Tačiau jums nepasakiau, kad kiekvienoje šių sistemų kažkada buvo protingų rasių: žvaigždės, kurias jūs vadinate Epsilon Indi, Tau Ceti, Miu Kasiopėja A, Eta Kasiopėja A, Sigma Drakonis ir Grumbridžas 1618. Visose šiose žvaigždėse kažkada buvo protingos būtybės.

— Tačiau jau nebėra?

— Teisingai.

— Ką jūs ten radote? — smalsavau. — Subombarduotus griuvėsius?

Galvą užplūdo keistos nežemiškos architektūros, kurią suklaipė, išlydė ir apdegino branduoliniai sprogimai, vizijos.

— Jokių.

— Tai ką tada?

Holusas išskėtė dvi rankas ir išpūtė pilvą.

— Apleistus miestus, kurių dalis buvo nepaprastai seni — tokie seni, kad buvo giliai palaidoti po apnašų sluoksniu.

— Apleistus? — nusistebėjau. — Norite pasakyti, kad jų gyventojai išvyko kažkur kitur?

Tai patvirtindamos forhilnoro akys susilietė.

— Kur?

— Šis klausimas vis dar kelia apmaudą.

— Ar dar ką nors žinote apie kitas protingas būtybes?

— Labai daug. Jos paliko daug reliktų bei istorinių įrašų, o kartais ir palaidotus arba suakmenėjusius kūnus.

— Ir?

— Ir savo egzistavimo pabaigoje visos šios protingų būtybių rūšys buvo maždaug vienodai pažengusios, nė viena jų nebuvo sukūrusi mašinų, kurių veikimo mes nepajėgtume suprasti. Tiesa, stebino kūnų struktūrų įvairovė, nors jie visi buvo — kokią jūs vartojate frazę? — „gyvybė tokia, kokią mes pažįstame”. Visų kūnai turėjo DNR gyvybės formų.

— Tikrai? O jūs ir rydai taip pat turite DNR?

— Taip.

— Nuostabu.

— Galbūt ir ne, — atšovė Holusas. — Mes manome, kad DNR buvo vienintelė molekulė, pajėgi skatinti gyvybę; jokia kita medžiaga neturi savęs pakartojimo, informacijos saugojimo bei suderinamumo savybių. DNR gebėjimas labai stipriai susispausti leidžia jai egzistuoti mikroskopinių ląstelių branduoliuose, nors ištempta kiekviena DNR molekulė yra ilgesnė nei vieno metro.

Linktelėjau.

— Evoliucijos kurse, kurį dėsčiau, mes svarstėme, ar tai gali padaryti kuri nors kita, ne DNR, molekulė; mums nepavyko rasti alternatyvos, kuri nors kiek tiktų šiam tikslui. Ar visų nežemiškųjų DNR pagrindas yra tos pačios keturios medžiagos: adeninas, timinas, guaninas ir citozinas?

— Ar tai šios? — paklausė Holusas.

Staiga jo holoforminis projektorius išspinduliavo į orą keturias žaliai švytinčias chemines formules: c_5H_5N_5 C_5H_6N_2O_2 C.HNO C_4H_5N_3O

Įdėmiai žiurėjau į jas; jau senokai buvau studijavęs biochemija.

— Hm, taip. Tai šios formulės.

— Tada taip, — atsakė Holusas. — Visur, kur radome DNR, pagrindas yra šios keturios molekulės.

— Tačiau laboratorijoje mes įrodėme, kad galima naudoti ir kitas bazines molekules; mes net sukūrėme dirbtinę DNR, kurioje naudojamos ne keturios, o šešios bazės.

— Abejoju, ar, norint tai pasiekti, buvo reikalinga nepaprasta intervencija, — atšovė Holusas.

— Nežinau, tik spėju, — atsakiau, pagalvodamas apie viską. — Šeši kiti pasauliai, — tariau, bandydamas juos mintyse įsivaizduoti.

Ateivių planetos.

Negyvos planetos.

— Šeši kiti pasauliai, — pakartojau. — Visi apleisti.

— Teisingai.

Ieškojau tinkamo žodžio.

— Tai… baugina.

Holusas dėl to nesiginčijo.

— Orbitoje aplink Sigma Drakonis II, — pasakojo jis, — radome tai, kas buvo panašu į erdvėlaivių laivyną.

— Ar manote, kad įsibrovėliai išnaikino tenykštę gyvybę?

— Ne, — atsakė Holusas. — Buvo akivaizdu, kad erdvėlaivius pagamino tos pačios būtybės, kurios pastatė miestus apačioje esančioje planetoje, o vėliau juos paliko.

— Jie statė kosminius laivus?

— Taip.

— Ir visi paliko planetą?

— Matyt.

— Tačiau nesinaudodami erdvėlaiviais, kuriuos paliko?

— Būtent.

— Tai… paslaptinga.

— Be abejonės.

— O kaip dėl fosilijų šiose planetose? Ar ir jose buvo masiniai išnykimai, sutampantys su mūsiškiais?

Holusas pakrutino savo akių stiebelius.

— Sunku pasakyti; jei būtų lengva išstudijuoti fosilijas, nevykdant mokslinių tyrimų dešimtmečiais ar šimtmečiais, niekada nebūčiau atvykęs pas jus. Tačiau, kiek galime spręsti, ne, nė vienoje iš apleistų planetų nebuvo masinių išnykimų prieš 440, 305, 225,210 ir 65 milijonus metų.

— Ar kurios nors iš šių civilizacijų buvo vienalaikės?

Holusas puikiai mokėjo anglų kalbą, tačiau kartais jam pasitaikydavo nesuprantamų žodžių?

— Atleiskite?

— Ar kuri nors šių civilizacijų gyvavo tuo pat metu kaip ir kažkuri kita?

— Ne. Atrodo, jog seniausioji baigėsi prieš tris milijardus metų; jauniausioje, trečioje Grumbridžo 1618 žvaigždės planetoje, maždaug prieš penkerius tūkstančius metų. Tačiau…

— Taip?

— Tačiau, kaip sakiau, visos protingos gyvybės formos atrodė panašiai išsivysčiusios. Žinoma, architektūriniai stiliai labai skyrėsi. Pavyzdžiui, mūsų inžinieriai išardė orbitinį erdvėlaivį, kurį radome Sigma Drakonis II; jame pritaikyti skirtingi kelių problemų sprendimai palyginti su tais, kuriuos naudojame mes, tačiau erdvėlaivis nebuvo iš esmės daug geresnis — galbūt keliais dešimtmečiais pranokęs tai, ką esame sukūrę. Šitaip buvo visose paliktose planetose: jų gyventojai buvo tik šiek tiek toliau pažengę už rydus ar forhilnorus — ar, beje, už homo sapiens.

— Jūs manote, kad šitaip atsitinka visoms protingoms būtybėms? Jos pasiekia tokį tašką, kai paprasčiausiai palieka savo gimtąsias planetas?

— Būtent, — atsakė Holusas. — Arba kažkas — galbūt pats Dievas — atvyksta ir jas pasiima.

5

Holuso buvimą smarkiai išreklamavo KOM narių skyrius („Remkite muziejų, pritraukiantį lankytojus iš viso pasaulio — ir net už jo ribų!”), tad pirmąją savaitę po forhilnoro apsilankymo lankytojų skaičius gerokai išaugo. Tačiau kai pasidarė aišku, jog mažai tikėtina, kad kosminis keltas vėl nusileis ir ateivis iš kosmoso vėl vaikščios šaligatviu, pakils laiptais bei pereis vestibiulį, lankytojų minios vėl sumažėjo iki įprasto lygio.

Daugiau nebemačiau KSŽT agentų. Ministras pirmininkas iš tiesų buvo užsukęs į KOM susitikti su Holusu; suprantama, jog Kristina jo apsilankymą pavertė įspūdinga fotosesija. Keli žurnalistai oficialiai paprašė Kretjeno, kad šis užtikrintų, jog ateiviui bus leidžiama neužpuldinėjamam tęsti darbą — būtent to norėjo Kanados žmonės, remiantis Maklyno apklausos duomenimis. Ministras pirmininkas iš tiesų patikino, kad taip ir bus, tačiau aš įtariu, jog KSŽT operatyviniai darbuotojai kažkur tykojo nematomi.

Ketvirtąją Holuso lankymosi Toronte dieną aš su juo vėl buvau saugyklų centro rūsyje įsikūrusioje kolekcijų salėje. Ištraukęs metalinį stalčių, rodžiau Holusui skalūno luitą su puikiai išsilaikiusiu euripteridu. Pavyzdį perkėlėme ant darbastalio, ir Holusas dešine akimi pažvelgė pro smarkiai didinančią lupą, pritvirtintą prie metalinio rėmo, kurios lęšį apšvietė fluorescencinis vamzdelis. Trumpam susimąsčiau apie šio reiškinio fiziką: į padidintą atvaizdą žvelgė imituojama akis, o informacija kažkaip buvo perduodama tikrajam Holusui, skrendančiam orbitoje virš Ekvadoro.

Žinau, žinau, — tikriausiai man nereikėjo kreipti į tai dėmesio. Tačiau, po velnių, po to, kai Holusas apie tai užsiminė, naktimis negalėjau užmigti.

— Iš kur žinote, — galiausiai paklausiau jo, — kad buvo visatos kūrėjas?

Holuso akių stiebeliai išlinko ir pažvelgė į mane.

— Visata buvo aiškiai suprojektuota; o jei yra projektas, turėjo būti ir projektuotojas.

Pajudinau kaktos raumenis, kaip darydavau, kai norėdavau kilstelėti antakius.

— Man ji atrodo atsitiktinė, — paprieštaravau. — Turiu omenyje tai, kad žvaigždės nėra išdėstytos geometrinėmis figūromis.

— Atsitiktinume slypi didis grožis, — atšovė Holusas. — Tačiau aš kalbu apie fundamentalesnį projektą. Visatos svarbiausi parametrai yra tiksliai suderinti beveik idealiu laipsniu, kad galėtų palaikyti gyvybę.

Buvau gana tvirtai įsitikinęs, jog žinau, kurlink jis pakreips kalbą, tačiau paklausiau:

— Kaip?

Kad ir kaip ten būtų, pamaniau, kad jis gali žinoti kažką, ko nežinau aš, ir iš tiesų, mano didelei nuostabai, būtent taip ir atsitiko.

— Jūsų mokslas žino keturias pagrindines jėgas; tačiau iš tiesų jų yra penkios, tik jūs dar neatradote penktosios. Jums žinomos keturios jėgos yra gravitacija, elektromagnetizmas, silpnoji branduolinė jėga ir stiprioji branduolinė jėga; penktoji jėga yra atstūmimo, veikianti itin dideliais atstumais. Visų šių jėgų stiprumas labai kinta, tačiau jei jis nors truputį skirtųsi nuo dabartinio, visata, kokią mes pažįstame, neegzistuotų ir gyvybė niekada neatsirastų. Paimkime, pavyzdžiui, gravitaciją; jei ši jėga būtų nors truputėlį stipresnė, visata jau seniai būtų suirusi. Jei ji būtų bent šiek tiek silpnesnė, žvaigždės niekada nebūtų susiformavusios.

— Truputį, — tarsi aidas pakartojau.

— Taip, jei kalbame apie tuos du scenarijus; aš turiu omenyje šimtus ir tūkstančius kartų. Norite geresnio pavyzdžio? Puiku. Suprantama, jog žvaigždės privalo išlaikyti pusiausvyrą tarp gravitacinės jėgos, savo masės, kuri stengiasi jas suardyti, ir savo skleidžiamos šviesos bei šilumos sukeltos elektromagnetinės jėgos. Tik siaurame šių jėgų reikšmių diapazone galima išlaikyti pusiausvyrą, leidžiančią žvaigždėms egzistuoti. Vienu kraštutiniu atveju susiformuoja mėlynosios milžinės, kitu — raudonosios nykštukės, bet nė vienoje šių žvaigždžių rūšių sistemoje negali atsirasti gyvybė. Laimei, beveik visos žvaigždės patenka į tarpą tarp šių kraštutinumų — būtent dėl akivaizdaus skaitmeninio pagrindinių gamtos konstantų sutapimo. Jei, pavyzdžiui, gravitacijos stiprumas skirtųsi — luktelkite; privalau tai paversti į jūsų dešimtainę sistemą — viena 10^40 dalimi, šis skaitmeninis sutapimas būtų pažeistas, ir visos visatos žvaigždės būtų arba mėlynosios milžinės, arba raudonosios nykštukės; nebūtų geltonų saulių, šviečiančių panašioms į Žemę planetoms.

— Tikrai? Tik viena 10^40 dalimi?

— Taip. Panašiai yra ir su stipriąja branduoline jėga, laikančia atomų branduolius krūvoje, nors teigiamo krūvio protonai ir stumia vienas kitą: jei ši jėga būtų nors truputėlį silpnesnė nei yra, atomai niekada nesusiformuotų — jiems to neleistų padalyti protonų atostūmio jėga. O jei ji būtų nors truputėlį stipresnė, galėtų egzistuoti tik vandenilio atomas. Ir vienu, ir kitu atveju visatoje nebūtų žvaigždžių, o planetose gyvybės.

— Vadinasi, jūs norite pasakyti, kad kažkas parinko šiuos duomenis?

— Būtent.

— Iš kur žinote, kad tai nėra vieninteliai dydžiai, kuriuos gali turėti šios konstantos? — paklausiau. — O gal tiesiog kitaip ir būti negali.

Ateivio liemuo išsipūtė.

— Įdomi mintis. Tačiau mūsų fizikai įrodė, kad teoriškai iš tiesų įmanomi ir kiti rodikliai. O tikimybė, kad dabartiniai dydžiai atsirado atsitiktinai, yra vienas iš šešių su tiek nulių, kad galite įrašyti nulį į kiekvieną visatos neutroną bei protoną, ir vis tiek skaičius nebus užrašytas iki galo.

Linktelėjau. Esu girdėjęs įvairius samprotavimus šiuo klausimu. Atėjo metas ištraukti savo kozirį.

— Galbūt iš tiesų egzistuoja visos galimos šių konstantų reikšmės, — sutikau, — tačiau skirtingose visatose. Galbūt yra begalinis lygiagrečių visatų skaičius, kurių kiekvienoje nėra gyvybės, nes jai atsirasti neleidžia fiziniai parametrai. Jei taip, tada nėra nieko nuostabaus, kad mes esame šioje visatoje, turint omenyje tai, jog tai vienintelė iš visų įmanomų visatų, kurioje mes galime būti.

— Ak, — pertraukė Holusas. — Suprantu…

Patenkintas savimi, susikryžiavau rankas ant krūtinės.

— Suprantu, — tęsė ateivis, — kur slypi jūsų neteisingo supratimo šaknys. Praeityje dauguma mano pasaulio mokslininkų buvo ateistai arba agnostikai. Mes seniai žinojome apie akivaizdžias tiksliai suderintas jėgas, valdančias mūsų visatą; man susidaro įspūdis, kad ir jūs jau esate kažkiek su jomis susipažinę. Ir tas pats argumentas — jog galbūt yra begalinis skaičius visatų, kuriose egzistuoja alternatyvių pagrindinių konstantų reikšmių kontinuumas — leido ankstesnėms forhilnorų mokslininkų kartoms atmesti kūrėjo sąvoką. Kaip jūs sakote, jei kažkur kitur egzistuoja visos įmanomos reikšmės, nieko nuostabaus, kad yra viena visata, valdoma tam tikru reikšmių rinkiniu, kurio dėka yra įmanoma gyvybė.

Tačiau pasirodo, kad nėra jokių ilgalaikių lygiagrečių visatų, kurios tuo pačiu metu egzistuotų su mūsiške; jų ir negali būti. Mano pasaulio fizikams pavyko sukurti tai, ką, matyt, bando padaryti jūsiškiai: didžiąją vieningą teoriją, apimančią viską. Per jūsų televiziją bei radiją nedaug sužinojau apie žmonių įsitikinimus kosmologijos klausimais, tačiau jei jūs laikotės ką tik pareikšto įsitikinimo, spėju, kad jūsų kosmologai dabar yra stadijoje, kurioje mano, jog visata greičiausiai atsirado pagal didžiojo sprogimo modelį. Ar aš teisus?

— Taip, — atsakiau.

Holusas pasiūbavo.

— Forhilnoro fizikai irgi laikėsi šio įsitikinimo — nuo jo priklausė daugelio reputacija — kol nebuvo atrasta penktoji sąveikos rūšis, penktoji pagrindinė jėga; šis atradimas buvo susijęs su revoliuciniu perversmu energijos gavybos srityje, leidusiu mums įgreitinti erdvėlaivius beveik iki šviesos greičio, nepaisant reliatyvumo teorijos teiginio, kad erdvėlaivių masė, artėjant prie šio greičio, nepaprastai padidėja.

Holusas pamindžikavo savo šešiomis kojomis ir tęsė toliau:

— Didžiojo sprogimo modeliui reikia, kad visata būtų plokščia: nei atvira, nei uždara, kuri iš esmės gyvuotų begalinį laiką; tačiau pagal šį modelį įmanomas lygiagrečių visatų egzistavimas. Bet, norint įvesti penktąją jėgą, teko modifikuoti šią teoriją, kad būtų išsaugota simetrija; po šios modifikacijos atsirado nuosekli didžioji vieninga teorija — kvantinė teorija, įvertinanti visas jėgas, įskaitant gravitaciją. Didžiojoje vieningoje teorijoje yra trys svarbios nuostatos.

Pirma, mūsų visata yra ne plokščia, o uždara: ji iš tiesų prasidėjo didžiuoju sprogimu ir egzistuos dar daug milijardų metų, tačiau galiausiai susispaus į juodąją skylę per didįjį susitraukimą.

Antra, šis, dabartinis, sukūrimo ciklas eina ne daugiau kaip po aštuonių didžiojo sprogimo ir didžiojo susitraukimo svyravimų — mes esame ne begalinėje visatų grandinėje, o tik vienoje iš nedaugelio kada nors egzistavusių visatų.

— Tikrai? — nusistebėjau.

Buvau įpratęs, kad kosmologija man pateiktų arba begalybę, arba reikšmes, tiksliai lygias vienetui. Aštuoni atrodė neįprastas skaičius, todėl tai ir pasakiau.

Holusas sulenkė kojas per viršutinius sąnarius.

— Supažindinote mane su Cenu — jūsų etatiniu astronomu. Pasikalbėkite su juo; Čenas tikriausiai pasakys, jog net jūsų didžiojo sprogimo modelis, reikalaujantis, kad visata būtų plokščia, leidžia daryti prielaidą, jog prieš tai buvo labai ribotas svyravimų skaičius, jei jų buvo apskritai. Įtariu, kad Čenui atrodys visai logiška sužinoti, jog dabartinė tikrovės iteracija yra viena iš labai mažo kada nors egzistavusių visatų skaičiaus.

Holusas nutilo, po to tęsė toliau:

— Ir trečioji didžiosios vieningos teorijos nuostata yra tokia: jokia lygiagreti visata neegzistuoja kartu su mūsiške ir neegzistavo kartu nė su viena iš ankstesnių visatų, išskyrus visiškai identiškas visatas su tiksliai tomis pačiomis fizinėmis konstantomis, kurios trumpam buvo atsiskyrusios nuo dabartinės visatos, tačiau beveik tuojau pat vėl su ja susijungė, šitaip sukeldamos kai kuriuos kvantinius reiškinius.

Reikia pripažinti, kad išsakytų nuostatų pagrindimo matematinis aparatas yra gana painus, tačiau ironiška yra tai, jog rydai intuityviai sukūrė identišką modelį. Visa ko teorija leido padaryti gausybę prognozių, kurios vėliau buvo eksperimentiškai patvirtintos; ši teorija išlaikė visus testus. Kai supratome, kad negalime remtis supratimu, jog ši visata yra viena iš daugelio, intelektualaus projekto argumentas tapo svarbiausiu forhilnorų protui. Kadangi mūsiškė visata yra viena iš maksimaliai devynių kada nors egzistavusių, kad turėtų šiuos neįtikėtinus projektinius parametrus, reiškia, jog juos iš tiesų parinko protas.

— Net jei galbūt keturių — atleiskite, penkių — pagrindinių jėgų reikšmės yra tariamai visiškai neįtikėtinos, — paprieštaravau, — tai viso labo tėra penki atskiri sutapimai ir, nors tai labai neįtikėtina, penki sutapimai iš tiesų galėjo įvykti atsitiktinai vos per devynias iteracijas.

Holusas pasisūpavo.

— Jūsų atkaklumas intriguoja, — pareiškė jis. — Tačiau ne tik penkių jėgų reikšmės yra, matyt, suprojektuotos; daugelis kitų visatos funkcionavimo aspektų taip pat atrodo labai tiksliai suderinti.

— Pavyzdžiui?

— Jūs ir aš esame sudaryti iš sunkiųjų elementų: anglies, deguonies, azoto, kalio, geležies ir taip toliau. Kai visata gimė, vieninteliai tuo metu egzistavę elementai buvo vandenilis bei helis, ir jų santykis buvo maždaug trys su vienu. Tačiau branduoliniuose žvaigždžių žaizdruose vandenilis jungiasi į sunkesnius elementus, ir atsiranda anglis, deguonis ir taip toliau, žodžiu — visa periodinė lentelė. Visi sunkieji elementai, iš kurių sudaryti mūsų kūnai, buvo nukalti seniai mirusių žvaigždžių branduoliuose.

— Žinau. „Mes visi esame žvaigždžių medžiaga”, — kaip mėgdavo sakyti Karlas Saganas.

— Būtent. Iš tiesų jūsų ir mano pasaulio mokslininkai mus vadina angliavandeniliais grindžiamomis gyvybės formomis. Tačiau tai, kad anglį sukuria žvaigždės, labai priklauso nuo anglies branduolio rezonansinės būsenos. Kad atsirastų anglis, du helio branduoliai privalo būti sukibę tol, kol įjuos smogs trečiasis — trys helio branduoliai suteikia šešis neutronus bei šešis protonus, o tai ir yra anglies receptas. Tačiau jei anglies rezonansinis lygis būtų vos keturiais procentais žemesnis, toks tarpinis poravimasis nevyktų, ir anglis nebūtų sukurta, vadinasi, nebūtų jokios organinės chemijos. Šie sunkieji elementai yra Žemėje todėl, kad tam tikra žvaigždžių dalis — koks tai žodis? Kai sprogsta didelė žvaigždė?

— Supernova, — pasufleravau.

— Taip. Šie sunkieji elementai yra čia todėl, kad tam tikra žvaigždžių dalis virsta supernovomis ir išspjauna savo jungimosi produktus į tarpžvaigždinę erdvę.

— Vadinasi, jūs teigiate, jog tai, kad žvaigždė tampa supernova, yra kažkas, ką taip pat turi suprojektuoti Dievas?

— Tai nėra taip primityvu.

Pauzė.

— Ar žinote, kas atsitiktų Žemei, jei kuri nors netoli esanti žvaigždė taptų supernova?

— Jei mes būtume pakankamai arti, įtariu, jog iškeptume.

Aštuntajame dvidešimto amžiaus dešimtmetyje Deilas Raselas propagavo teoriją, kad gyvūnų išnykimo kreidos laikotarpio pabaigoje priežastis buvo netoli esančios supernovos sprogimas.

— Būtent. Jei per pastaruosius kelis milijardus metų kada nors būtų atsiradusi vietinė supernova, jūsų čia nebūtų. Beje, nė vieno iš mūsų nebūtų, nes mūsų pasauliai yra gana arti vienas kito.

— Vadinasi, supernovos negali atsirasti per dažnai ir…

— Teisingai. Tačiau jos taip pat negali atsirasti ir per retai. Būtent supernovų sprogimų sukeltos smūgio bangos sukelia planetų sistemų formavimąsi iš dulkių debesų, supančių kitas žvaigždes. Kitaip sakant, jei netoli jūsų saulės niekada nebūtų buvę jokios supernovos, dešimt planetų, skriejančių aplink saulę, nebūtų susiformavusios.

— Devynios, — pataisiau jį.

— Dešimt, — tvirtai pakartojo Holusas. — Nesiliaukite stebėję.

— Jo akių stiebeliai susiūbavo. — Ar matote keblumą? Kai kurios žvaigždės turėjo virsti supernovomis, kad atsirastų sunkieji elementai, reikalingi formuotis gyvybei, tačiau jei susiformuotų per daug supernovų, jos būtų išnaikinusios užsimezgusią gyvybę. O jei jų atsirastų nepakankamai, būtų labai nedaug planetinių sistemų. Lygiai kaip pagrindinės fizinės konstantos ir anglies rezonansiniai lygiai, ir vėl atrodo, jog supernovų atsiradimo tempas buvo tiksliai parinktas iš labai siauro galimai priimtinų reikšmių diapazono; bet koks žymesnis nukrypimas reikštų visatą be gyvybės ar net be planetų.

Stengiausi tvirčiau atsiremti kojomis į žemę. Suskaudo galvą.

— Tai taip pat galėjo būti atsitiktinis sutapimas, — pareiškiau.

— Tai arba atsitiktinis sutapimas, uždėtas ant kito tokio sutapimo, — atsakė Holusas, — arba sąmoningas projektas. Dar daugiau. Pavyzdžiui, paimkime vandenį. Visos mums žinomos gyvybės formos išsivystė vandenyje, ir visųjų biologiniams procesams reikalingas vanduo. Nors atrodo, jog vanduo yra paprastas cheminis junginys — tik du vandenilio atomai, susijungę su deguonies atomu — iš tiesų tai nepaprasta medžiaga. Kaip žinote, dauguma cheminių junginių vesdami traukiasi, o šildami plečiasi. Vanduo irgi šitaip elgiasi, tačiau tik tol, kol pradeda užšalti. Tada jis elgiasi stulbinamai: vanduo pradeda plėstis, nors vis labiau šąla, ir iš tiesų tampa mažiau tankus nei tada, kai buvo skystis. Žinoma, jog būtent dėl to ledas plūduriuoja, o ne skęsta. Mes esame taip įpratę tai matyti, ar tai būtų ledo kubeliai gėrimo stiklinėje, ar padengusi tvenkinį pluta, kad paprastai net nesusimąstome. Tačiau kitos medžiagos šitaip nesielgia: sušaldytas anglies dvideginis — tai, ką jūs vadinate sausu ledu — skęsta skystame anglies dvideginyje; švino luitas paskęs išlydyto švino katile.

Tačiau vandens ledas plūduriuoja — ir jei jis šitaip nesielgtų, gyvybė būtų neįmanoma. Jei ežerai ir vandenynai užšaltų iš apačios į viršų, už ekvatoriaus juostų nebūtų jokios jūros ar ežerų dugno ekologijos. Tiesą sakant, jei jie pradėtų užšalti, vandens kūnai šaldami sukietėtų ir amžiams tokie išliktų; būtent po ledu tekančio vandens srovė skatina tirpimą pavasarį — štai kodėl ledynai, po kuriais nėra tokių srovių, tūkstantmečius egzistuoja sausumoje šalia skystų ežerų.

Įdėjau euripterido fosiliją atgal į stalčių.

— Sutinku, kad vanduo — nepaprasta medžiaga, tačiau…

Holusas suglaudė akis.

— Tačiau šis keistas plėtimasis prieš užšąlant nėra vienintelė nuostabi vandens terminė savybė. Tiesą sakant, vanduo turi septynis skirtingus terminius parametrus, ir visi jie chemijos pasaulyje yra unikalūs ar beveik unikalūs, ir visi jie yra būtini gyvybei egzistuoti. Tikimybę, kad bet kuris jų įgytų reikšmę, nukrypusią nuo tos, kurią turi, reikia dauginti iš tikimybės, jog ir kitų šešių parametrų reikšmės bus panašiai nukrypusios. Tikimybė, kad vanduo atsitiktinai turėtų šias unikalias termines savybes, yra beveik lygi nuliui.

— Beveik, — pakartojau, tačiau balsas pradėjo tuščiai skambėti net man pačiam.

Holusas nekreipė į mane dėmesio.

— Vanduo yra unikalus ne tik dėl savo terminių savybių. Iš visų medžiagų tik skysto seleno paviršiaus įtempimo jėga yra didesnė už vandens. Būtent dėl didelės paviršiaus įtempimo jėgos vanduo giliai įsiskverbia į plyšius akmenyse ir, žinoma, kaip pastebėjome, elgiasi neįtikėtinai, nes plečiasi užšaldamas ir skaldo šiuos akmenis. Jei vandens paviršiaus įtempimo jėga būtų mažesnė, nevyktų dirvos formavimosi procesas. Maža to: jei vandens klampa būtų didesnė, negalėtų atsirasti apytakos sistemos — jūsų ir mano kraujo plazma iš esmės yra jūros vanduo, tačiau nėra tokių biocheminių procesų, kurie galėtų teikti širdžiai energiją, reikalingą pakankamai ilgą laiką pumpuoti pastebimai klampesnį skystį.

Ateivis nutilo.

— Galėčiau tęsti, — tarė jis, — pasakodamas apie nuostabius, rūpestingai suderintus parametrus, dėl kurių gyvybė tampa įmanoma, tačiau tiesa yra paprasta: jei bet kuris jų — nors vienas iš šios ilgos grandinės — būtų kitoks, visatoje nebūtų gyvybės. Mes arba esame neįsivaizduojamai neįtikėtinas laimingas atsitiktinumas — kur kas labiau neįtikėtinas nei tikimybė ištisą šimtmetį kiekvieną savaitę laimėti jūsų provincijos loterijoje — arba visata ir jos komponentai buvo tikslingai bei labai rūpestingai suprojektuota, kad galėtų atsirasti gyvybė.

Krūtinę nutvilkė skausmas, tačiau nekreipiau į jį dėmesio.

— Ir vis tiek tai netiesioginis Dievo buvimo įrodymas, — atrėžiau.

— Jūs žinote, — atsakė Holusas, — kad esate didelė mažuma net savo rūšyje. Pagal tai, ką mačiau per CNN, šioje planetoje yra tik 220 milijonų ateistų, o iš viso gyventojų 6 milijardai. Tai tik trys procentai viso gyventojų skaičiaus.

— Kalbant apie faktus, tiesa nėra demokratiškai atrandama, — atšoviau. — Dauguma žmonių nemąsto kritiškai.

Holuso balse pasigirdo nusivylimo gaidelės.

— Tačiau jūs esate išsilavinęs, kritiškas mąstytojas, ir aš jums matematinėmis sąvokomis, kurios labiau nei bet kas moksle yra įtikinamos, paaiškinau, kodėl Dievas privalo egzistuoti — ar bent privalėjo kažkada egzistuoti. Ir jūs vis tiek neigiate jo buvimą.

Skausmas krūtinėje stiprėjo. Žinoma, jis nurims.

— Taip, — atsakiau. — Aš neigiu Dievo buvimą.

6

— Sveiki, Tomašai, — kreipėsi į mane daktaras Nogučis tą lemtingą praėjusių metų spalio dieną, kai atėjau aptarti testų, kuriuos jis paskyrė, rezultatus. Nogučis visada mane vadino ne Tomu, o Tomašu. Mes pakankamai ilgai pažinojome vienas kitą, kad galėtume kreiptis sutrumpintais vardais, tačiau gydytojui patiko oficialumas, jis tarsi norėjo išlaikyti atstumą, bylojantį: „Aš esu gydytojas, o jūs pacientas”. — Prašom sėstis.

Taip ir padariau.

Daktaras Nogučis negaišo laiko įžangai.

— Tai plaučių vėžys, Tomašai.

Mano pulsas padažnėjo. Žandikaulis atvėpo.

— Atleiskite, — sumurmėjau.

Galvoje pynėsi milijonai minčių. Gydytojas tikriausiai suklydo; jis, matyt, paėmė kažkieno kito ligos istoriją; ką pasakysiu Siuzanai? Staiga mano burna išdžiūvo.

— Ar esate tikras?

— Užaugintos iš jūsų skreplių kultūros buvo absoliučiai diagnostinės, — atsakė Nogučis. — Nekyla jokių abejonių, kad tai vėžys.

— Ar galima jį operuoti? — pagaliau išspaudžiau.

— Turėsime tai nustatyti. Jei ne, bandysime švitinti ir taikyti chemoterapiją.

Akimirksniu pridėjau ranką prie galvos ir paliečiau plaukus.

— Ar… ar tai bus veiksminga?

Nogučis raminamai nusišypsojo.

— Tai gali būti labai veiksminga.

Ką reiškė „gali būti”, aš nenorėjau išgirsti „gali būti”, man reikėjo tikrumo.

— O kaip dėl… persodinimo?

Nogučio balsas tapo tylesnis.

— Kasmet nedaug atsiranda plaučių persodinimui. Per mažai donorų.

— Galėčiau nuvykti į Valstijas, — bandžiau siūlyti.

Apie tai galima kasdien perskaityti laikraštyje „Toronto Star”, ypač po to, kai prasidėjo Hariso sveikatos priežiūros finansavimo apkarpymai: kanadiečiai vyksta gydytis į JAV.

— Jokio skirtumo. Visur trūksta plaučių. Beje, tai gali nieko nepadėti; privalėsime patikrinti, ar vėžys neišplito.

Norėjau paklausti: „Ar mirsiu?”, tačiau klausimas man atrodė per daug tiesmukiškas.

— Išsaugokite teigiamą nuostatą, — tęsė Nogučis. — Jūs dirbate muziejuje, tiesa?

— Aha.

— Tada jūsų sveikatos draudimas tikriausiai yra puikus. Ar pagal jį apmoka už receptinius vaistus?

Linktelėjau.

— Gerai. Štai vaistai, kurie bus naudingi. Jie nėra pigūs, tačiau jei moka draudimas, jums nereikia rūpintis. Bet, kaip sakiau, privalome patikrinti, ar vėžys neišplito. Nusiųsiu jus pas onkologę Šventojo Mikalojaus ligoninėje. Ji jumis pasirūpins.

Linktelėjau jausdamas, kaip byra mano pasaulis.

Kartu su Holusu grįžome į mano kabinetą.

— Jūs įrodinėjate, — tariau, — kad kosmose žmonėms ir kitoms gyvybės formoms yra skirta ypatinga vieta.

Panašus į vorą ateivis persislinko į kitą kabineto pusę.

— Mes iš tiesų užimame ypatingą vietą, — atsakė jis.

— Na, nežinau, kaip vystėsi mokslas Beta Hydri III, Holusai, tačiau čia, Žemėje, mokslo raida nuolatos mus išstumdavo iš bet kokios išskirtinės padėties sosto. Mano kultūra kadaise galvojo, kad mūsų pasaulis yra visatos centre, tačiau paaiškėjo, jog tai klaida. Mes taip pat manėme, kad esame sukurti tiksliai pagal Dievo atvaizdą, bet tai taip pat buvo klaida. Kiekvieną kartą, kai pagalvodavome, jog esame kažkuo ypatingi — arba mūsų planeta ar saulė — mokslas parodydavo, kad klydome.

— Tačiau tokios kaip mes gyvybės formos iš tiesų yra ypatingos, — ginčijosi forhilnoras. — Pavyzdžiui, mūsų visų masė yra to paties laipsnio. Nė vienos protingos rūšies, įskaitant ir tas, kurios paliko savo pasaulius, vidutinė suaugusio kūno masė nebuvo mažesnė už penkiasdešimt kilogramų ar didesnė už penkis šimtus. Mes visi esame maždaug dviejų metrų, matuojant ilgiausia kryptimi — tiesą sakant, civilizuota gyvybė negalėtų egzistuoti gerokai trumpesniame nei pusantro metro kūne.

Vėl pamėginau kilstelėti antakius.

— Kodėl tai turėtų galioti Žemėje?

— Tai galioja visur, ne tik Žemėje, nes mažiausias ilgai degantis laužas yra penkiasdešimties centimetrų skersmens, o norint manipuliuoti laužu, reikia būti už jį šiek tiek didesniam. Suprantama, jog be ugnies negali būti metalurgijos, o bejos ir sudėtingos technikos. — Jis vėl nutilo ir pasiūbavo. — Suprantate? Mes visi išsivystėme tokio dydžio, kad galėtume naudoti ugnį — ir šis dydis yra tiksliai visatos logaritminiame viduryje. Didžiausias visatos matmuo yra maždaug dešimt keturiasdešimtuoju laipsniu didesnis už mus, o mažiausia jos sudėtinė dalis yra dešimt keturiasdešimtuoju laipsniu mažesnė. — Holusas pažvelgė į mane ir pasiūbavo aukštyn bei žemyn. — Mes iš tiesų esame kūrinio centre, jei tik žinote, kaip į šį kūrinį žiūrėti.

Kai pradėjau dirbti KOM, visa antrojo aukšto priekinė dalis buvo skirta paleontologijai. Šiauriniame sparne, tiesiai virš suvenyrų parduotuvių ir užkandinių, visada būdavo stuburinių paleontologijos ekspozicijos — vadinamoji „Dinozaurų galerija”, — o pietiniame sparne iš pradžių buvo bestuburių paleologinė galerija; tiesą sakant, žodžiai „Paleontologijos muziejus” tebėra ten iškalti sienos viršuje.

Tačiau bestuburių galerija buvo uždaryta kažin kada, o 1999 metais šie plotai buvo iš naujo atverti publikai kaip „Atradimų galerija” — būtent tokios pramogos patinka racionaliajai Kristinai Dorati: vaikams įrengti interaktyvūs displėjai, iš kurių nieko rimta neišmoksi. Naujosios galerijos reklaminiai plakatai metro skelbė: „Įsivaizduokite, kas būtų, jei muziejui vadovautų aštuonmetis.” Kaip kartą yra pasakęs Džonas Lenonas, lengva, jei bandai.

Mūsų pasididžiavimas ir džiaugsmas stuburinių paleontologijos skyriuje — parazaurolofo griaučiai su didinga metro ilgio skiautere. Visi pavyzdžiai bet kuriame kitame pasaulio muziejuje yra mūsų dinozauro kopijos. Tiesą sakant, net Atradimų galerijoje yra mūsų parazaurolofo, gulinčio ant dirbtinės senovinės uolienos, kopija. Vaikai su mediniais plaktukais ir kaltais stebi dinozaurą ištisas dienas, dažniausiai užkėlę savo sėdynes ant didingos kaukolės.

Tiesiai priešais stuburinių paleontologijos galeriją yra vidinis balkonas, išeinantis į rotondą, kurios marmurines grindis puošia subtilus sprogstančios žvaigždės piešinys. Priešingoje pusėje, Atradimų galerijoje, yra kitas balkonas. Tarp šių balkonų, virš pagrindinio įėjimo su stiklinėmis durimis, yra trys vertikalūs tamsinto stiklo langai.

Prieš muziejui atveriant duris lankytojams, pravedžiau Holusą per stuburinių paleontologijos galeriją. Mes turime geriausią pasaulyje hadrozauridų kolekciją. Mes taip pat turime įspūdingą albertozaurą, grėsmingą čazmozaurą, dvi dinamiškas alozauro kopijas ir puikų stegozaurą, be to, pleistoceno periodo žinduolių ekspoziciją — sieną, nukabinėtą primatų bei hominidų liekanų kopijomis, La Bri deguto nuotėkų eksponatą, standartinę arklio evoliucijos seką ir nuostabią vėlyvojo kreidos laikotarpio povandeninio pasaulio dioramąsu pleziozaurais, mozazaurais ir amonitais.

Taip pat nusivedžiau Holusą į nekenčiamą Atradimų galeriją, kur karališkasis tiranozauras stūkso virš nelemtojo parazaurolofo, sumontuoto ant grindų. Holusą pakerėjo visos fosilijos.

Be to, jam parodžiau daugybę dinozaurų piešinių, kuriuose jie pavaizduoti tokie, kokie galėjo atrodyti gyvi, ir paprašiau, kad Abdusas įrašytų Holusui į vaizdajuostę „Juros periodo parko” kopiją.

Taip pat daug laiko praleidome su irzliu senuoju Džonsiu, apžiūrinėdami bestuburių paleontologines kolekcijas; Džonsis turėjo be galo daug trilobitų.

Nusprendžiau, jog atėjo metas teisingumui. Pačioje pradžioje Holusas pažadėjo pasidalyti informacija, kurią surinko jo gentainiai. Laikas pradėti ją kaupti. Paprašiau, kad Holusas papasakotų apie gyvybės formų evoliucijos istorijąjo pasaulyje.

Maniau, jog Holusas atsiųs man knygą. Tačiau jis padarė daugiau.

Kur kas daugiau.

Holusas paaiškino, kad, norint tai deramai padaryti, jam reikia tam tikros erdvės, tad mes palaukėme, kol muziejus užsidarys. Atvaizdas trumpam pašmėžavo mano kabinete ir išnyko. Paaiškėjo, jog yra paprasčiau man nešiotis holoforminį projektorių iš vienos vietos į kitą nei atvaizdui vaikščioti kartu su manimi muziejaus koridoriais, nes beveik visi — saugotojai, doktorantai, valytojos, lankytojai — rasdavo priežastį mus sustabdyti ir pasišnekučiuoti su ateiviu.

Liftu nusileidau į pagrindinį aukštą, prie plačių akmeninių laiptų, supančių Nisgos totemo stulpą ir einančių į rūsį. Tiesiai po pagrindine rotonda buvo mūsų vadinamoji žemutinė rotonda. Didelė atvira erdvė, nudažyta uždarytos grietine pomidorų sriubos spalva, buvo KOM teatro, įsikūrusio po antrame aukšte esančiomis suvenyrų parduotuvėmis, vestibiulis.

Paprašiau pagalbinio personalo pastatyti ant trikojų penkias vaizdo kameras, kad galėčiau įrašyti tai, ką Holusas ketina man parodyti — žinojau, jog jis nenori, kad žmonės žiūrėtų per aštuonis pečius, kai ateivis dirbs; tačiau Holusas suprato, jog gaudami iš jo informaciją kaip užmokestį, privalome ją įrašyti. Pastačiau holoforminį projektorių plačių grindų viduryje ir pabeldžiau į jį kviesdamas forhilnoro džiną. Holusas ir vėl pasirodė, ir aš pirmą kartą išgirdau forhilnorų kalbą, kai ateivis dalijo nurodymus projektoriui. Jie skambėjo tarsi daina, ir Holusas harmonizavo pats su savimi.

Staiga vestibiulį pakeitė neįtikėtinas, nežemiškas vaizdas. Negalėjau atspėti, ar reginys tikras, panašiai kaip ir su Holuso atvaizdu; jaučiausi tarsi būčiau perkeltas per kelias dešimtis šviesmečių į Beta Hydri III.

— Suprantama, jog tai imitacija, — paaiškino Holusas, — tačiau mes manome, kad ji tiksli, nors gyvūnų spalvos yra spėjamos. Šitaip mano pasaulis atrodė prieš septyniasdešimt milijonų metų, prieš pat naujausią masinį išnykimą.

Ausyse pajutau širdies tvinksnius. Sutrepsėjęs kojomis, pajutau raminantį žemutinės rotondos grindų kietumą — vienintelį įrodymą, jog dar tebesu Toronte.

Dangus buvo toks pat žydras, kaip ir žemėje, ir jame tvyrojo audros debesys; matyt, azotodeguonies atmosferos, prisotintos vandens garų, fizika yra universali. Landšaftą sudarė švelniai banguojančios kalvos, taip pat matėsi apsuptas smėlio tvenkinys, telkšantis maždaug toje vietoje, kurioje iš tiesų yra Nisgos totemo stulpas. Saulė buvo tokia pat blyškiai geltona kaip mūsiškė, ir atrodė tokio paties dydžio, kaip mums iš Žemės atrodo mūsų saulė. Žinyne paskaičiau apie Beta Hydri: ji yra 1,6 karto didesnė ir 2,7 karto ryškesnė už saulę, tad forhilnorų gimtosios planetos orbita turėtų būti labiau nutolusi nei Žemės orbita nuo Saulės.

Visa augmenija buvo žalia — chlorofilas, dar vienas junginys, Holuso teigimu įrodantis intelektualaus projekto požymius, buvo geriausiai savo paskirtį atliekanti cheminė medžiaga, kad ir kokiame pasaulyje jis būtų. Lapų funkciją atliekančios augalų dalys buvo idealiai apvalios ir iš apačios paremtos centriniu stiebeliu. Ir to, kas buvo medžių ekvivalentai, kamienus dengė ne žievė, o skaidri medžiaga, panaši į Holuso akis dengiančius kristalus.

Vis dar matėsi greta manęs stovintis Holusas. Atrodė, jog kelių gyvūnų, kuriuos mačiau, kūno sandara buvo tokia pati kaip Holuso, nors jų aštuonios galūnės buvo nediferencijuotos: visos naudojamos judėti, o ne manipuliuoti. Tačiau dauguma gyvybės formų turėjo ne aštuonias, o penkias galūnes — matyt, tai buvo ektoterminiai penkiakojai, kuriuos Holusas minėjo anksčiau. Vienų penkiakojų kojos buvo nepaprastai ilgos ir laikė liemenis labai aukštai iškeltus. Kitų galūnės buvo tokios trumpos, kad jų kūnai vilkosi žeme. Apstulbęs stebėjau, kaip vienas penkiakojis spardė aštuonkojį tol, kol šis neteko sąmonės, ir tada palinko liemeniu, kurio apačioje, matyt, buvo burna virš gulinčio gyvūno.

Žydrame danguje niekas neskraidė, nors mačiau penkiakojus, kuriuos pavadinau „skėčiais”: su membranomis, besidriekiančiomis tarp visų penkių galūnių. Jie tarsi parašiutai leisdavosi iš medžių, matyt, gebėdami valdyti savo nusileidimą suartindami ar atitolindami specialias galūnes; atrodo, kad jie taikėsi nutūpti ant penkiakojų arba aštuonkojų nugarų ir juos nužudyti nuodingais pilve esančiais smaigaliais.

Nė vienas mano matytų gyvūnų neturėjo tokių kaip Holuso akių stiebelių; spėliojau, ar jie vėliau neišsivystė būtent todėl, kad gyvūnai galėtų matyti sklendžiančius jų link „skėčius”. Kad ir kaip ten būtų, evoliucija — tai ginklavimosi varžybos.

— Neįtikėtina, — tariau. — Visiškai nematyta ekosistema.

Įsivaizduoju, kad mano žodžiai pralinksmino Holusą.

— Būtent taip jaučiausi ir aš pirmą kartą čia atvykęs. Nors jau buvau matęs kitų ekosistemų, nieko nėra nuostabiau kaip susidurti su kitų gyvybės formų rinkiniu ir stebėti, kaip jos sąveikauja.

— Jis trumpam nutilo. — Kaip sakiau, tai mano pasaulis, koks jis būtų atrodęs prieš septyniasdešimt milijonų jūsų metų. Kai įvyks kitas masinis išnykimas, visi penkiakojai bus išnaikinti.

Stebėjau, kaip vidutinio dydžio penkiakojis puola šiek tiek mažesnį aštuonkojį. Kraujas buvo visiškai toks pat raudonas kaip ir žemiškasis, o mirštančio gyvūno kupiname kančios riksme, nors ir dvitoniame, sklindančiame pakaitomis iš dviejų burnų, girdėjosi tas pats siaubas.

Atrodo, jog nenoras mirti yra dar viena universali konstanta.

7

Prisimenu, kaip praėjusį spalį grįžau namo, išgirdęs pirminę daktaro Nogučio diagnozę. Pastačiau savo furgoną įvažiavime į garažą. Siuzana jau buvo namie; tomis retomis dienomis, kai aš važiuodavau į darbą automobiliu, tas, kuris pirmas iš mūsų grįždavo namo, uždegdavo šviesą priebutyje, kad kitas žinotų, jog garaže jau yra automobilis. Aš, suprantama, paėmiau automobilį, kad galėčiau nuvažiuoti pas daktarą Nogučį, kurio kabinetas yra Finčo ir Beivju gatvių sankryžoje.

Išlipau iš automobilio. Vėjas buvo prižarstęs lapų ant mūsų įvažiavimo į garažą ir pievelės. Priėjau prie paradinių durų ir įėjau vidun. Išgirdau iš radijo sklindančią Feit Hil dainą „Šis bučinys”. Namo grįžau vėliau nei įprasta, ir Siuzana triūsė virtuvėje — girdėjau tarškančius puodus bei prikaistuvius. Perėjau kietmedžiu iškaltą priemenę ir pakilau puse laiptatakio iki svetainės; paprastai sustodavau nedideliame darbo kambaryje patikrinti korespondenciją, — jei Siuzana grįždavo namo pirmoji, ji padėdavo mano laiškus ant žemos knygų lentynos prie pat darbo kambario durų, — tačiau šiandien man rūpėjo visai kas kita.

Išėjusi iš virtuvės, Siuzana pabučiavo mane.

— Kas atsitiko? — paklausė ji.

— Kur Rikis? — klausimu atsakiau į klausimą.

Jam taip pat privalau pasakyti, tačiau bus lengviau pirmiau papasakoti Siuzanai.

— Pas Ngujenus.

Ngujenai gyveno už dviejų namų; jų sūnus Bobis buvo to paties amžiaus kaip ir Rikis.

— Kokios bėdos?

Laikiausi įsikibęs turėklų laiptų viršuje, vis dar būdamas šoko būsenos nuo išgirstos diagnozės. Rankos mostu pakviečiau Siuzaną kartu sėsti ant sofos.

— Siu, — tariau, kai atsisėdome, — šiandien buvau pas daktarą Nogučį.

Ji žiūrėjo man tiesiai į akis, stengdamasi jose perskaityti žinią.

— Kodėl?

— Dėl to kosulio. Buvau pas gydytoją praėjusią savaitę, ir jis atliko kai kuriuos tyrimus. Daktaras Nogučis pakvietė šiandien atvykti ir aptarti rezultatus. — Pasislinkau arčiau žmonos. — Nieko tau nesakiau; tyrimai atrodė įprasti — neverti apie juos pasakoti.

Siuzana kilstelėjo antakius, o jos veidas tapo labai susirūpinęs.

— Ir?

Susiradau jos ranką ir paėmiau. Siuzanos ranka drebėjo.

— Man vėžys, — pasakiau, — plaučių.

Siuzana išplėtė akis.

— O Dieve, — sukrėsta sudejavo ji. — Kas… kas dabar bus? — paklausė.

Lengvai gūžtelėjau pečiais.

— Reikės atlikti daugiau tyrimų. Diagnozė buvo nustatyta remiantis mano skrepliuose rastomis medžiagomis, tačiau gydytojas nori, jog būtų padalyta biopsija bei kiti tyrimai, kad būtų galima nuspręsti… nuspręsti, kiek jis išplitęs.

— Kaip? — paklausė Siuzana drebančiu balsu.

— Kaip aš jį gavau? — Trūktelėjau pečiais. — Nogučis mano, kad nuo mineralinių dulkių, kurių prisikvėpavau per visus tuos metus.

— Dieve, — virpėdama sudejavo Siuzana, — o Dieve.

Donaldas Čenas dešimt metų dirbo Maklaflino planetariume iki jį uždarant ir, kitaip nei kolegos, jis vis dar dirba. Donaldas buvo perkeltas į KOM švietimo programų skyrių, tačiau KOM nebuvo nuolatinių patalpų, pašvęstų astronomijai, tad Donas ne kažin ką teveikė — nors CBC kanalas kasmet ekrane parodydavo jo besišypsantį veidą, kai pradėdavo kristi meteoritų lietus.

Visas personalas Čeną vadino „vaikščiojančiu lavonu”. Jo veidas buvo siaubingai išblyškęs — astronomų profesinė rizika — ir atrodė, kad netrukus KOM jį taip pat išspirs.

Žinoma, Holuso buvimas suintrigavo visą muziejaus personalą, tačiau Donaldas Čenas šiuo apsilankymu domėjosi ypač. Jis buvo nuoširdžiai įsižeidęs, kad ateivis ieškojo ne astronomo, o paleontologo. Ceno kabinetas iš pradžių buvo planetariume; jo naujasis kabinetas čia, saugyklų centre, buvo ne ką didesnis už pastatytą karstą, tačiau Donas dažnai prasimanydavo priežasčių apsilankyti pas mane su Holusu, ir aš pradėjau priprasti priėjo beldimų į mano duris.

Holusas pirmą kartą vietoj manęs atidarė duris. Dabar jam gana sėkmingai pavykdavo susidoroti su durimis ir manipuliuoti rankena viena iš savo kojų, o ne apsisukti, kad padarytų tai ranka. Prie pat durų kėdėje sėdėjo Mušeika — taip visi pravardžiavo Alą Brusterį, dramblotą apsaugos darbuotoją, dėl Holuso lankymųsi paskirtą nuolat dirbti paleobiologijos skyriuje. O šalia Mušeikos stovėjo Donaldas Čenas.

— Ni hao ma? — kreipėsi Holusas į Čeną.

Man pasisekė, kad prieš du dešimtmečius dalyvavau bendrame Kanados ir Kinijos dinozaurų tyrimo projekte, tad pakenčiamai išmokau mandarinų dialektą, ir dabar nekreipiau dėmesio į pasisveikinimą kiniškai.

— Hao, — atsakė Čenas.

Jis įsmuko į mano kabinetą, uždarė paskui save duris ir linktelėjo Mušeikai.

— Sveikas, Žudike, — angliškai pasisveikino su manimi Čenas.

— Žudike? — nustebo Holusas ir pažvelgė iš pradžių į Čeną, po to į mane.

Nusikosėjau.

— Tai aa… pravardė.

Čenas pasisuko į Holusą.

— Tomas vadovauja kovai prieš dabartinę muziejaus administraciją. Laikraštis ‘‘Toronto Star” praminė jį vampyrų žudiku.

— Potencialiu vampyrų žudiku, — pataisiau Doną. — Dorati vis dar dažniausiai pavyksta pasiekti savo.

Čenas atsinešė senovinę knygą, sprendžiant iš hieroglifų paauksuotame viršelyje, parašytą kiniškai; nors galiu kalbėti šia kalba, tačiau skaityti man yra neįkandama.

— Kas tai? — paklausiau.

— Kinijos istorija, — atsakė Čenas. — Esu įtaisęs slaptą klausymosi aparatą pas Kangą.

Kangas vadovavo Artimųjų Rytų ir Azijos civilizacijų skyriaus Luizos Holi Stoun komitetui, dar vienam junginiui, atsiradusiam po Hariso finansavimo apkarpymų.

— Dėl to panorau susitikti su Holusu.

Forhilnoras kilstelėjo savo akių stiebelius pasirengęs padėti.

Čenas padėjo sunkią knygą ant mano rašomojo stalo.

— 1998 metais grupė Vokietijos Makso Planko nežemiškosios fizikos instituto astronomų paskelbė, jog atrado supernovos liekanas — tai, kas liko po milžiniškos žvaigždės sprogimo.

— Aš žinau apie supernovas, — įsiterpė Holusas. — Tiesą sakant, daktaras Džerichas ir aš neseniai apie jas kalbėjome.

— Gerai, — sutiko Čenas. ^ Taigi šių vyrukų atrastos liekanos yra labai arti, gal už 650 šviesmečių, Vėlos žvaigždyne. Jie šias liekanas pavadino RX J0852.0-4622.

— Supratau, — tarė Holusas.

Čenas turėjo menką humoro jausmą. Jis tęsė toliau:

— Suformavusi šias liekanas supernova turėjo būti matoma mūsų danguje maždaug 1320 metais. Tiesą sakant, ji turėjo šviesti ryškiau nei mėnulis ir būti matoma net dienos metu. — Čenas nutilo, laukdamas, kad kuris nors iš mūsų užginčys šį teiginį. Mes nesiginčijome, tad Donas tęsė: — Tačiau apie ją nėra jokių istorinių įrašų, visiškai neužsimenama, kad ji kada nors būtų buvusi pastebėta.

Holuso akių stiebeliai suvilnijo.

— Sakėte, jog ši supernova buvo Vėlos žvaigždyne? Tai pietinis žvaigždynas tiek jūsų, tiek mano pasaulio danguje. Tačiau jūsų pasaulio Pietų pusrutulyje yra nedaug gyventojų.

— Tiesa, — sutiko Čenas. — Tiesą sakant, vieninteliai žemiškieji supernovos įrodymai, kuriuos apskritai pavyko rasti, yra nitratų padidėjimas Antarktidos sniege, kurį galima sieti su supernova; panašūs padidėjimai siejami su kitomis supernovomis. Tačiau Vela^ra matoma iš mano protėvių žemės; ją galima aiškiai matyti Pietų Kinijoje. Pamaniau, jog jei kas nors ir užfiksavo supernovą, tai turėjo padaryti kinai. — Donas pakėlė knygą. — Bet jokių įrašų nėra. Žinoma, 1320-ieji buvo Juanų dinastijos valdymo vidurys.

— Ak, — apsimečiau išminčiumi, — Juanų.

Čenas pažvelgė į mane tarsi į banalų miesčionį.

— Juanų dinastiją Pekine įkūrė Kubla Chanas, — tęsė Čenas.

— Paprastai kinų vyriausybės dosniai remdavo astronominius tyrimus, tačiau tuo metu mokslas nebuvo finansuojamas, nes viską užvaldė mongolai. — Jis trumpam nutilo. — Nelabai skiriasi nuo to, kas dabar vyksta Ontarijo provincijoje.

— Ar tik nejaučiame pagiežos? — įgėliau.

Čenas lengvai trūktelėjo pečiais.

— Tai vienintelis aiškinimas, kurį galiu sugalvoti, kodėl mano tauta neaprašė supernovos. — Jis atsisuko į Holusą. — Supernova iš Beta Hydri turėjo būti taip pat gerai matoma kaip ir iš čia. Ar jūsų rasė turi kokių nors duomenų apie ją?

— Patikrinsiu, — pažadėjo Holusas.

Atvaizdas liovėsi judėjęs; net liemuo nebesiplėtė ir nesusitraukinėjo. Laukėme maždaug minutę, tuomet milžiniškas voras vėl atgijo. Holusas vėl grįžo į savo įsikūnijimą.

— Ne, — pareiškė jis.

— Jokių duomenų apie supernovą prieš 650 metų?

— Ne, kalbame apie Vėlos žvaigždyną.

— Suprantama, jog aš turiu omenyje Žemės metus.

Užuomina, kad jis galėjo supainioti, įžeidė Holusą.

— Žinoma. Paskutinioji plika akimi matoma supernova, kurią stebėjo arba forhilnorai, arba rydai, buvo atsiradusi Didžiajame Magelano Debesyje prieš penkiolika metų. Prieš tai abi rasės matė supernovą žvaigždyne, kurį jūs vadinate Gyvatnešio, ir tai buvo pačioje jūsų septynioliktojo amžiaus pradžioje.

Čenas linktelėjo.

— Keplerio supernova.

Jis pažvelgė į mane.

— Ji buvo čia matoma 1604 metų pradžioje. Supernova spindėjo ryškiau už Jupiterį, tačiau dienos metu ją įžiūrėti turėjo būti sunku. — Susimąstęs Čenas sučiaupė lūpas. — Nuostabu. Keplerio supernova nebuvo nei arti Žemės, nei Beta Hydris, nei Delta Pavonis, tačiau visi trys pasauliai ją matė ir tai užfiksavo. Supernova 1987A net nebuvo šioje galaktikoje, tačiau mes visi ją užregistravome. O supernova Vėlos žvaigždyne 1320 metais susidarė gana netoli. Maniau, kad kažkas ją matė.

— Gal sutrukdė dulkių debesis? — spėliojo Holusas.

— Šiuo metu nėra jokio dulkių debesio, — atsakė Čenas. — Be to, tas debesis turėjo būti arba nepaprastai arti žvaigždės, kuri sprogo, arba neįtikėtinai didelis, kad užstotų vaizdą iš Žemės ir Beta Hydri, ir Delta Pavonis. Kažkas būtų ją pastebėjęs.

— Tai bent mįslė, — sumurmėjo Holusas.

Čenas linktelėjo.

— Keista, tiesa?

— Mielai jums pateiksiu visą informaciją apie supernovas, kurią sukaupė mano tautiečiai, — pažadėjo Holusas. — Galbūt ji ką nors apšvies.

Spėliojau, ar Holusas sąmoningai pavartojo žodžių žaismą.

— Būtų puiku, — nudžiugo Čenas.

— Pasirūpinsiu, kad iš pagrindinio laivo atsiųstų medžiagos, — užtikrino Holusas, siūbuodamas akių stiebelius.

Kai man buvo keturiolika, muziejus surengė konkursą vaikams, besidomintiems dinozaurais. Nugalėtojas turėjo gauti įvairiausių su paleontologija susijusių prizų.

Jei tai būtų buvęs smulkmenų ar bendrųjų žinių apie dinozaurus konkursas arba jei vaikams būtų reikėję atpažinti fosilijas, esu tikras, jog būčiau laimėjęs.

Tačiau taip nebuvo. Konkurse reikėjo padaryti dinozauro marionetę.

Žinojau, koks tai turėjo būti dinozauras — parazaurolofas, KOM simbolis.

Mėginau padaryti dinozaurą iš plastilino ir putplasčio bei medinių kaištelių.

Išėjo kažkoks nesusipratimas. Galva su ilga skiautere visai nesilaikė. Taip ir neužbaigiau dinozauro. Konkurse nugalėjo kažkoks storuliukas; aš dalyvavau prizų įteikimo ceremonijoje. Vienas prizų buvo zauropodo modelis. Berniukas sušuko: „Jėga! Brontozauras!” Aš pasišlykštėjau: net septintajame dvidešimto amžiaus dešimtmetyje nieko neišmanantis apie dinozaurus modelį būtų pavadinęs apatozauru.

Tačiau man tai buvo vertinga pamoka.

Supratau, jog negalima pasirinkti, kokiu būdu tave tikrins.

Galbūt Donaldas Čenas su Holusu ir buvo susižavėję supernova, tačiau mane labiau domino tai, apie ką su Holusu kalbėjome anksčiau. Kai tik Donas išėjo, kreipiausi į Holusą:

— Taigi, Holusai, atrodo, kad jūs, vyručiai, labai domitės DNR.

— Manau, jog tai tiesa, — atsakė ateivis.

— Ką… — mano balsas ėmė trūkinėti; nurijau seilę ir vėl pabandžiau: — Ką jūs žinote apie DNR sutrikimus, jų reprodukcijos klaidas?

— Žinoma, tai ne mano sritis, — atsakė Holusas, — o mūsų erdvėlaivio gydytojos Lablok. Ji yra gana patyrusi šioje srityje…

— O ar šis Lablok… — vėl nurijau seilę, — … ar ši Lablok ką nors nusimano, tarkime, apie vėžį?

— Vėžio gydymas mūsų pasaulyje yra specializuota disciplina, — atsakė Holusas. — Žinoma, Lablok kažką apie tai nusimano, tačiau;..

— Ar jūs išgydote vėžį?

— Mes jį gydome švitinimu ir chemikalais, — paaiškino Holusas. — Kartais šis gydymas būna veiksmingas, tačiau dažniausiai ne.

Jo balsas nuskambėjo gana liūdnai.

— Ak, — tariau, — tas pats ir Žemėje.

Kurį laiką tylėjau; žinoma, tikėjausi kitokio atsakymo. Na, tiek to.

— Kalbant apie DNR, — pagaliau prabilau, — ar… ar negalėčiau gauti jūsų DNR pavyzdžio? Žinoma, jei tai nėra per daug asmeniška. Norėčiau atlikti kai kuriuos tyrimus.

Holusas ištiesė ranką.

— Prašau.

Vos neužkibau už šio kabliuko.

— Juk iš tiesų jūsų čia nėra. Jūs esate tik projekcija.

Holusas nuleido ranką, o jo akių stiebeliai suvilnijo, išrašydami „S” raidę.

— Atleiskite už pokštą. Tačiau, žinoma, jei norite DNR pavyzdžių, mielai pateiksiu. Pasirūpinsiu, kad atvyktų kosminis keltas su DNR pavyzdžiais.

— Dėkui.

— Tačiau galiu pasakyti, ką atrasite. Atrasite, jog mano egzistavimas yra toks pat neįtikėtinas, kaip ir jūsų. Tokia sudėtinga išsivysčiusios gyvybės forma tiesiog negalėjo atsirasti atsitiktinai.

Giliai įkvėpiau. Nenorėjau ginčytis su ateiviu, bet, po velnių, jis juk mokslininkas. Turėtų būti išmintingesnis. Pasisukau kėdėje į kompiuterį, užkeltą ant įrenginio, gauto mainais už rašomąją mašinėlę, kai pradėjau čia dirbti. Man davė madingą dvigubą „Microsoft” klaviatūrą; muziejus privalėjo jomis aprūpinti visus, kurie prašė, po to, kai personalo draugija pradėjo kaltinti administraciją, kad ji atsakinga už darbuotojų riešų uždegimus.

Mano kompiuteryje buvo „Windows NT” sistema, tačiau aš jame atidariau DOS dialogą ir, sulaukęs kreipinio, klaviatūroje surinkau komandą. Pradėjo veikti taikomoji programa, ir ekrane išdygo šachmatų lenta.

— Tai standartinė žmonių žaidimo lenta, — paaiškinau. — Joje mes žaidžiame du strateginius žaidimus: šachmatais ir šaškėmis.

Holusas suglaudė akis.

— Girdėjau apie pirmąjį kiek žinau, meistrišką žaidimą šachmatais jūs laikėte vienu didžiausių žmonijos intelektualių laimėjimų — kol kompiuteris nenugalėjo labiausiai patyrusio žmogaus. Jūs, žmonės, esate linkę gana painiai apibrėžti intelektą.

— Galbūt, — sutikau. — Tačiau iš tiesų noriu pakalbėti apie kai ką daugiau nei šaškės. — Paspaudžiau klavišą. — Čia atsitiktinai išdėstytos žaidimo figūros. — Maždaug trečdalyje iš šešiasdešimt keturių langelių išdygo apvalios figūros. — O dabar žiūrėkite: kiekvienas užimtas langelis turi aštuonis kaimyninius, įskaitant esančius kampuose pagal įstrižaines, teisingai?

Holusas vėl barkštelėjo akimis.

— O dabar paimkime tris paprastas taisykles: bet kuris langelis liks nepakitęs — arba užimtas, arba tuščias — jei tiksliai du kaimyniniai langeliai yra užimti. O jei užimtas langelis turi tris užimtus kaimyninius langelius, jis lieka užimtas. Visais kitais atvejais langelis tampa tuščias, jei toks nebuvo, o jei buvo tuščias, lieka tuščias. Supratote?

— Taip.

— Gerai. O dabar išplėskime lentą. Naudokime ne 8 x 8 matricą, o 400 x 300; šiame vaizduoklyje kiekvieną langelį bus galima pavaizduoti 2x2 taškų elementu. Užimtus langelius vaizduosime baltais elementais, o neužimtus juodais.

Paspaudžiau klavišą, ir šachmatų lenta nutolo, tuo pat metu išsiplėsdama į visus keturis ekrano kampus. Esant tokiai skiriamajai gebai, lentos tinklelis išnyko, tačiau aiškiai matėsi atsitiktinai išsidėstę šviesūs ir tamsūs elementai.

— Dabar, — tariau, — pritaikykime mūsų tris taisykles. — Paspaudžiau tarpo klavišą, ir taškų išsidėstymas pasikeitė. — Dar kartą, — tariau, paspausdamas tarpo klavišą, ir išsidėstymas vėl pasikeitė. — Ir dar kartą. — Vėl spustelėjau klavišą, ir taškai ekrane vėl kitaip išsidėstė.

Holusas pažvelgė į monitorių, po to į mane.

— Ir?

— Ir tai, — atsakiau, paspausdamas kitą klavišą, ir procesas pradėjo kartotis automatiškai: taikyti tris taisykles kiekvienai esančiai lentoje figūrai, parodyti naująjų išsidėstymą, vėl taikyti tris taisykles, rodyti pasikeitusį išsidėstymą ir taip toliau.

Prireikė vos kelių sekundžių, kad atsirastų pirmasis sklandytuvas.

— Ar matote tą penkių elementų grupę? — paklausiau. — Mes ją vadiname „sklandytuvu”. A, štai dar vienas. — Bakstelėjau pirštu į ekraną. — Ir dar vienas. Stebėkite, kaip jie juda.

Ir iš tiesų atrodė, kad taškai juda darnia grupe, keliaudami monitoriuje iš vienos vietos į kitą.

— Jei šią imitaciją tęstume pakankamai ilgai, — paaiškinau, — išvystume įvairiausių panašių į gyvybę darinių; tiesą sakant, šis žaidimas vadinasi „Gyvybė”. Jį 1970 metais išrado matematikas Džonas Konvėjus; aš naudodavau šį žaidimą Toronto universitete dėstydamas evoliuciją. Konvėjų apstulbino tai, ką sukūrė šios trys paprastos taisyklės. Jei atliksime pakankamai daug iteracijų, atsiranda vadinamoji „sklandytuvų patranka” — struktūra, reguliariais intervalais iššaunanti naujus sklandytuvus. Iš tiesų sklandytuvų patrankas galima sukurti, kai susiduria trylika ar daugiau sklandytuvų, tad, tam tikra prasme, sklandytuvai reprodukuojasi. Taip pat galima gauti „rijikus”, kurie suardo pro šalį slenkančius objektus; šio proceso metu „rijikai” yra apgadinami, tačiau po kelių ciklų jie patys save pataiso. Sis žaidimas sukuria judėjimą, reprodukavimąsi, maitinimąsi, augimą, žaizdų gijimą ir dar daugiau. Ir visa tai vyksta iš pradžių buvusiai atsitiktinei figūrų atrankai pritaikius šias tris paprastas taisykles.

— Nesuprantu, ką jūs man norite įrodyti, — pareiškė Holusas.

— Esmė yra tai, jog gyvybė — kad ir kokia sudėtinga ji atrodytų — gali būti sukurta taikant labai paprastas taisykles.

— Ir ką būtent reiškia tos taisyklės, kurias jūs be paliovos taikote?

— Na, fizikos dėsnius, tarkime…

— Niekas neginčija, kad menama tvarka gali atsirasti taikant paprastas taisykles. Tačiau kas jas parašė? Visatai, kurią man rodote, jas parašė… sakėte jo vardą…

— Džonas Konvėjus.

— Taip. Taigi Džonas Konvėjus yra šios visatos dievas, ir visa ši imitacija įrodo, kad bet kuriai visatai reikalingas dievas. Konvėjus buvo programuotojas. Dievas taip pat buvo programuotojas; jo sugalvoti fizikos dėsniai ir fizinės konstantos yra mūsų visatos kompiuterinė programa. Tariamas skirtumas tarp jūsų Konvėjaus ir mūsų Dievo yra tas, kad ponas Konvėjus, kaip sakėte, nežinojo, kokį rezultatą duos jo kompiuterinė programa, kol jos nesukompiliavo ir nepradėjo vykdyti, todėl jį ir nustebino rezultatai. Manome, kad mūsų kūrėjas omenyje turėjo konkretų rezultatą ir parašė tokią kompiuterinę programą, kuri jį duotų. Žinoma, ne viskas vyko tiksliai taip, kaip buvo suplanuota — tokią mintį perša masiniai išnykimai. Tačiau vis tiek atrodo aišku, kad Dievas sąmoningai sukūrė visatą.

— Ir jūs tikrai tuo tikite? — paklausiau.

— Taip, — atsakė Holusas, stebėdamas, kaip nauji sklandytuvai šoka mano kompiuterio ekrane, — tikrai tikiu.

8

Kai buvau mažas, trejus metus priklausiau Karališkojo Ontarijo muziejaus šeštadienio ryto klubui. Tai buvo neįtikėtinas patyrimas tokiems vaikams kaip aš, kuriuos žavėjo dinozaurai ir gyvatės, šikšnosparniai, gladiatoriai bei mumijos. Kiekvieną mokslo metų šeštadienį mes vykdavome į muziejų, atsirasdami ten anksčiau nei muziejus atverdavo duris lankytojams. Mes rinkdavomės KOM teatre — taip jis buvo vadinamas tol, kol kažkoks per brangiai apmokamas konsultantas nusprendė, kad jį reikėtų vadinti teatru prie KOM. Tais laikais teatras atrodė gana bjauriai ir visas buvo išklijuotas juodais apmušalais; vėliau jam buvo padaryta „plastinė operacija”.

Rytai prasidėdavo poniai Berlin, kuri vadovavo klubui, rodant 16 mm juostos filmą, paprastai kokį nors trumpametražį, gautą iš Kanados nacionalinės filmų tarybos. Po to mes dumdavome pusdienio užsiėmimams muziejuje, ne tik galerijose, bet ir užkulisiuose. Man patiko kiekviena ten praleista akimirka ir nusprendžiau, jog kada nors dirbsiu KOM.

Prisimenu tą dieną, kai dailininkas, atsakingas už daugelį muziejaus dinozaurų rekonstrukcijų, rodė savo darbus. Mūsų susirinkusios grupės jis paklausė, kokio dinozauro aštrų, pjūklišką dantį mums rodo.

— Kamozauro, — kaipmat atsakiau.

Mano atsakymas dailininkui padarė įspūdį.

— Teisingai, — pritarė jis.

Tačiau kitas vaikas mane vėliau iškoneveikė.

— Tai kamivoras, — aiškino jis, — o ne kamozauras.

Žinoma, jog teisingas pavadinimas buvo kamozauras: tai buvo specialusis terminas apibrėžti dinozaurų grupę, kuriai priklausė tiranozaurai ir jų giminaičiai. Dauguma vaikų šito nežino; po velnių, dauguma suaugusiųjų šito nežino.

Tačiau aš žinojau. Šį pavadinimą buvau perskaitęs Dinozaurų galerijoje kabančiame plakate.

Tai yra ankstesnėje Dinozaurų galerijoje.

Vietoje dabartinių dioramų anoje galerijoje stovėjo pavyzdžiai, tad buvo galima juos apeiti aplink; velvetinės virvės neleisdavo lankytojams prieiti per arti. Prie kiekvieno pavyzdžio buvo išsamus spausdintas aprašymas mediniuose rėmeliuose, kurį perskaityti reikėjo keturių penkių minučių.

Svarbiausias senosios galerijos eksponatas buvo koritozauras — didžiulis stovintis hadrozauras. Tai, kad KOM simbolizuojantis dinozauras yra taikus vegetaras, o ne godūs karališkieji tiranozaurai ar niršūs triceratopsai, kurie yra svarbiausi daugumos JAV muziejų eksponatai, buvo nuostabiai kanadietiška, nors tuo metu aš šito nesupratau; tik 1999 metais KOM vaikų Atradimų galerijoje išstatė karališkojo tiranozauro kopiją. Tačiau senoji koritozauro kopija buvo klaidinga. Dabar beveik užtikrintai žinome, kad hadrozaurai negalėjo šitaip atsistoti; jie tikriausiai didžiąją laiko dalį praleisdavo kaip keturkojai.

Vaikystėje kiekvieną kartą ateidamas į muziejų iškėldavau sau tikslą apžiūrėti šiuos bei kitus griaučius, perskaityti plakatus, kamuotis su sudėtingais žodžiais ir kuo daugiau sužinoti.

KOM tebėra tie griaučiai, paslėpti už kreidos periodo Albertas provincijos dioramos, tačiau nebeliko aiškinamojo teksto. Tėra mažytė organinio stiklo plokštelė, nenuoširdžiai spindinti virš klaidingai stovinčio dinozauro ir tesakanti tik tiek:

Corythosaurus Excavatus Gilmore

Stačias skiauterėtasis hadrozauras. Kreidos laikotarpio pabaiga, Oldmano darinys (maždaug 75 milijonai metų), iš Liti Sendhil Kryk vietovės netoli Stevevilio, Alberta.

„Naujajai” Dinozaurų galerijai jau buvo dvidešimt penkeri metai. Ji atsidarė prieš Kristinai Dorati ateinant į valdžią, tačiau Kristina šią galeriją laikė kitų ekspozicijų modeliu: jos privalo nekelti nuobodulio lankytojams ir neužversti jų faktais. Tiesiog leisti jiems žioplinėti.

Kristina turėjo porą dukrų; dabar jos jau suaugusios. Tačiau aš dažnai spėliojau, ar Kristina, kai dukros buvo mažos, patirdavo keblumų muziejuje. Galbūt ji sakydavo: „Meri, štai karališkasis tiranozauras. Jis gyveno prieš dešimt milijonų metų.” Ir jos dukra — arba, dar blogiau, koks nors gudrus kaip aš vaikas — ją pataisydavo, perskaitęs informaciją išsamiame plakate. „Tai ne tiranozauras, ir jis gyveno ne prieš dešimt milijonų metų. Čia alozauras, ir jis gyveno prieš 150 milijonų metų.” Kad ir kokia būtų priežastis, Kristina Dorati nekentė teikiančių informaciją užrašų.

Būtų gerai, jei atsirastų pinigų iš naujo pertvarkyti Dinozaurų galeriją; aš ją paveldėjau tokią, kokia yra dabar. Tačiau pinigų šiais laikais trūko; dėl jų stygiaus buvo panaikintas ne tik planetariumas.

Tačiau vis tiek spėliojau, kiek vaikų mes įkvepiame dabar.

Spėliojau…

Tai nebus mano Rikis; šito norėti būtų per daug. Be to, Rikis buvo to amžiaus, kai dar norima būti gaisrininku ar policininku ir mokslas ne itin domina.

Tačiau žiūrėdamas į dešimtis tūkstančių mokyklinio amžiaus vaikų, kasmet atvykstančių į muziejų, spėliojau, ar kuris nors jų užaugęs paseks mano pėdomis.

Mudu su Holusu atsidūrėme aklavietėje interpretuodami „Gyvybės” žaidimą, tad aš atsiprašiau ir nuėjau į tualetą. Kaip visada atsukau visų trijų prausyklių čiaupus, kad sukelčiau triukšmą; viešuose KOM tualetuose čiaupus kontroliavo fotodavikliai, tačiau personalo patalpose mums nereikėjo taikstytis su šiuo pažeminimu. Šniokščiantis vanduo užgožė garsus, kai aš atsitūpęs prie vieno iš tualetų ėmiau vemti; dėl chemoterapijos vaistų kartą per savaitę ištuštindavau viską, ką suvalgiau. Man tai buvo sunku, nes krūtinė bei plaučiai ir taip buvo įtempti. Kelias minutes klupėjau prie klozeto, kad atgaučiau jėgas, tada atsistojau, nuleidau vandenį ir patraukiau prie prausyklių, kur nusiploviau rankas ir užsukau visus čiaupus. Muziejuje laikiau skysčio burnai skalauti buteliuką, kurį atsinešiau čia; paskalavau burną, kad panaikinčiau šlykštų skonį. Galiausiai grįžau į paleobiologijos skyrių ir, tarsi nieko neįprasto nebūtų atsitikę, nusišypsojau Mušeikai. Atidariau savo kabineto duris ir įėjau vidun.

Mano nuostabai, kai įėjau, Holusas skaitė laikraštį. Jis nuo mano rašomojo stalo paėmė bulvarinį ‘‘Toronto Sun ” ir laikė jį savo dviejose rankose su šešiais pirštais. Holusui skaitant, jo akių stiebeliai sutartinai judėjo iš kairės į dešinę. Tikėjausi, kad Holusas iš karto pajus, jog aš grįžau, tačiau, matyt, atvaizdas nebuvo toks jautrus. Atsikosėjęs burnoje pajutau šlykštaus skonio likučius.

— „Svei” „ki” „su” „grį” „žę”, — tarė Holusas, savo akis nukreipdamas į mane.

Jis sulankstė laikraštį ir atsuko man pirmąjį puslapį. Vienintelė antraštė, užimanti beveik visą puslapį, skelbė: „Nužudytas abortų daktaras”.

— Jūsų žiniasklaidoje mačiau dažnai minint abortus, — pastebėjo Holusas, — tačiau turiu prisipažinti, jog ne visiškai tiksliai suprantu, kas tai yra; šiuo terminu svaidomasi, tačiau nė karto nemačiau jo apibrėžto — net ir šiame straipsnyje, kuris aiškiai yra susijęs su pavadinimu.

Nuėjau prie savo kėdės ir giliai įkvėpiau rikiuodamas mintis bei svarstydamas, nuo ko pradėti. Rytą pakeliui į darbą aš pats perskaičiau šį straipsnį.

— Na, hm, moterys kartais pastoja netyčia. Yra procedūra, leidžianti sunaikinti vaisių ir nutraukti nėštumą; ji vadinama abortu. Tai, a, kelia tam tikrų prieštaravimų, todėl dažnai ji atliekama specializuotose klinikose, o ne paprastose ligoninėse. Religiniai fanatikai labai nepritaria abortams — jie tai laiko žmogžudystės forma, — o kai kurie ekstremistai net sprogdino klinikas, kuriose atliekami abortai. Praėjusią savaitę buvo susprogdinta klinika Bufale — tai pasienio miestas Niujorko valstijoje. O vakar buvo susprogdinta klinika Etobikoke, kuris yra Toronto dalis. Gydytojas, kuris yra klinikos savininkas, tuo metu buvo joje ir žuvo.

Holusas labai ilgai žiūrėjo į mane.

— Šie — kaip jūs juos vadinate? Ekstremistais? Šie ekstremistai mano, kad negerai žudyti net negimusį vaiką?

— Taip.

Sunku atspėti Holuso kalbos toną, kai jo balsas šokinėja tarp dviejų burnų, tačiau bent jau man pasirodė, kad ateivis negali patikėti.

— Ir savo nepritarimąjie demonstruoja žudydami suaugusiuosius?

Nežymiai linktelėjau.

— Matyt.

Holusas dar kurį laiką patylėjo, o jo sferinis kūnas kilojosi aukštyn ir žemyn.

— Mes turime sąvoką, kuri vadinama… — jo dviguba burna sudainavo dvi rėžiančias ausį gaidas. — Ji reiškia nesuderinamumą, kai įvykiai ar žodžiai turi priešingą prasmę.

— Mes taip pat turime panašią sąvoką. Ją vadiname ironija.

Ateivio akys vėl nukrypo į laikraštį.

— Matyt, ne visi žmonės ją supranta.

9

Aš niekada nerūkiau. Tad kodėl man plaučių vėžys?

Kaip sužinojau, tai būdinga mano kartos paleontologams, geologams ir mineralogams. Tam tikra prasme buvau teisus, savo kosulį aiškindamas dulkėta aplinka, kurioje dirbu. Mes dažnai naudojame įrankius, sutrinančius akmenis į smulkius miltelius ir sukuriančius gausybę mažyčių dulkelių, kurios…

Žinoma, kad išsivystytų plaučių vėžys, reikia daug laiko, o aš paleontologijos laboratorijose dirbu jau trisdešimt metų. Dabar beveik visada dėviu kaukę; mūsų sąmoningumas išaugo, ir dabar beveik visi dirbdami tokį darbą dėvi kaukes. Tačiau ištisus dešimtmečius, gamindamas gyvūnų kopijas, aš kvėpavau akmens dulkėmis, nekalbant apie asbesto plaušelius bei stiklo pluošto siūlelius.

Ir dabar už tai moku.

Keli Siuzanos ir mano draugai patarė bylinėtis — gal su muziejumi, o gal su Ontarijo vyriausybe (muziejaus steigėja). Žinoma, mano darbo vieta galėjo būti saugesnė; žinoma, man turėjo pravesti geresnį darbų saugos instruktažą, žinoma…

Tai buvo natūrali reakcija. Kažkas privalo sumokėti už neteisybę. Tomas Džerichas: jis šaunus vyrukas, geras vyras ir tėvas, aukoja labdarai… galbūt ne tiek daug, kiek galėtų, tačiau kas mėnesį kažkiek paaukoja. Ir jis visada pasisiūlo padėti, kai kas nors kraustosi ar dažo namą. O dabar geras senasis Tomas serga vėžiu.

Taip, manė draugai, kažkas tikrai privalo sumokėti.

Tačiau aš mažiausiai norėjau gaišti laiką bylinėdamasis. Todėl ne, neketinau nieko paduoti į teismą.

Bet aš sirgau plaučių vėžiu; ir turėjau su tuo susitaikyti.

Tai buvo šiek tiek ironiška.

Dalis to, ką Holusas laikė Dievo buvimo patvirtinimu, man nebuvo nauja. Tos pagrindinės konstantos kartais buvo vadinamos antropiniu kosmologiniu principu; apie jį užsimindavau savo evoliucijos kurse. Žinoma, Holusas buvo teisus, kad visata, bent jau iš pažiūros, atrodo suprojektuota gyvybei. Kaip 1981 metais pareiškė seras Fredas Hoilis, „Logiškas šių faktų interpretavimas perša išvadą, kad superintelektas kvailioja su fizika, chemija bei biologija ir nėra jokių aklų jėgų, kurias būtų verta minėti kalbant apie gamtą. Skaičiai, kuriuos gauname vertindami šiuos faktus, man atrodo tokie įtikinami, kad ši išvada yra beveik neginčijama.” Tačiau seras Fredas taip pat yra paskelbęs daugybę teiginių, kurių likusi mokslinės bendruomenės dalis nesutiko pripažinti.

Tęsdamas mūsų pokalbį, Holusas užsiminė apie žiuželius — nors lotyniškai jis neteisingai pavartojo šio žodžio daugiskaitą. Holusui visą laiką buvo vargo su lotyniškų žodžių daugiskaita. Žiuželiai — tai panašūs į plaukus ląstelių tęsiniai, gebantys ritmiškai judėti; jų yra daugelyje žmonių ląstelių rūšių ir, kaip teigė Holusas, taip pat ir forhilnorų bei rydų ląstelėse. Žmonės, tikintys, kad ne tik visata, bet pati gyvybė buvo protingai sukurta, dažnai remdavosi žiuželiais. Mažytėlaičiai varikliai, judinantys plaušelius, yra nepaprastai sudėtingi, o protingo visatos sukūrimo šalininkai tvirtiną kad žiuželiai yra be galo sudėtingi: jie niekaip negalėjo atsirasti evoliucionuojant. Žiuželiui, kaip ir pelėkautams, reikia, kad veiktų visos jų skirtingos dalys; jei pašalinsime bent vieną elementą, žiuželiai taps beverčiu šlamštu — kaip be spyruoklės, ar laikančio strypelio, ar lentelės, ar plaktuko, ar jauko pelėkautai yra visiškai beverčiai. Iš tiesų yra sudėtinga paaiškinti, kaip atsirado žiuželiai, palaipsniui kaupiantis pokyčiams, o būtent šitaip aiškinama evoliucija.

Na, be kitų vietų, žiuželių yra ir bronchus dengiančiame ląstelių sluoksnyje. Jie sutartinai plaka šalindami skreplius iš plaučių — skreplius, kuriuose yra atsitiktinai įkvėptų dalelių, išvalydami juos iš plaučių anksčiau, nei prasideda vėžys.

Tačiau jei asbestas, tabako dūmai ar kitos medžiagos sunaikina žiuželius, plaučiai nebegali išsivalyti. Vienintelis kitas mechanizmas, leidžiantis išjudinti gleives ir pakelti jas aukštyn, yra kosulys — nuolatinis, kankinamas kosulys. Tačiau toks kosulys nėra tiek pat veiksmingas; kancerogenai plaučiuose lieka ilgiau, ir susiformuoja auglys. Nuolatinis kosulys kartais pažeidžia auglio paviršių, ir skrepliuose atsiranda kraujo; dažnai tai būna pirmasis plaučių vėžio simptomas, kaip man ir atsitiko.

Jei Holusas ir žmonės, besilaikantys jo įsitikinimų, yra teisūs, tai žiuželius sukūrė kažkoks patyręs inžinierius.

Jei taip, tai jis yra tas šunsnukis, kurį reikia paduoti į teismą.

— Mano draugė universitete parengė preliminarią ataskaitą apie jūsų DNR, — pranešiau Holusui, praėjus kelioms dienoms po to, kai jis pateikė pavyzdį, kurio prašiau; aš ir vėl nepamačiau, kaip nusileido erdvėlaivis, tačiau forhilnoras, kuris buvo ne Holusas, padavė Ragubirui pavyzdį kartu su forhilnorų duomenimis apie supernovas, kuriuos Holusas buvo pažadėjęs pateikti Donaldui Čenui.

— Ir?

Kada nors paklausiu jo, kas nulemia, kurią burną panaudos forhilnoras, kai reikia ištarti tik vieną skiemenį.

— Ir ji netiki, kad DNR yra nežemiškos kilmės.

Holusas pasijudino visomis šešiomis kojomis; mano kabinete jam visada būdavo ankšta.

— Žinoma, kad ji nežemiškos kilmės. Prisipažinsiu: tai ne mano DNR; Lablok ją paėmė iš savęs. Tačiau ji taip pat yra forhilnorė.

— Mano draugė nustatė šimtus genų, kurie yra tokie patys kaip ir šios planetos gyvų organizmų. Pavyzdžiui, genas, sukuriantis hemoglobiną.

— Yra tik labai ribotas skaičius cheminių medžiagų, galinčių pernešti deguonį kraujyje.

— Manau, kad ji tikėjosi kažko labiau… na, nežemiško.

— Esu tokia nežemiška būtybė, kokios jūs galbūt daugiau ir nebesutiksite, — atšovė Holusas. — Tai yra jūsų ir mano kūno sandara skiriasi taip smarkiai, kad tokio skirtumo dar neteko matyti. Tačiau vis tik yra praktinių inžinerinių formų, kurias gali įgyti gyvybė, skaičiaus suvaržymų, nors, — čia jis pakėlė vieną savo rankų su šešiais pirštais ir pasisveikino kaip vulkanai, — jūsų filmų kūrėjai nepajėgia net priartėti prie įmanomos įvairovės.

— Manau, — pritariau.

Holusas susiūbavo.

— Minimalus gyvybei reikalingų genų skaičius yra maždaug 300, — paaiškino jis. — Tačiau šio skaičiaus pakanka tik tikrai primityviems gyviams; daugumos eukariotų ląstelių maždaug 3000 pagrindinių genų grupė yra bendra — juos rasite visur, pradedant vienaląstėmis gyvybės formomis ir baigiant tokiais sudėtingais gyvūnais kaip jūs ir aš, ir šie genai yra tokie patys arba beveik tokie patys visuose pasauliuose, kuriuos mes tyrėme. Maža to, yra 4000 papildomų genų, bendrų visoms daugialąstėms gyvybės formoms, jie koduoja baltymus, kad ląstelės sukibtų viena su kita, perduotų viena kitai signalus ir taip toliau. Yra dar tūkstančiai genų, bendrų visiems gyvūnams, turintiems vidinius griaučius. Ir dar tūkstančiai kitų genų, bendrų visiems šiltakraujams gyvūnams. Žinoma, jei jūsų draugė tirs toliau, ji forhilnorų DNR ras dešimtis tūkstančių genų, neturinčių analogų Žemės gyvybės formose, nors, suprantama, lengviau atrasti sutampančius genus nei nepažįstamus. Tačiau iš tiesų tėra keli galimi uždavinių, susijusių su gyvybės egzistavimu, sprendimai, ir jie kartojasi visuose pasauliuose.

Papurčiau galvą.

— Nesitikėjau, kad Beta Hydri gyvybės genetinis kodas yra toks pat kaip Žemėje, nekalbant apie tokius pačius genus. Turiu omenyje tai, kad net čia yra kelios genetinio kodo variacijos: iš šešiasdešimt keturių kodonų mitochondrijų DNR keturi skiriasi nuo branduolinės DNR.

— Visos mūsų ištirtos gyvybės formos turi iš esmės tą patį genetinį kodą. Iš pradžių mus tai taip pat nustebino.

— Tačiau tai tiesiog nelogiška, — paprieštaravau. — Aminorūgščių izomerai būna dviejų tipų: kairiniai ir dešininiai, tačiau visose Žemės gyvybės formose naudojamas tik kairinis variantas. Pirmai pradžiai, tikimybė, kad dvi ekosistemos naudotų tą pačią orientaciją, turėtų būti penkiasdešimt prieš penkiasdešimt. O kad trys ekosistemos — jūsiškė, mano ir rydų — naudotų tą pačią orientaciją, tikimybė turėtų būti tik vienas iš keturių.

— Teisingai, — sutiko Holusas.

— Net jei paimsime tik kairinius izomerus, vis tiek yra daugiau nei šimtas skirtingų aminorūgščių — o Žemės gyvybė naudoja tik dvidešimt. Kokia yra tikimybė, kad gyvybė kituose pasauliuose naudotų tiksliai tas pačias dvidešimt rūšių?

— Velnioniškai maža.

Nusišypsojau Holusui; tikėjausi, kad jis pateiks tikslų statistinį atsakymą.

— Tikrai velnioniškai maža, — sutikau.

— Tačiau šis rinkinys nėra atsitiktinis; Dievas jį tokį sukūrė.

Išleidau ilgą atodūsį.

— Negaliu tuo patikėti, — pasakiau.

— Žinau, — atsakė Holusas. Jo balsas skambėjo taip, tarsi mano neišmanymas varytų ateivį į neviltį. — Klausykite, — tarė jis po kurio laiko, — nesu mistikas. Tikiu Dievą todėl, kad man tai atrodo moksliškai logiška, įtariu, kad būtent dėl mokslo Dievas yra šioje visatoje.

Man įsiskaudėjo galva.

— Kaip tai?

— Kaip esu sakęs, mūsų visata yra uždara — per didįjį susispaudimą ji vėl susitrauks. Panašiai atsitiko prieš šią buvusiai visatai po kelerių milijardų jos egzistavimo metų — ir kas žino, kokius fenomenalius dalykus mokslas padarys įmanomais po kelerių milijardų metų? Galbūt protui ar jį atstovaujantiems duomenų rinkiniams pavyks išlikti po susispaudimo ir egzistuoti kitame sukūrimo cikle. Galbūt šis darinys bus pakankamai išvystęs mokslą, kad galėtų daryti įtaką kito ciklo parametrams, sukurdamas specialią visatą, kurioje šis darinys gims iš naujo, tačiau apsiginklavęs milijardus metų kauptomis žiniomis bei išmintimi.

Papurčiau galvą; iš ateivio tikėjausi kažko daugiau.

— Net jei yra taip, kaip sakote, — ginčijausi, — vargu, ar tai įrodo Dievo buvimą. Jūs tiesiog gyvybės sukūrimą nustumiate atgal vienu žingsniu. Kaip gyvybė prasidėjo visatoje, buvusioje prieš šią? — Suraukiau kaktą. — Jei negalite šito paaiškinti, vadinasi nieko nepaaiškinote.

— Netikiu, kad būtybė, kuri yra mūsų Dievas, kada nors buvo gyva, — atsakė Holusas, — biologinės esybės prasme. Įtariu, jog ši visata yra pirmoji, kurioje atsirado biologinis pasaulis ir vyko evoliucija.

— Tad kas yra ta Dievo esybė?

— Čia, Žemėje, nematau jokių įrodymų, kad jums būtų pavykę sukurti dirbtinį intelektą.

Tai man pasirodė non seąuitur[3], tačiau vis tiek linktelėjau.

— Teisybė, nors daug žmonių dirba jį kurdami.

— Mes turime sąmoningų mašinų. Viena jų yra mano erdvėlaivis „Merelkas Ir štai ką mes atradome: intelektas yra atsirandanti savybė — ji spontaniškai atsiranda pakankamai tvarkingose ir sudėtingose sistemose. Įtariu, kad esybė, kuri dabar yra šios visatos Dievas, — tai nekūniškas intelektas, atsiradęs ankstesnėje visatoje, kurioje nebuvo gyvybės, iš atsitiktinių fliuktuacijų. Tikiu, jog ši esybė, kuri egzistuoja izoliuotai, stengėsi užtikrinti, kad kitoje visatoje būtų gausu nepriklausomos, save reprodukuojančios gyvybės. Neatrodo tikėtina, jog biologinis pasaulis galėjo savaime atsirasti bet kurioje atsitiktinai sukurtoje visatoje, tačiau galima pagrįstai tikėtis, jog po milijardų kvantinių fliuktuacijų metų gali susikurti lokalizuota erdvės ir laiko matrica, pakankamai sudėtinga, kad joje susikurtų jautrumas, ypač nepanašioje į šią visatoje, kurioje penkių pagrindinių jėgų santykinis stiprumas skiriasi nedaug. — Holusas nutilo. — Mintis, kad mokslininkas sukūrė mūsų dabartinę visatą, leistų paaiškinti užsitęsusią filosofinę mįslę, kodėl ši visata yra suvokiama moksliniu protu; kodėl tikrovės prigimčiai galima taikyti tokias forhilnorų ir žmonių abstrakcijas kaip matematika, indukcija ir estetika. Mūsų visata yra moksliškai suprantama todėl, kad ją sukūrė labai išsivystęs intelektas, kuris rėmėsi mokslu.

Mintis, kad intelektas galėtų atsirasti lengviau nei pati gyvybė, buvo sukrečianti — tačiau mes iš tiesų dar neturime gero intelekto apibrėžimo; kiekvieną kartą, kai atrodydavo, jog kompiuteriui pavyko jį pakartoti, mes tiesiog sakydavome, kad ne tai norime išreikšti šia sąvoka.

— Dievas yra mokslininkas, — pakartojau susimąstęs. — Na, manau, jog bet kurios pažangios technikos neįmanoma atskirti nuo magijos.

— Glaustai ir turiningai pasakyta, — pagyrė Holusas. — Vertėtų tai užsirašyti.

— Nemanau, jog aš tai pirmasis sugalvojau. Tačiau tai, ką jūs siūlote, tėra siūlymas. Jis neįrodo Dievo buvimo.

Holusas susiūbavo savo liemeniu.

— Tai kokie įrodymai jus įtikintų?

Trumpam susimąsčiau, po to gūžtelėjau pečiais.

— Rūkstantis pistoletas, — atsakiau.

Holuso akys maksimaliai atitolo viena nuo kitos.

— Kas?

— Mano mėgstamiausias literatūros žanras yra detektyvai — pasakojimai apie žmogžudystes ir…

— Mane stulbina, kad žmonės su pasimėgavimu skaito apie žudynes, — pertraukė mane Holusas.

— Ne, ne, — pataisiau jį. — Neteisingai supratote. Mes nesimėgaujame skaitydami apie žudynes; mums patinka skaityti apie teisingumą — kai įrodoma, jog nusikaltėlis, kad ir koks gudrus būtų, įvykdė nusikaltimą. O tikroje nužudymo byloje geriausias įrodymas yra sučiupti įtariamąjį su rūkstančiu pistoletu rankose — kai jis iš tiesų laiko ginklą, kuriuo įvykdė nusikaltimą.

— Ak, — sumurmėjo Holusas.

— Rūkstantis pistoletas yra nepaneigiamas įrodymas. Būtent šito noriu ir aš: neginčijamo įrodymo.

— Nėra neginčijamo didžiojo sprogimo įrodymo, — paprieštaravo Holusas. — Taip pat nėra tokio evoliucijos įrodymo. Tačiau jūs juos priimate. Tai kodėl abejojate, ar yra aukštesnio lygio kūrėjas?

Neradau įtikinamo atsakymo į šį klausimą.

— Žinau tik tiek, — atsakiau, — kad mane gali įtikinti tik triuškinantys įrodymai.

— Manau, kad jūs jau juos gavote, — atšovė Holusas.

Palietęs galvą pajutau glotnumą ten, kur kadaise buvo plaukai.

Holusas buvo teisus: mes iš tiesų priimame evoliuciją be absoliutaus įrodymo. Žinoma, atrodo aiškų, kad šunys kilo iš vilkų. Mūsų protėviai tikriausiai juos prijaukino, išnaikindami nuožmumą bei įskiepydami draugingumą ir galiausiai ledynmečio canis lupus pallipes paversdami canis familiaris, tai yra šiuolaikiniais šunimis, kurių yra daugiau nei 300 įvairių veislių.

Šunys ir vilkai jau nebegali kartu reprodukuotis ar, bent jau, jei tai padaro, jų palikuonis būna sterilus: šunys ir vilkai yra skirtingos rūšys. Jei šitaip vyko iš tiesų — jei dėl žmonių selekcijos Akela virto Roveriu, ir atsirado nauja rūšis — tada čia pateikiamas vienos pagrindinių evoliucijos doktrinų pavyzdys: iš senų rūšių galima sukurti naujas.

Tačiau negalime įrodyti šuns evoliucijos. Ir nors nuo to laiko tūkstantmečiais veisėme šunis, sukurdami milijardus veislių, mums nepavyko sukurti naujos šunų rūšies: čihuahua gali susiporuoti su didžiuoju danu, o pitbulis užšokti ant pudelio — ir iš abiejų šių sąjungų gims vaisingi jaunikliai. Kad ir kiek pabrėžtume jų skirtumus, šie šunys vis tiek yra canis familiaris. Mes taip pat nesame sukūrę naujos katės, žiurkės ar dramblio, kukurūzų, kokosų ar kaktusų rūšies. Niekas neginčija, net aršiausias protingo sukūrimo teorijos šalininkas neginčija, kad natūrali atranka gali sukelti kuriuos nors tipo pokyčius. Tačiau niekada nebuvo pastebėta, kad ji vieną rūšį paverstų kita.

KOM stuburinių paleontologijos galerijoje mes turime ilgą dioramą su daugybe arklių griaučių, prasidedančią eoceno epochos hyracotherium, po to pleistoceno epochos eąuus shoshonensis ir galiausiai užsibaigiančią šiandieniniu eąuus caballus, kuriam atstovauja ristūnas ir Setlando ponis.

Ši diorama velniškai panaši į evoliuciją: pirštų skaičius mažėja nuo keturių ant priekinių kojų ir trijų ant užpakalinių, kuriuos turėjo hyracotherium, iki vieno, įgavusio kanopos formą; dantys vis ilgėja, akivaizdžiai bylodami, kad buvo prisitaikoma prie kietos žolės; gyvūnai (išskyrus ponį) nuolatos didėja. Nuolat praeinu pro šią ekspoziciją; tai yra mano gyvenimo fono dalis. Retai kada susimąstau apie šią dioramą ir evoliuciją, tačiau pakankamai dažnai ją aiškinau lydėdamas aukštus galerijos svečius.

Viena rūšis leidžia atsirasti kitai, vykstant begalinei mutacijų ir prisitaikymo prie nuolat besikeičiančių sąlygų sekai.

Su tuo noriai sutinku.

Su tuo sutinku, nes Darvino teorija yra logiška.

Tad kodėl nesutinku su Holuso teorija?

Neįprastiems teiginiams reikia nepaprastų įrodymų. Tai buvo Karlo Sagano mantra, kai jį užsipuolė NSO fanatikai.

Na, Karlai, spėkite, kas įvyko? Ateiviai iš kosmoso yra čia — Toronte, Los Andžele, Burundyje, Pakistane, Kinijoje. Įrodymas toks, nuo kurio neišsisuksi. Jie yra čia.

O kaip dėl Holuso? Dievo? Kaip dėl protingo kūrėjo buvimo įrodymo? Atrodo, jog forhilnorai ir rydai turi daugiau konkrečių šio tvirtinimo įrodymų, nei aš turiu evoliucijos, intelektualios sistemos, kuria remdamasis kūriau savo gyvenimą bei karjerą, įrodymų.

Tačiau… tačiau…

Neįprasti teiginiai. Be abejonės, jiems privalo būti keliami aukštesni reikalavimai. Įrodymas privalo būti monumentalus, neginčijamas.

Žinoma, kad jis toks turėtų būti.

Žinoma.

10

Praėjusį spalį Siuzana kartu su manimi nuvyko į Šventojo Mykolo ligoninę susitikti su onkologe Katarina Kol.

Mums abiem tai buvo siaubą keliantis patyrimas.

Pirmiausia daktarė Kol atliko bronchoskopinį tyrimą. Ji per mano burną įkišo vamzdelį su kamera gale į kiekvieno plaučio kvėpavimo takus, tikėdamasi pasiekti auglį ir paimti mėginį. Tačiau auglio nepavyko pasiekti. Tad ji atliko biopsiją naudodama adatą, smeigdama ploną adatą per mano krūtinės ląstą tiesiai į auglį ir žiūrėdama į rentgenogramą. Nors, sprendžiant iš ląstelių, kurias aš iškosėjau kartu su skrepliais, nekilo jokių abejonių dėl vėžio, šis mėginys turėjo patvirtinti diagnozę.

Tačiau, jei auglys izoliuotas, ir mes žinotume, kur jis yra, auglį būtų galima chirurgiškai pašalinti. Tačiau prieš atveriant mano krūtinės ląstą tokiai operacijai, reikėtų atlikti dar vieną testą: mediastinoskopiją. Daktarė Kol padarė nedidelį pjūvį truputį aukščiau krūtinkaulio ir prasiskverbė iki trachėjos. Tada ji per pjūvį įkišo vamzdelį su kamera ir pastūmė jį mano gerklomis tolyn, kad galėtų ištirti limfmazgius prie abiejų plaučių. Tyrimams dar buvo paimta mėginių.

Ir galiausiai gydytoja man su Siuzana paaiškino, ką rado.

Žinia mus pribloškė. Man pritrūko oro ir, nors tuo metu, kai daktarė Kol rodė testo rezultatus, buvau atsisėdęs, maniau, kad parkrisiu netekęs pusiausvyros. Vėžys buvo išplitęs į mano limfmazgius; operacija būtų beprasmė.

Kol leido man su Siuzana susitvardyti. Onkologė tai buvo mačiusi šimtus, tūkstančius kartų — į ją žvelgiančius gyvus lavonus siaubo iškreiptais veidais, baimės pilnomis akimis, norinčius, kad ji pasakytų, jog tik pajuokavo, kad įvyko klaida, blogai veikia aparatūra, vis dar yra vilties.

Tačiau gydytoja nieko panašaus nepasakė.

Po dviejų valandų buvo atsiradęs „langas”; tad tą pačią dieną buvo galima atlikti kompiuterinę tomografiją.

Neklausiau, kodėl neatvyko tas, kuriam buvo paskirta procedūra. Galbūt per tą laiką jis arba ji mirė. Visa vėžininkų palata buvo pilna vaiduoklių. Mudu su Siuzana laukėme tylėdami. Ji bandė skaityti senus žurnalus; aš spoksojau į tuštumą, galvoje kunkuliavo mintys.

Buvau susipažinęs su kompiuterine tomografija. Daug kartų mačiau, kaip atliekama ši procedūra. Retkarčiais viena ar kita Toronto ligoninė leisdavo mums skenuoti įdomią fosiliją, kai įrengimai nebūdavo naudojami kitu tikslu. Tai veiksmingas būdas tirti pavyzdžius, kurie yra per trapūs, kad juos būtų galima išimti iš formos; tai taip pat puikus būdas pamatyti vidinę struktūrą. Esame atlikę nuostabių lamberozaurų kaukolių ir eucentrozaurų kiaušinių tyrimų. Apie šią procedūrą žinojau viską — tačiau niekada pats sau nebuvau jos atlikęs. Mano delnai prakaitavo. Visą laiką jaučiausi taip, tarsi tuoj apsivemsiu, nors nė vienas tyrimas neturėjo kelti pykinimo. Buvau išsigandęs — labiau nei bet kada gyvenime. Vienintelį kartą panašiai nervinausi tada, kai su Siuzana laukėme atsakymo, ar galėsime įsūnyti Rikį. Sėdėjome prie telefono, ir kiekvieną kartą jam suskambus mūsų širdys imdavo spurdėti. Tačiau tada mes laukėme geros žinios…

Tyrimas kompiuteriniu tomografu yra beskausmis, o nedidelis apšvitinimas vargu ar man dabar pakenks. Atsiguliau ant balto gulto, ir technikas įstūmė mano kūną į skenavimo tunelį, kuriame bus sukurti atvaizdai, parodantys, kiek vėžys išplitęs.

Labai išplitęs…

Visą laiką stengiausi sužinoti kažką nauja, išmokti — beje, Siuzana taip pat. Tačiau tą dieną faktai ir skaičiai sklido iki manęs tarsi per miglą, jie buvo padriki, sudėtingi, nepajėgiau jų suvokti ir patikėti jais. Kol buvo nešališka — šiuos žodžius ji yra kartojusi tūkstančius kartų. Etatinė profesorė, kamuojama nuobodulio, pavargusi.

Tačiau mums, sėdintiems tokiose pačiose dermatinu aptrauktose kėdėse, kokiose mudu su Siuzana sėdėjome, iš visų jėgų besistengiantiems su viskuo susitaikyti ir viską suprasti — mums tai kėlė siaubą. Mano širdis daužėsi, kankino skeliantis galvos skausmas; troškulio negalėjo numalšinti specialistės siūlomas šiltas vanduo; mano rankos, kurios rūpestingai kalteliu atskirdavo dinozaurų kaulus nuo sudužusių kiaušinių; rankos, kurios gebėjo pašalinti kalkakmenio apnašas nuo suakmenėjusių plunksnų; rankos, kurios buvo mano gyvenimo šaltinis, mano profesiniai įrankiai — drebėjo tarsi epušės lapai.

Plaučių vėžys, ramiu balsu aiškino onkologė, tarsi aptarinėdama naujausio sportinio automobilio ar vaizdo grotuvo savybes, yra viena baisiausių vėžio formų, nes paprastai jis nėra aptinkamas anksti, o tuo metu, kai aptinkamas, liemens ir kaklo limfmazgiuose, krūtinplėvėje, plaučiuose, krūtinėje, kepenyse, adrenalino liaukose ir kauluose dažnai jau būna gausiai išsisėjusios metastazės.

Norėjau, kad gydytoja kalbėtų abstrakčiai, teoriškai. Tiesiog pateiktų kelis bendro pobūdžio komentarus, tik kontekstą.

Tačiau ne. Ji atkakliai dėstė toliau; išsakė savo svarbiausią mintį. Tai buvo aktualu man, mano ateičiai.

Taip, esant plaučių vėžiui, dažnai intensyviai vystosi metastazės.

Man būtent taip ir atsitiko.

Pateikiau klausimą, kurį mirtinai norėjau užduoti, klausimą, į kurį bijojau išgirsti atsakymą svarbiausią klausimą, nuo šios akimirkos mano visatoje nulemiantį viską — viską. Kaip ilgai? Kaip ilgai?

Kol, pagaliau tapusi žmogumi, o ne robotu, kurį laiką nedrįso pažvelgti man į akis. Vidutiniškai, atsakė ji, po diagnozės negydomas pacientas gyvena devynis mėnesius. Chemoterapija šį laiką gali šiek tiek pratęsti, tačiau vėžys, kurį turėjau, vadinamas adenokarcinoma — naujas žodis, keli skiemenys, kuriuos išmoksiu taip pat gerai kaip savo vardą, skiemenys, kurie tiksliau apibrėš, kas esu ir kuo tapsiu, nei „Tomašas Deividas Džerichas”. Net ir gydant, tik vienas iš aštuonių sergančiųjų adenokarcinoma išgyvena penkerius metus po diagnozės, dauguma išeina — būtent tokį žodį ji pavartojo: „išeina”, tarsi mes išsmuktume į gatvės kampe esančią parduotuvę nusipirkti kepaliuką duonos, palinkėję labos nakties ir užmigę, nes ryt reikia anksti keltis — dauguma išeina kur kas greičiau.

Jos žodžiai nuskambėjo tarsi sprogimas, sudrebinęs viską, ką Siuzana ir aš iki šiol žinojome.

Tą rudens dieną laikrodis pradėjo tiksėti.

Prasidėjo laiko skaičiavimas atgal.

Man liko gyventi maždaug vieneri metai.

11

Kiekvieną vakarą, kai muziejus užsidarydavo lankytojams, Holusas ir aš eidavome į žemutiniąją rotondą. Atsimokėdamas už tai, ką leidau pamatyti, ateivis pateikdavo vis naujus įvairių Beta Hydri III geologinės praeities laikotarpių atkurtus vaizdus, o aš visa tai įrašinėjau į vaizdajuostę.

Galbūt todėl, kad mano gyvenimas ėjo į pabaigą, po kurio laiko pradėjau trokšti išvysti kažką kita. Holusas buvo minėjęs šešis pasaulius, kuriuos, matyt, paliko jų gyventojai. Norėjau pamatyti šias planetas, naujausius artefaktus iš šių nežemiškųjų pasaulių — ką jų gyventojai sukūrė prieš pat išnykdami.

Tai, ką Holusas man parodė, apstulbino.

Pirmoji planeta buvo Epsilon Indi I. Pietiniame jos žemyne driekėsi didžiulė sienų apsupta aikštė. Sienos buvo pastatytos iš milžiniškų, grubiai nutašytų granito luitų, kurių kiekviena briauna buvo ne mažesnė kaip 8 metrai. Viduje esanti beveik 500 metrų pločio erdvė buvo užversta šiukšlėmis: milžiniškais, dantytais sutrupinto betono luitais. Net jei perliptum šias sienas, didžiulis, pilnas nuolaužų laukas būtų visiškai bevertis. Bet kuris gyvūnas ar transporto priemonė galėtų jį kirsti tik su dideliais vargais, ir niekas čia negali augti.

O štai Tau Ceti II. Nykaus landšafto viduryje seniai išvykę gyventojai buvo padarę daugiau nei 2000 metrų skersmens ir, sprendžiant pagal kraštą, daugiau nei 5 metrų storio išsilydžiusio juodo akmens diską. Juodas paviršius sugeria saulės šilumą, todėl tampa neįtikėtinai karštas; jei bandytum juo eiti, oda nusviltų, o batų padai išsilydytų.

Miu Kasiopėjos AI paviršiuje nematyti jokių jos ankstesnių gyventojų ženklų; per 2,4 milijardo metų erozija viską palaidojo. Tačiau Holusas parodė man to, ką„Merelko” žvaigždėlaivio davikliai atrado po nuosėdų sluoksniais, kompiuterio sukurtą modelį: didžiulę lygumą su iškiliais susisukusiais špiliais, smaigais bei kitais dantytais objektais, o po jais — požemį ar menę, paslėptą amžiams. Kadaise ši planeta turėjo labai didelį mėnulį — kur kas didesnį už Žemės Mėnulį, — tačiau dabar ją supo didinga žiedų sistema. Holusas paaiškino, kad jie nustatė, jog žiedų sistemai taip pat 2,4 milijardo metų — kitaip tariant, ji atsirado tuo pačiu metu, kai išnyko Kasiopėjos gyventojai.

Paprašiau, kad Holusas man parodytų likusią planetos dalį. Jūrose buvo matyti archipelagai — salos, išsidriekusios tarsi perlai vėrinyje — o didžiausio žemyno rytinė pakrantė tiksliai sutapo su antro pagal dydį žemyno vakarine pakrante: tai buvo iškalbingi ženklai, kad šiame pasaulyje vyko platformų tektonika.

— Jie susprogdino savo mėnulį — pareiškiau, nustebęs dėl savo įžvalgumo. — Jie norėjo panaikinti potvynių jėgas, teliūskuojančias planetos šerdį ir sustabdyti platformų tektoniką.

— Kodėl? — paklausė Holusas, susidomėjęs mano samprotavimais.

— Kad apsaugotų rūsį kurį pastatė, nuo tektoninių slinkčių, — atsakiau.

Dėl žemynų dreifo plutos uolienos recirkuliuoja, senosios nustumiamos žemyn į mantiją, o iš magmos, kylančios iš plyšių jūros dugne, susiformuoja naujos.

— Tačiau mes manėme, kad šis rūsys buvo skirtas saugoti branduolines atliekas, — pastebėjo Holusas. — Todėl tektoninės slinktys būtų pats geriausias būdas šiomis atliekomis atsikratyti.

Linktelėjau. Monumentai, kuriuos man Holusas parodė čia bei Tau Ceti II ir Epsilon Indi L iš tiesų buvo panašūs į mano matytus branduolinių atliekų saugyklų Žemėje projektus: toks bloga lemiantis dirbtinis landšaftas, kad niekas nedrįs jo kasinėti.

— Ar radote kokių nors užrašų arba pranešimų, susijusių su branduolinėmis atliekomis? — paklausiau.

Planuojamose Žemės branduolinių atliekų saugyklose buvo numatyti ženklai, perspėjantys, kad čia saugomos pavojingos medžiagos, todėl busimieji to regiono gyventojai suprastų, kas ten palaidota. Buvo siūloma įvairiausia ikonografija, pradedant žmonių veidais, kuriuose atsispindi liga ar pasibjaurėjimas, kas bylotų, jog teritorija yra užteršta, ir baigiant diagramomis su atominiais skaičiais, kurie nurodytų, kokie konkrečiai elementai yra palaidoti.

— Ne, — atsakė Holusas. — Nieko panašaus. Nieko tokio neradome vietovėse, kur gyveno išnykusios rasės, bent jau tose, kurias jums rodžiau.

— Na, manau, jie galbūt norėjo, kad atliekų saugyklos išliktų nepaliestos milijonus metų — tiek ilgai, kad protingos būtybės, kurios vėliau jas atras, galėtų būti net ne tos pačios rūšies, kuri palaidojo atliekas perspėjančiame landšafte, atstovai. Viena yra perduoti nuodų ar ligos sąvoką savo rūšies atstovams — mums, žmonėms, užmerktos akys, suraukta burna ir iškištas liežuvis asocijuojasi su nuodais — tačiau visai kas kita yra bandyti tai perteikti kitai rūšiai, ypač jei nieko nežinai apie rūšį, kuri gali po tavęs atsirasti.

— Jūs nematote visumos, — nutraukė mano aiškinimus Holusas. — Daugumos radioaktyviųjų atliekų pusperiodis yra trumpesnis nei šimtas tūkstančių metų. Tuo metu, kai atsiras nauja protinga rūšis, nieko pavojingo visiškai nebus likę.

Suraukiau kaktą.

— Tačiau vis tiek man tai labai primena branduolinių atliekų saugyklas. Na, jei šių planetų gyventojai išvyko kažkur kitur, jie galbūt jautė, kad prieš išvykstant dera palaidoti savo šiukšles.

Holuso balse nuskambėjo abejonės.

— Tačiau kodėl Kasiopėjos gyventojai būtų norėję sustabdyti tektoninę slinktį? Kaip sakiau, tai yra geriausias būdas atsikratyti branduolinėmis atliekomis — net geriau nei išskraidinti jas į kosmosą. Jei jūsų naudojamas erdvėlaivis susprogtų, galite radioaktyviai užteršti pusę savo pasaulio, o jei atliekos nukeliaus į mantiją, jos ten liks visam laikui. Tiesą sakant, mano rasė galiausiai šitaip ir pasielgė su branduolinėmis atliekomis.

— Na, tai gal jie šiame perspėjančiame landšafte palaidojo kažką kita, — tariau. — Ką nors taip pavojinga, kad norėjo užsitikrinti, jog tai niekada nebus atidengta ir niekada neatkeliaus jiems įkandin. Galbūt Kasiopėjos gyventojai baiminosi, kad, jei rūsys tektoniškai pasislinks, jo sienos išsilydys, ir tai — gal kažkokia pabaisa, — ką jie įkalino, ištrūks į laisvę. Ir tada visos rasės, net palaidojusios tai, ko bijojo, išvyko iš savo gimtųjų pasaulių, kiek galėdamos labiau nutoldamos nuo to, ką paliko.

— Šį sekmadienį ketinu eiti į bažnyčią, — pasakė Siuzana praėjusį spalį, netrukus po mūsų pirmojo vizito pas daktarę Kol.

Mes sėdėjome svetainėje, aš ant sofos, o Siuzana — ant to paties stiliaus fotelio. Linktelėjau.

— Sekmadieniais tu paprastai eini į bažnyčią.

— Žinau, tačiau… na, po to, kai viskas įvyko. Po to…

— Dėl manęs gali nesijaudinti.

— Esi tuo tikras?

Vėl linktelėjau.

— Tu kasdien eini į bažnyčią. Tai neturėtų keistis. Daktarė Kol patarė stengtis, kad mūsų gyvenimas būtų kuo normalesnis.

Nežinojau, ką veiksiu likęs vienas, tačiau tikėjausi, kad sugalvosiu daugybę įvairių dalykų. Kažkada turėsiu paskambinti broliui Vankuveryje ir pasakyti, kas vyksta. Tačiau laikas Vankuveryje trimis valandomis atsilieka nuo Toronto, o Bilas namo iš darbo grįžta vėlai. Jei paskambinčiau pavakare jo laiku, tektų kalbėti su naująja brolio žmona Merilin, o ji gali kalbėti amžinybę. Nebuvau tam pasirengęs. Tačiau Bilas ir jo vaikai iš ankstesnės santuokos buvo vieninteliai mano artimieji; mūsų tėvai mirė prieš porą metų.

Siuzana kažką svarstė sučiaupusi lūpas. Jos rudos akys trumpam žvilgtelėjo į manąsias, po to žmona nukreipė žvilgsnį į grindis.

— Galėtum… galėtum važiuoti kartu, jei nori.

Triukšmingai atsidusau. Šis klausimas mūsų santykiuose visada buvo truputį opus. Siuzana visą gyvenimą reguliariai lankė bažnyčią. Tekėdama už manęs ji žinojo, kad aš to nedarau. Sekmadienio rytus aš leidžiu naršydamas po internetą ar žiūrėdamas televizijos laidą „Savaitė su Semu Donaldsonu ir Kuki Roberts”. Jau mūsų draugystės pradžioje tiesiai šviesiai paaiškinau Siuzanai, kad lankydamas bažnyčią jausiuos nesmagiai. Tai bus per daug veidmainiška, aiškinau, — ir tikinčiųjų įžeidimas.

Tačiau dabar Siuzanai, matyt, atrodė, jog reikalai pasikeitė. Galbūt ji tikėjosi, kad aš norėsiu melstis, susitaikysiu su savo kūrėju.

— Galbūt, — atsakiau, tačiau esu tikras, jog abu žinojome, kad taip niekada nebus.

Nelaimė viena nevaikšto.

Suprantama, kova su vėžiu atimdavo laiko. O dabar didžiąją likusio laiko dalį užimdavo Holuso apsilankymai. Tačiau aš turėjau ir kitų įsipareigojimų. Buvau sutaręs surengti KOM specialią fosilijų iš Burgeso skalūnų parodą ir, nors iškilmingas jos atidarymas bus tik po kelių mėnesių, turėjau daugybę administracinio darbo.

Čarlzas Volkotas iš Smitsonian instituto atrado Burgeso Skalūnų fosilijas 1909 metais Burgeso perėjoje, esančioje Uolinių kalnų Britų Kolumbijos dalyje; jis ten vykdė kasinėjimus iki 1917-ųjų. Nuo 1975-ųjų KOM darbuotojas Dezmondas Kolinzas du dešimtmečius vykdė naujus neįtikėtinai vaisingus kasinėjimus Burgeso Skalūnuose, atrasdamas vis naujas radybvietes, surinko tūkstančius naujų pavyzdžių. 1981 metais UNESCO Burgeso perėją paskelbė aštuoniasdešimt šeštąja pasaulinio paveldo vietove, priskyrusi ją tai pačiai grupei kaip Egipto piramidės ir Didysis Kanjonas.

Fosilijos yra iš kambro laikotarpio, tai yra joms 520 milijonų metų. Skalūnai, susidarę po Laurencijos dumblo slinkties, sparčiai palaidojusios visa, kas buvo gyva jūros dugne, yra sumalti į tokius smulkius miltelius, kad juose išliko net minkštų kūno dalių įspaudai. Ten buvo rasta gausybė gyvybės formų, įskaitant daugelį sudėtingų tipų, kurie, kaip įrodinėja kai kurie paleontologai, tarp jų ir mūsiškis Džonsis, netelpa nė į vieną šiuolaikinę grupę. Šios gyvybės formos atsirado, egzistavo trumpai ir išmirė, tarsi gamta būtų bandžiusi įvairias kūno sandaras norėdama patikrinti, kuri geriausiai tinka.

Kodėl įvyko šis „kambro laikotarpio įvairovės sprogimas”? Gyvybė Žemėje,tuo metu egzistavo gal jau 3,5 milijardo metų, tačiau visą tą laiką jos formos buvo labai paprastos. Kodėl taip staiga atsirado tiek daug įvairių ir labai sudėtingų gyvybės formų?

Deividsonas ir Kameronas iš Kalifornijos technologijos universiteto bei Petersonas iš Kalifornijos universiteto Los Andželo filialo įrodinėja, kad gyvybės formos buvo tokios nesudėtingos prieš „įvairovės sprogimą” kambro laikotarpiu dėl paprastos priežasties: iki to laiko apvaisintos ląstelės galėjo skaidytis tik labai ribotą skaičių kartų; atrodo, jog maksimaliai jos galėjo skaidytis tik maždaug dešimt kartų. O susiskaidžius dešimt kartų, atsiranda tik 1024 ląstelės, iš kurių susikuria labai mažos ir nesudėtingos būtybės.

Tačiau kambro laikotarpio pradžioje šį dešimties dalijimusi baijerą sutriuškino atsiradusi naujo tipo ląstelė, kurią ir dabar dar galima aptikti kai kuriuose gyvuose organizmuose; šios ląstelės galėjo dalytis kur kas daugiau kartų ir jos apibrėždavo visų naujų organizmų morfologinę erdvę — pagrindinius kūno kontūrus. (Nors kai tai įvyko, Žemei jau buvo ketveri milijardai metų, atrodo, jog toks pat perversmas — pralaužta dešimties dalijimusi riba

— įvyko Holuso gimtajame pasaulyje, kai šiai sistemai buvo tik dveji milijardai metų; tuo metu gyvybė ten taip pat liovėsi tuščiai sukti ratus ir pradėjo rimtai evoliucionuoti.)

Žemės Burgeso Skalūnuose yra mūsų tiesioginis protėvis pikam, pirmasis gyvūnas su nugaros styga, iš kurios vėliau išsivystė stuburas. Tačiau vis tiek beveik visos ten rastos fosilijos yra akivaizdžiai bestuburių, tad KOM vyresnysis bestuburių paleontologas Kalebas Džonsas galbūt turėtų surengti specialią tokių fosilijų parodą.

Tačiau Džonsis po kelių mėnesių išeis į pensiją — niekas kol kas neužsiminė, bent jau man, kad beveik vienu metu KOM neteks dviejų savo seniausių paleontologų — o aš turėjau asmeninių ryšių su darbuotojais Smitsonian instituto, kuriame galiausiai atsidūrė Volkoto atrastos Burgeso fosilijos, prieš Kandai priimant įstatymus, saugančius valstybės senienas. Aš taip pat padėjau^ organizuoti nuolatinį viešųjų paskaitų ciklą, kuris būtų papildęs parodą; daugumą paskaitų skaitytų mūsų personalas (įskaitant Džonį), tačiau mes taip pat susitarėme, kad iš Harvardo atvyks ir perskaitys paskaitą Džėjus Guldąs, kurio knygoje „Nuostabioji gyvybė” rašoma apie Burgeso Skalūnų fosilijas. Si paroda būtų pelniusi gražaus pinigo KOM; tokias parodas visada plačiai nušviečia žiniasklaidą, tad suplaukia daugybė žmonių.

Mintis apie parodą, kai ją pirmą kartą pasiūliau, mane sužavėjo, dar patrauklesnė ji tapo po to, kai paroda buvo patvirtinta, ir pažadėjo prisidėti Smitsonian institutas, sutikdamas išstatyti savo fosilijas kartu su mūsiškėmis.

Tačiau dabar…

Dabar, kai sergu vėžiu…

Dabar tai tik erzina ir kelia nepatogumų.

Dar vienas rūpestis.

Dar viena veikla, reikalaujanti ir taip mano per daug riboto laiko.

Sunkiausia buvo pasakyti Rikiui.

Žinote, jei būčiau toks kaip tėtis — jei man būtų pakakę bakalauro laipsnio ir nuolatinio darbo nuo devynių iki penkių — viskas būtų kitaip. Tikriausiai pirmojo vaiko būčiau susilaukęs, vos įžengęs į trečią dešimtį, šis vaikas dabar jau būtų įkopęs į ketvirtą dešimtį ir galbūt turėtų savo vaikų.

Tačiau aš nebuvau mano tėtis.

Bakalauro laipsnį gavau 1968 metais, kai man buvo dvidešimt dveji.

Ir magistro laipsnį 1970 metais, būdamas dvidešimt ketverių.

O fosilijų daktaro — būdamas dvidešimt aštuonerių.

Vėliau tęsiau mokslinį darbą Berklio universitete.

Dar po to tyrinėjau kitą temą Kalgario universitete.

Ir tuo metu man sukako trisdešimt ketveri.

Ir aš uždirbdavau skatikus.

Ir kažkaip neturėj au jokios merginos.

Ir kas vakarą iki vėlumos dirbdavau muziejuje.

Ir nė pats nepajutau, kaip sukako keturiasdešimt. Buvau nevedęs ir bevaikis.

Su Siuzana Kovalska susipažinau 1966 metais Toronto universiteto Harto rūmuose; mes abu buvome dramos klubo nariai. Nebuvau aktorius, tačiau mane sužavėjo teatro apšvietėjo darbas; spėju, jog tai yra viena priežasčių, dėl kurios man patinka muziejininkystė. Siuzana vaidindavo spektakliuose, nors, žvelgdamas atgal, įtariu, kad jai niekada tai itin gerai nepavykdavo. Visada maniau, jog Siuzana vaidina pasakiškai, tačiau geriausia, ką apie jos vaidybą parašydavo universiteto laikraštis, tebuvo, kad Siuzana „kompetentingai” suvaidino auklę „Romeo ir Džiuljetoje” arba „deramai bandė suvaidinti” Jokastą „Karaliuje Edipe”. Kad ir kaip ten būtų, mes kurį laiką draugavome, tačiau po to aš iškeliavau į Valstijas į magistrantūrą — Siuzana suprato, kad privalau išvykti tęsti studijų, nes nuo jų priklauso mano svajonės.

Daugelį metų maloniai ją prisimindavau, tačiau niekad neįsivaizdavau, kad vėl pamatysiu. Galiausiai vėl atsidūriau Toronte ir, kadangi visada galvodavau apie praeitį, bet neužtekdavo laiko mintims apie ateitį, kai sukako keturiasdešimt, pagaliau nusprendžiau, jog man reikia finansinės konsultacijos, jei apskritai kada nors galvoju išeiti į pensiją, ir buhalterė, pas kurią atėjau pasitarti, pasirodė besanti Siuzana. Jos pavardė tapo DeSantis — trumpų ir nesėkmingų vedybų, įvykusių prieš penkiolika metų, palikimas. Mes vėl užmezgėme senus santykius ir po metų užrišome mazgą. Ir nors tuo metu Siuzanai buvo keturiasdešimt vieneri, mes nusprendėme turėti kūdikį, nepaisydami galimos rizikos. Bandėme penkerius metus. Kartą per tą laiką Siuzana pastojo, tačiau įvyko persileidimas.

Tad galiausiai nutarėme įvaikinti. Tačiau ir tai užtruko porą metų. Na, mes pagaliau turime sūnų. Ričardui Bleinui Džerichui dabar šešeri.

Kai tėvas mirs, jis dar nebus pakėlęs sparnų iš namų.

Jis net nebus baigęs vidurinės mokyklos.

Siuzana pasodino Rikį ant sofos, o aš priklaupiau šalia jo.

— Ei, šaunuoli, — kreipiausi, paimdamas jo mažą rankutę.

— Tėti, — pasimuistė Rikis, vengdamas mano žvilgsnio. Gal jis pagalvojo, kad prisivirė košės.

Kurį laiką patylėjau. Ilgokai svarsčiau, ką jam pasakyti, tačiau dabar žodžiai, kuriuos ketinau ištarti, atrodė visiškai netinkami.

— Kaip jautiesi, šaunuoli? — paklausiau.

— …rai.

Pažvelgiau į Siuzaną.

— Na, — tariau, — tėtis jaučiasi nelabai gerai.

Rikis įbedė akis į mane.

— Tiesą sakant, — lėtai ištariau, — tėtis gana rimtai serga.

Palaukiau, kol žodžiai pasieks vaiko sąmonę.

Mes niekada nemelavome Rikiui. Jis žinojo, kad yra įsūnytas. Visada sakėme, jog Kalėdų Senelis — tik pasaka. O kai berniukas paklausė, iš kur atsiranda vaikai, ir tai jam paaiškinome. Tačiau dabar norėjau, kad galbūt būtume elgęsi kitaip — kad ne visada jam būtume sakę tiesą.

Žinoma, jis pakankamai greitai sužinotų. Pastebėtų pokyčius: mano nuslinkusius plaukus, sumažėjusį svorį, išgirstų, kaip vemiu vidury nakties, galbūt…

Galbūt net išgirstų, kaip verkiu, kai manau, kad jo nėra netoliese.

— Kaip serga? — paklausė Rikis.

— Labai, — atsakiau.

Vaikas įdėmiai pažvelgė į mane. Aš linktelėjau: nejuokauju.

— Kodėl? — paklausė Rikis.

Susižvalgėme su Siuzana. To paties klausiau savęs.

— Nežinau, — atsakiau.

— Ar dėl to, kad kažką suvalgei?

Papurčiau galvą.

— Ar blogai elgeisi?

Tai buvo netikėtas klausimas. Kurį laiką jį svarsčiau.

— Ne, — atsakiau, — nemanau.

Trumpam visi nutilome. Galiausiai Rikis prabilo tyliu balsu:

— Tu juk nemirsi, tiesa, tėti?

Norėjau jam pasakyti nepagrąžintą tiesą, laikyti vaiką lygiu sau. Tačiau kai atėjo tokia akimirka, privalėjau Rikiui suteikti daugiau vilčių, nei man jų davė daktarė Kol.

— Galbūt, — atsakiau. — Tik galbūt.

— Tačiau… — Rikio balselis suplonėjo. — Tačiau aš nenoriu, kad tu mirtum.

Suspaudžiau jo ranką.

— Aš taip pat nenoriu mirti, bet… bet čia panašu į tai, kaip mamytė ir aš tau liepiame susitvarkyti kambarį. Kartais privalome daryti tai, ko nenorime.

— Aš gerai elgsiuos, — pažadėjo vaikas. — Visada gerai elgsiuos, tik tu nemirk.

Man suspaudė širdį. Derėjimasis. Vienas iš etapų.

— Tikrai negaliu pasirinkti, — paaiškinau vaikui. — Norėčiau, kad taip būtų, bet, deja.

Berniukas ėmė tankiai mirksėti; netrukus pasirodys ašaros.

— Aš myliu tave, tėti.

— Ir aš tave.

— Kas… kas bus su mamyte ir manim?

— Nesirūpink, šaunuoli. Jūs gyvensite čia. Dėl pinigų nereikės rūpintis. Draudimas daug sumokės.

Rikis pažvelgė į mane akivaizdžiai nesuprasdamas, ką pasakiau.

— Nemirk, tėti, — ištarė jis. — Prašau, nemirk.

Prisiglaudžiau Rikį prie savęs, o Siuzana apkabino mus abu.

12

Kiek vėžys mane išgąsdino kaip auką, tiek jis mane sužavėjo kaip biologą.

Protoonkogenų — normalių genų, galinčių paskatinti vėžio atsiradimą — turi visi žinduoliai ir paukščiai. Tiesą sakant, ir žinduoliai, ir paukščiai turi visus iki šiol atrastus protoonkogenus. Paukščiai išsivystė iš dinozaurų, kurie kilo iš tekodontų, šie išsivystė iš primityviųjų diapsidų, o pastarieji kilo iš kaptorinomorfų, pirmųjų tikrų roplių. Žinduoliai išsivystė iš terapsidų, kurie kilo iš pelikozaurų, o šie išsivystė iš primityviųjų sinapsidų, taip pat kilusių iš kaptorinomorfų. Kadangi kaptorinomorfai, bendrieji protėviai, atsirado pensilvanio periodu, maždaug prieš 300 milijonų metų, bendri genai turėtų bent tiek laiko egzistuoti (ir iš tiesų, mes radome vėžio apimtų fosilijų kaulų, patvirtinančių, jog vėžys egzistavo bent jau juros laikotarpiu).

Tam tikra prasme nėra nieko nuostabaus, kad šie genai yra bendri: protoonkogenai yra susiję su ląstelių skaidymosi valdymu arba organų vystymusi; įtariu, jog galiausiai paaiškės, kad visas šių genų rinkinys yra bendras visiems stuburiniams, o galbūt ir visiems gyvūnams.

Atrodo, jog galimybė susirgti vėžiu yra įausta į patį gyvybės audinį.

Holusą sudomino kladistika — mokslas apie tai, kaip iš bendrų bruožų galima spręsti apie bendrus protėvius; šie tyrimai yra svarbiausias mūsų pasaulio evoliucijos tyrimo instrumentas. Todėl maniau, kad turiu jam parodyti mūsų hadrozaurus — sisteminę organizmų grupę, jei tokia apskritai buvo.

Buvo antradienis — diena, kai KOM apsilanko mažiausiai žmonių — ir beveik darbo pabaiga. Holusas išnyko, ir aš nukeliavau per muziejų į Dinozaurų galeriją, kišenėje nešinas holoforminiu projektoriumi. Galeriją sudarė dvi galuose sujungtos ilgos salės; įėjimas ir išėjimas į ją yra greta vienas kito. Įėjau pro įėjimąir patraukiau tolyn. Galerijoje lankytojų nebuvo; kelis kartus per viešąją informavimo sistemą pranešus, kad muziejus netrukus užsidarys, visi išėjo. Šios salės gale yra mūsų hadrozaurų skyrius, nudažytas rausvomis ir auksinėmis horizontaliomis juostomis, vaizduojančiomis Albertos erozijos suskaidytos žemės smiltainį. Skyriuje yra trys įspūdingi ant sienos pritvirtinti eksponatai. Atsistojau priešais vidurinį, hadrozaurą, kuris plakate vis dar buvo vadinamas kritozauru, nors jau daugiau kaip dešimtmetį žinojome, jog tikriausiai čia gripozauras; galbūt tas, kuris dirbs po manęs, ras pinigų ir laiko pakeisti užrašus muziejuje. Pavyzdys, kurį Parksas rado per pirmąjį KOM ekspedicijų sezoną 1918 metais, yra labai patrauklus, jo šonkauliai tebebuvo išlikę tarpląstelinėje medžiagoje, o standinančios sausgyslės gražiai sukaulėjusios.

Vėl išniro Holusas, ir aš pradėjau pasakoti, kad hadrozaurų kūnų neįmanoma atskirti, ir jog tik pagal tai, ar yra kaukolės skiauterė, ir pagal šios skiauterės formą tegalima nustatyti gyvūnų lytį. Kol aš įsikarščiavęs pasakojau, į patalpą įėjo gal dvylikos metų berniukas. Jis įėjo iš priešingos pusės nei aš, išnirdamas iš blausiai apšviestos kreidos laikotarpio jūrų dioramos. Berniukas buvo baltaodis, tačiau jo akių vokai buvo užkritę, žandikaulis suglebęs, o liežuvis truputį išsikišęs iš burnos. Jis nepratarė nė žodžio, tik spoksojo į forhilnorą.

— „Po” „velnių”, — nusikeikė Holusas, — „ak”.

Berniukas nusišypsojo, matyt, patenkintas, kad ateivis kalba.

— Sveiki, — tyčia lėtai pasisveikino jis su mumis.

Iš už kampo pasirodė uždususi moteriškė ir prisijungė prie mūsų hadrozaurų salėje. Išvydusi Holusą ji aiktelėjo ir nuskubėjusi prie berniuko nutvėrė jį už minkštos, putlios rankutės.

— Edi! — subarė vaiką. — Visur tavęs ieškojau. — Po to moteris atsisuko į mus: — Atsiprašau, jei jis jums sutrukdė.

— „Jis” „ne” „su” „truk” „dė”, — atsakė Holusas.

Per garsiakalbius pasigirdo raginimas:

— Ponios ir ponai, muziejus jau uždarytas. Visus lankytojus prašom nedelsiant eiti prie paradinio išėjimo…

Moteris per Dinozaurų galeriją nusitempė Edį, kuris vis žvilgčiojo per petį į mus.

Holusas atsisuko į mane.

— Berniukas nepanašus nė į vieną mano matytą.

— Jis turi Dauno sindromą, — paaiškinau. — Šis sindromas lėtina protinį ir fizinį vystymąsi.

— Kas jį sukelia?

— Papildoma dvidešimt pirmoji chromosoma; visos chromosomos turi būti suporuotos, tačiau kartais įsipainioja trečioji.

Holusas pajudino akių stiebelius.

— Pas mus pasitaiko panašus negalavimas, nors jį beveik visada patikriname, kol vaisius dar įsčiose. Mūsų atveju chromosomų poros susiformuoja be telomerų viename gale; dvi gijos tame gale susijungia, sudarydamos dvigubai ilgesnę nei paprastai chromosomą. Dėl to visiškai prarandamas gebėjimas kalbėti, kyla sunkumų suvokti erdvę ir anksti mirštama. — Holusas nutilo. — Vis dėlto gyvybės gebėjimas atkurti fizines ir dvasines jėgas mane stebina. Juk nuostabu, kad toks reikšmingas dalykas kaip papildoma chromosoma ar dvi chromosomos, susijungusios į vieną, nepajėgia sustabdyti organizmo funkcionavimo. — Holusas vis dar tebežiūrėjo ta kryptimi, kur išnyko vaikas. — Tas berniukas, — pasidomėjo jis. — Ar jo gyvybė taip pat nutrūks anksčiau laiko?

— Tikriausiai. Dauno sindromas turi tokį poveikį.

— Liūdna, — atsiduso Holusas.

Kurį laiką buvo tylu. Vienoje patalpos pusėje buvo nedidelė niša, kurioje senoviškai buvo demonstruojamos skaidrės apie tai, kaip susiformuoja ir yra iškasamos dinozaurų fosilijos. Skaidres lydintį garso įrašą, suprantama, esu girdėjęs milijonus kartų. Galiausiai įrašas baigėsi ir, kadangi niekas nepaspaudė didelio raudono paleidimo mygtuko, mudu su Holusu likome vieni nebylioje galerijoje, kur mums draugiją palaikė tik skeletai.

— Holusai, — pagaliau kreipiausi į jį.

Forhilnoras vėl nukreipė dėmesį į mane.

— Taip?

— Kiek… kiek ilgai ketinate čia būti? Tai yra noriu paklausti, kiek ilgai dar jums reikės mano pagalbos?

— Atleiskite, — ėmė teisintis Holusas. — Aš buvau nedėmesingas. Jei per daug jus gaišinu, tiesiog pasakykite, ir aš išvyksiu.

— Ne, ne, ne. Nieko panašaus. Man tai nepaprastai patinka, patikėkite. Tačiau…

Garsiai išpūčiau orą.

— Privalau jums kai ką pasakyti, — galiausiai išspaudžiau.

— Taip?

Dar kartą giliai įkvėpiau ir iš lėto iškvėpiau.

— Sakau jums, nes jūs turite teisę tai žinoti. — Vėl nutilau, nežinodamas, kaip tęsti. — Žinau, kad atvykęs į muziejų jūs tiesiog paprašėte susitikti su paleontologu — bet kuriuo paleontologu. Specialiai manęs jūs neieškojote. Tiesą sakant, jūs galėjote nuvykti į kitą muziejų — Filas Kiuri Tirelio muziejuje ar Maikas Bretas-Surmanas iš Smitsonian instituto būtų labai nudžiugę, jei būtumėte pasirodęs ant jų durų slenksčio.

Nutilau. Holusas kantriai tebežiūrėjo į mane.

— Atleiskite, — tariau. — Turėjau jums tai pasakyti anksčiau. — Vėl įkvėpiau oro ir laikiau jį plaučiuose kiek pajėgdamas ilgiau. — Holusai, aš mirštu.

Ateivis pakartojo žodį, tarsi kažkaip būtų jį praleidęs, besimokydamas anglų kalbos.

— Mirštate?

— Man neišgydomas vėžys. Liko gyventi tik keli mėnesiai.

Holusas kurį laiką tylėjo. Po to jo kairė burna tarė:

— Aš, — tačiau daugiau nepasigirdo jokių žodžių. — Ar tokiomis aplinkybėmis tinka pareikšti užuojautą?

Linktelėjau.

— „Man” „labai” „gaila”, — ištarė jo burnos. Holusas ir vėl kurį laiką patylėjo. — Mano motina mirė nuo vėžio; tai baisi liga.

Suprantama, jog šito negalėjau nuginčyti.

— Žinau, kad dar turite atlikti daugybę tyrimų, — pasakiau. — Jei norėtumėte dirbti su kuo nors kitu, aš tai suprasiu.

— Ne, — atsakė Holusas. — Ne. Mes esame viena komanda.

Pajutau, kaip kažkas suspaudžia krūtinę.

— Ačiū, — padėkojau.

Holusas pažiūrėjo į mane ilgiau, po to mostelėjo ant sienos pritvirtintų hadrozaurų, kurie buvo mūsų apsilankymo čia priežastis, link.

— Tomai, — kreipėsi jis. Tai buvo pirmas kartas, kai ateivis pavadino mane vardu. — Prašau, tęskime mūsų darbą.

13

Kai tik susidurdavau su nauja gyvybės forma Žemėje, stengdavausi įsivaizduoti jos protėvius — spėju, jog tai profesinis įprotis. Tas pats atsitiko, kai Holusas galiausiai supažindino mane su rydu; rydai, matyt, yra drovūs, tačiau aš paprašiau susitikti su vienu iš jų, laikydamas tai daliniu užmokesčiu už naudojimąsi mūsų kolekcijomis.

Susitikimą surengėme pasitarimų kambaryje, esančiame saugyklų centro penktame aukšte; ir vėl buvo pristatinėta vaizdo kamerų, kad užfiksuotų šį įvykį. Ant ilgo raudonmedžio stalo šalia telefono padėjau holoforminį projektorių. Holusas kažką sudainavo į telefono mikrofoną savo kalba, ir staiga patalpoje atsirado kitas ateivis.

Žinome, jog žmonės išsivystė iš žuvų; mūsų rankos iš pradžių buvo krūtinės pelekai (o pirštai — kaulai, suteikiantys šiems pelekams standumo), o mūsų kojos išsivystė iš pilvo pelekų.

Rydai tikriausiai iš pradžių taip pat buvo vandeninė gyvybės forma. Priešais mane stovintis rydas turėjo dvi kojas, tačiau keturias rankas, tolygiai išdėstytas aplink liemens, turinčio apverstos kriaušės formą, viršų. Tos keturios rankos, matyt, išsivystė ne tik iš krūtinės, bet ir iš asimetriškų nugaros nei pilvo pelekų. Šie senoviniai krūtinės pelekai galbūt turėjo keturias standžias pasparas, nes dabar ant kairės ir dešinės rankos buvo po keturis pirštus (du vidurinius ir du priešpriešinius nykščius). Priekinėje rankoje — kuri tikriausiai išsivystė iš pilvo peleko — buvo devyni pirštai. O užpakalinė ranka, kuri, manau, išsivystė iš nugaros peleko, turėjo, kai pagaliau ją išvydau, šešis pirštus.

Rydas neturėjo galvos ir, kiek pajėgiau spręsti, nei akių, nei nosies. Aplink liemens viršų apskritimu driekėsi juoda blizgi juosta; negalėjau atspėti, kam ji skirta. Taip pat abipus priekinių ir užpakalinių rankų matėsi sritys su sudėtingomis odos klostėmis; spėjau, jog tai gali būti ausys.

Rydo oda buvo padengta ta pačia medžiaga, kuri Žemėje atsirado daugeliui vorų bei vabzdžių, visiems žinduoliams, kai kuriems paukščiams ir net keliems senoviniams ropliams: plaukais. Didžiąją rydo viršutinio liemens dalį ir rankas iki alkūnių dengė maždaug centimetro ilgio rausvai rudas kailis; apatinis liemuo, dilbiai bei kojos buvo plikos, ir ant jų matėsi melsvai pilka oda.

Rydas dėvėjo tik platų diržą, juosiantį siaurąjo liemens apatinę dalį; jis laikėsi ant gumbuotų būtybės klubų. Diržas man priminė tą, kurį juosėjo Betmenas — jis netgi buvo toks pat ryškiai geltonas ir turėjo kapšelius, spėjau, jie buvo skirti kažką laikyti. Tik ant sagties buvo ne šikšnosparnio emblema, o ryškiai raudonas vėjo malūnėlis.

— Tomašai Džerichai, — kreipėsi į mane Holusas, — tai T’kna.

— Labas, — pasakiau. — Sveiki atvykę į Žemę.

Rydai, kaip ir žmonės, naudoja tik vieną ertmę kalbėti ir valgyti; burna yra įduboje liemens viršuje. Kelias sekundes T’kna skleidė garsus, primenančius akmenų daužymąsi skalbinių džiovyklėje. Kai burną liovėsi judėti, stojo trumpa tyla, ir po to gilus sintezuotas balsas atsklido iš būtybės diržo.

— Ar jis kalba kaip įdvasintas už negyvuosius? — paklausė rydas.

T’kna žodžiai mane suglumino, ir aš pažvelgiau į Holusą:

— Įdvasintas už negyvuosius?

Forhilnoras barkštelėjo akimis.

— Jis reiškia nuostabą, kad jūs sveikinate jį atvykusį į planetą. Rydai savo rūšies netapatina su savuoju pasauliu. Pamėginkite jį pasveikinti žmonijos vardu.

— Ak, — tariau. Vėl atsisukau į rydą: — Sveikinu jus kaip žmogus.

Vėl sutarškėjo akmenys ir pasigirdo sintezuotas balsas:

— Jei nebūtumėte žmogus, ar vis tiek mane sveikintumėte?

— Hm…

— Teisingas atsakymas yra „taip”, — atskubėjo man [pagalbą Holusas.

— Taip, — tariau.

Rydas vėl prabilo savo kalba, o kompiuteris išvertė jo žodžius:

— Tada pasveikintas esu aš ir patenkintas, kad čia yra čia, o čia yra ten.

Holusas pasiūbavo aukštyn ir žemyn.

— Jis turi omenyje virtualiosios tikrovės sąsają. Jis džiaugiasi būdamas čia, tačiau pareiškia, jog iš tiesų tebėra savo pagrindiniame erdvėlaivyje.

— Žinoma, — pritariau. Beveik bijojau vėl kreiptis į rydą.

— Ar… hm… ar jūsų kelionė į Žemę buvo gera?

— Kuria prasme jūs vartojate žodį „gera”? — paklausė sintezuotas balsas.

Vėl pažvelgiau į Holusą.

— Jis žino, kad žodį „geras” jūs vartojate daugeliui dalykų apibūdinti. Jis gali reikšti „moralus”, „malonus”, „brangus”.

— Brangus? — nusistebėjau.

— Geras porcelianas, — paaiškino Holusas, — geri papuošalai.

Šie suknisti ateiviai geriau už mane moka mano gimtąją kalbą. Vėl kreipiausi į rydą:

— Turiu omenyje tai, ar kelionė buvo maloni.

— Ne, — atsakė jis.

Holusas vėl išvertė T’kna atsakymą:

— Rydai gyvena tik maždaug trisdešimt Žemės metų. Dėl to jie keliauja kriogeniškai užsišaldę, tai komos būsena.

— Ak, — supratau. — Vadinasi, tai nebuvo sunki kelionė — jis tiesiog nesuvokė, kad keliauja, tiesa?

— Teisingai, — patvirtino Holusas.

Bandžiau sugalvoti, ką dar pasakyti. Tiek laiko praleidęs su savo draugu forhilnorų, įpratau su ateiviu šnekėtis laisvai.

— Tad, a, kaip jums čia patinka? Ką manote apie Žemę?

— Daug vandens, — atsakė rydas. — Didelis mėnulis, estetiškai malonus. Tačiau oras per drėgnas; nemaloniai lipnus.

Pagaliau pajudėjome iš mirties taško, bent jau viską supratau; tačiau jei jis mano, kad Toronto oras dabar, pavasarį, yra lipnus, rugpjūtį rydo laukia tikras malonumas.

— Ar jus, kaip ir Holusą, domina fosilijos?

Pasigirdo svaidomos skaldos tarškėjimas, o vėliau atsakymas:

— Žavi viskas.

Kurį laiką tylėjau, spręsdamas, ar tikrai noriu užduoti šį klausimą. O paskui nutariau: kodėl gi ne?

— Ar tikite Dievą? — paklausiau.

— Ar tikite smėlį? — savo ruožtu paklausė rydas. — Ar tikite elektromagnetizmą?

— Jo atsakymas reiškia „taip”, — paaiškino Holusas, stengdamasis padėti. — Rydai dažnai kalba retoriniais klausimais, tačiau jie visiškai nesupranta sarkazmo, todėl neįsižeiskite.

— Kur kas svarbiau, ar Dievas tiki esant mane, — tęsė T’kna.

— Ką turite omenyje? — paklausiau, jausdamas, kaip ima durti širdį.

Atrodė, jog rydas taip pat svarsto, ką atsakyti; jo burnos dalys judėjo, tačiau nepasigirdo joks garsas. Galiausiai jis prabilo savo kalba, o vertėjas išvertė:

— Dievas stebi; bangos lūžta. Dievo išrinktieji žmonės yra tie, kurių egzistavimą jis ar ji pripažįsta stebėdamas.

Šią mįslę įminiau ir be Holuso pagalbos. Kvantinė fizika teigia, kad įvykiai neįgauna konkrečios realybės tol, kol jų nestebi sąmoninga esybė. Visa tai gerai, tačiau kaip atsirado pirmoji konkreti realybė? Kai kurie žmonės kvantinės fizikos reikalavimus naudojo kaip argumentą, jog egzistuoja sąmoningas stebėtojas, kuris yra nuo pat laiko pradžios.

— Aha, — ištariau.

— Daugybė įmanomų ateičių, — tęsė T’kna, vienu metu sukiodamas visus savo pirštus, tarsi norėdamas parodyti šių ateičių gausybę. — Iš visų įmanomųjis arba ji stebėti pasirenka vieną.

Ir tai supratau — tačiau tai mane pribloškė. Kai „Deep Blue” kompiuteris šachmatais nugalėjo Garį Kasparovą, jis tą padarė, matydamas visus įmanomus figūrų derinius, galinčius susidaryti ne tik po vieno ėjimo, bet ir po kito, ir dar po kito, ir taip toliau.

Jei Dievas egzistuoja, ar jis mato visus galimus figūrų, su kuriomis žaidžia, ėjimus? Ar dabar jis mato, kad aš galiu žengti žingsnį pirmyn arba nusikosėti ar pasikasyti užpakalį, arba pasakyti tai, kas visiems laikams sugriautų žmonių ir rydų santykius? Ar jis tuo pat metu mato einančią mažą mergaitę Kinijoje, kuri gali pasukti į kairę arba į dešinę ar pakelti galvą ir pažvelgti į mėnulį? Ar jis taip pat mato senolį Afrikoje, galintį duoti berniukui patarimą, kuris visiems laikams pakeis vaiko gyvenimą, arba jo neduoti, leisdamas jaunikliui pačiam viską suvokti?

Lengvai galime parodyti, kad visata iš tiesų skyla, bent jau trumpai, svarstydama, kurį iš daugelio kelių pasirinkti: atskiri fotonai sąveikauja su savo pačių alternatyvių visatų variantais vienu metu pereidami pro daugelį plyšių ir sukeldami interferentinius vaizdus. Ar šie fotonų veiksmai yra Dievo mąstymo ženklas, jo visų galimų ateičių svarstymo liekanos? Ar Dievas mato visus įmanomus visų sąmoningų gyvybės formų — šešių milijardų žmonių, aštuonių milijardų forhilnorų (ką man yra pasakęs Holusas), penkiasdešimt septynių milijonų rydų plius, matyt, nesuskaičiuojamų kitų mąstančių būtybių, išsibarsčiusių po visatą, — veiksmus — ir ar jis apskaičiavo žaidimą, tikrąjį Gyvybės žaidimą, įvertindamas kiekvieno žaidėjo galimus veiksmus?

— Jūs teigiate, — tariau, — kad Dievas paeiliui pasirenka, kurią tikrovę nori stebėti, ir šitaip elgdamasis kruopelė po kruopelės kuria konkrečią istoriją?

— Taip turėtų būti, — pasigirdo vertimas.

Žiūrėjau į keistą rydą su daugeliu pirštų ir stambų, panašų į vorą, forhilnorą, stovinčius prieš mane, nuplikusią (labiau už kitus) dvikoję beždžionę. Spėliojau, ar Dievas yra patenkintas tuo, kaip vyksta jo žaidimas.

— O dabar, — kreipėsi į mane per vertiklį T’kna, — apklausų abipusiškumas.

Jo eilė klausti. Ką gi, gana sąžininga.

— Nesivaržykite, — paraginau.

Rangyta oda abipus jo priekinės rankos kilstelėjo aukštyn ir nusileido; spėjau, kad šiuo „ausų trūktelėjimu” rydas norėjo pasitikslinti: „Atleiskite?”

— Turiu omenyje, prašau. Klauskite.

— Tas pat atvirkščiai, — pasakė rydas.

— Jis nori pasakyti… — pradėjo Holusas.

— Jis nori paklausti, ar aš tikiu Dievą, — pertraukiau Holusą, supratęs, kad rydas manęs nori paklausti to paties. Trumpam nutilau, po to atsakiau:

— Esu įsitikinęs, kad, net jei Dievas egzistuoja, jam visiškai nerūpi, kas atsitiks bet kuriam iš mūsų.

— Klystate, — paprieštaravo T’kna. — Savo gyvenimą turėtumėte kurti remdamiesi Dievo egzistavimu.

— Hm, ir ką būtent reikėtų daryti?

— Pašvęsti savo būdraujantį gyvenimą bandymams su juo ar su ja bendrauti.

Holusas sulenkė keturias priekines kojas, liemeniu pasvirdamas į mane.

— Dabar galite suprasti, kodėl neįmanoma dažnai matyti rydų, — tyliai paaiškino jis.

— Yra žmonių, kurie šitiek daug laiko skiria maldoms, — pasakiau, — tačiau aš nesu vienas jų.

— Maldos yra ne tai, — atšovė vertimo prietaisas. — Mes iš Dievo netrokštame nieko materialaus; mes tik norime su juo ar su ja kalbėtis. Ir jūs turėtumėte taip pat elgtis; tik kvailys neskirs pakankamai daug laiko bandydamas bendrauti su Dievu, kurio buvimas yra įrodytas.

Esu ir anksčiau susidūręs su karštai propaguojančiais savo tikėjimą žmonėmis — galbūt net daugiau nei derėtų, — nes mano viešos paskaitos apie evoliuciją dažnai sukeldavo šių žmonių rūstybę. Kai buvau jaunesnis, kartkartėm su jais ginčydavausi, o dabar paprastai mandagiai nusišypsau ir pasišalinu.

Tačiau Holusas atsakė už mane:

— Tomas serga vėžiu.

Supykau; tikėjausi, kad Holusas šią žinią laikys konfidencialia, tačiau, antra vertus, nuomonė, kad medicininiai dalykai yra privatus reikalas, gali būti būdinga tik žmonėms.

— Liūdesys, — pareiškė T’kna, paliesdamas diržo sagtį su raudonu vėjo malūnėliu.

— Yra daugybė pasišventusių religingų žmonių, mirusių siaubinga mirtimi nuo vėžio bei kitų ligų. Kaip jūs tai paaiškinsite? Po velnių, kaip jūs paaiškinsite, kad vėžys yra? Koks dievas galėjo sukurti tokią ligą?

— Jis arba ji galėjo šios ligos ir nesukurti, — atsakė gilus išverstas balsas. — Vėžys galėjo spontaniškai atsirasti viename iš daugybės galimų laiko tarpsnių. Tačiau ateitis nevyksta paeiliui. Taip pat nėra ir begalinio galimybių skaičiaus, iš kurio Dievas galėtų rinktis. Konkretus realybės įgyvendinimas, kurio metu atsirado tikriausiai nepageidaujamas vėžys, taip pat turėjo savyje kažką labai geidžiamo.

— Vadinasi, gėrį reikia priimti kartu su blogiu, — pasakiau.

— Įsivaizduojamai, — atsakė T’kna.

— Man tai nieko gera nesako, — atšoviau.

— Žmonės yra unikalūs savo tikėjimu, kad dievybė yra visagalė ir visažinė, — tęsė T’kna. — Tikrasis Dievas nėra idealizuota forma; jis arba ji yra tikras, todėl savaime netobulas; tik abstrakcija būna be klaidų. O kadangi Dievas yra netobulas, kančių išvengti neįmanoma.

Turėjau sutikti, jog tai įdomi mintis. Iš rydo pasigirdo barškėjimas, ir vėl prabilo vertiklis:

— Forhilnorus nustebino, jog mūsų kosmologinis mokslas yra modemus. Tačiau mes visada žinojome, kad tame, ką jūs vadinate vakuumu, vyksta virtualių dalelių atsiradimas ir irimas. Lygiai kaip klaidingas įsitikinimas, kad Dievas yra tobulas, trukdė jūsų teologijai, taip ir klaidinga idealaus vakuumo sąvoka trukdė jūsų kosmologijai, nes įrodinėti, kad vakuumas yra niekas, ir šis niekas yra tikras, reiškia teigti, jog egzistuoja kažkas, ko visiškai nėra. Nėra idealaus vakuumo; nėra idealaus Dievo. O jūsų kančias galima paaiškinti tiesiog neišvengiamu netobulumu.

— Tačiau netobulumas tik paaiškina, kodėl kančios prasideda, — prieštaravau. — Kai jūsų Dievas sužino, kad kažkas kenčia, ir jei turi galią šias kančias nutraukti, tai, būdamas moralus, jis tikrai turėtų tai padaryti.

— Jei Dievas iš tiesų žino apie jūsų ligą ir nieko nepadarė, — atsakė T’kna kompiuteriu sukurtas balsas, — vadinasi, kiti rūpesčiai privertė jį arba ją palikti viską savieigai.

Šito man buvo per daug.

— Po velnių, — piktai išpyškinau. — Aš vemiu krauju. Turiu šešerių metų berniuką, kuris yra beprotiškai išgąsdintas — vaiką, kuris užaugs be tėvo. Turiu žmoną, kuri taps našle, nesulaukusi kitos vasaros. Kokie dar kiti rūpesčiai galėtų būti svaresni už šiuos?

Atrodė, kad rydas susijaudino, nes ėmė lankstyti kojas, tarsi ruoštųsi bėgti. Matyt, tai buvo instinktyvi reakcija į grėsmę. Tačiau, žinoma, jo čia iš tiesų nebuvo; T’kna saugiai sėdėjo savo pagrindiniame erdvėlaivyje. Netrukus jis nusiramino.

— Ar tiesioginio atsakymo geidžiate jūs? — paklausė T’kna.

Garsiai iškvėpiau orą, stengdamasis nusiraminti; buvau pamiršęs kameras ir dabar jaučiausi gana nejaukiai. Matyt, netinku būti Žemės ambasadoriumi. Pažvelgiau į Holusą. Jo akių stiebeliai liovėsi siūbavę; mačiau, kaip jie virpėjo prieš tai, kai forhilnoras buvo apstulbęs — mano protrūkis jį taip pat nuliūdino.

— Atleiskite, — atsiprašiau. Giliai įkvėpiau ir lėtai iškvėpiau. — Taip, — tariau, nežymiai linktelėdamas galvą, — noriu išgirsti nuoširdų atsakymą.

Rydas pasisuko 180 laipsnių kampu, atsukdamas man nugarą — būtent tada pirmą kartą išvydau jo užpakalinę ranką. Vėliau sužinojau, kad rydas atsisuka į jus priešinga puse tik tada, kai nori pasakyti kažką ypač atvirai. Ant geltono ateivio diržo nugaroje buvo lygiai tokia pat sagtis, ir T’kna ją palietė.

— Tai simbolizuoja mano religiją, — paaiškino jis. — Kraujo ir gyvybės galaktika. — Rydas trumpam nutilo. — Jei Dievas tiesiogiai nesukūrė vėžio, tai plūsti jį ar ją už vėžio buvimą yra neteisinga. O jei Dievas jį sukūrė, tai šitaip pasielgė, nes buvo būtina. Jūsų mirtis galbūt nepasitamaus jokiam jūsų ar jūsų šeimos tikslui. Tačiau ji tarnauja kažkokiam kūrėjo plano tikslui, todėl jūs turėtumėte būti dėkingas, kad, nepaisant skausmo, kurį galbūt jaučiate, esate kažko, kas turi prasmę, dalis.

— Nesijaučiu dėkingas, — atkirtau. — Jaučiuosi prakeiktas.

Ir tada rydas mane nustebino. Jis vėl apsisuko ir ištiesė savo ranką su devyniais pirštais. Pajutau dilgčiojimą odoje, kai jėgų laukai, sudarantys įsikūnijimo ranką, palietė manąją. Devyni pirštai ją švelniai suspaudė.

— Kadangi jūsų vėžio neįmanoma išvengti, — tarė sintezuotas balsas, — galbūt jūs rasite daugiau paguodos tikėdamas tuo, kuo tikiu aš, o ne jūs.

Nežinojau, ką į tai atsakyti.

— O dabar, — tarė T’kna, — privalau išsijungti; vėl atėjo metas pamėginti pabendrauti su Dievu.

Rydas suplazdeno ir išnyko.

Aš tik suvirpėjau.

14

Atkurta situacija…

Kitoje miesto pusėje, Ontarijo ežero pakrantėje, Kuteris Folsis sėdėjo nutriušusio motelio kambario minkštasuolyje apsikabinęs kelius ir tyliai inkšdamas. „Taip neturėjo atsitikti”, — kartojo jis be paliovos, tarsi tai būtų mantra ar malda. „Taip neturėjo atsitikti”.

Folsis buvo dvidešimt šešerių metų liesas blondinas trumpai kirptais plaukais ir dantimis, kuriems reikėjo uždėti ortodontinę plokštelę, tačiau niekas jos neuždėjo.

J. D. Evelas atsisėdo ant lovos veidu į Folsį. Jis buvo dešimčia metų vyresnis už Kuterį, suvargusiu veidu ir ilgokais tamsiais plaukais.

— Paklausyk manęs, — švelniai kreipėsi jis. Po to griežčiau: — Paklausyk manęs!

Folsis pakėlė paraudusias akis.

— Štai, — apsidžiaugė Evelas, — taip geriau.

— Jis negyvas, — išlemeno Folsis. — Tas žmogus per radiją pasakė: daktaras negyvas.

Evelas gūžtelėjo pečiais:

— Akis už akį, supranti?

— Niekada nieko nenorėjau žudyti, — inkštė Folsis.

— Žinau, — ramino jį Evelas. — Tačiau tas daktaras darė šėtoniškus darbus. Ir tu tai žinai, Kuteri. Dievas tau atleis.

Folsis susimąstė dėl šių žodžių.

— Taip manai?

— Žinoma, — užtikrino Evelas. — Mes kartu melsimės, kad jis atleistų. Ir jis atleis, juk tu žinai, kad atleis.

— O kas bus, jei mus čia sučiups?

— Niekas mūsų nesučiups, Kuteri. Dėl to nesijaudink.

— Kada galėsime grįžti namo? — paklausė Folsis. — Man nepatinka būti užsienyje. — Pakankamai bjauru buvo vykti į Bufalą, tačiau tai bent jau buvo Valstijos. Jei mus sučiups, kas žino, ką tie kandžiūkščiai mums padarys. Jie gali niekada mūsų nepaleisti namo.

Evelas svarstė, ar verta užsiminti, kad Kanadoje bent jau nėra mirties bausmės, tačiau nusprendė šito nedaryti. Jis tiesiog atsakė:

— Dar negalime kirsti sienos. Girdėjai, ką sakė per žinias: jie jau nustatė, kad tai tie patys vyrukai, kurie suniokojo kliniką Bufale. Geriausia kurį laiką pabūti čia.

— Noriu namo, — inkštė Folsis.

— Pasikliauk manim, — guodė jį Evelas, — bus geriau, jei kurį laiką liksime čia. — Jis nutilo, svarstydamas, ar jau atėjo tinkamas metas kalbėti šia tema. — Be to, čia turime atlikti dar vieną darbą.

— Nebenoriu nieko daugiau žudyti. Nenoriu — negaliu šito padaryti, J. D., negaliu.

— Žinau, — atsakė Evelas. — Jis paglostė Folsio ranką. — Žinau. Tačiau tau ir nereikės to daryti, pažadu.

— Tu to nežinai, — priešinosi Folsis. — Negali būti tikras.

— Taip, esu tikras, — pareiškė Evelas. — Šį kartą tau nereikės jaudintis, kad teks ką nors nužudyti — nes šį kartą tas, kurį persekiojame, jau negyvas.

— Ką gi, tai buvo gluminantis pokalbis, — tariau atsisukdamas į Holusą, kai rydas išnyko iš pasitarimų kambario.

Holuso akių stiebeliai suvilnijo, išrašydami „S” raidę.

— Dabar suprantate, kodėl tiek daug kalbu su jumis, Tomai. Aš bent galiu jus suprasti.

— Regis T’kna balsą vertė kompiuteris?

— Teisingai, — patvirtino Holusas. — Rydai nekalba nuosekliai. Jų žodžiai yra sudėtingai ir mums visiškai nesuprantamai susipynę. Kompiuteris turi palaukti, kol jie baigs kalbėti, ir tada bandyti iššifruoti prasmę.

Susimąsčiau apie tai.

— Ar tai nepanašu į žodžių mįsles? Žinote, tas, kai rašome: „jis kaip nesavas”, kas metaforiškai reiškia: „jis yra nepaprastai susijaudinęs”.

— Neteko susidurti su tokiomis mįslėmis, tačiau taip, manau, jog tai šiek tiek panašu, — patvirtino Holusas. — Bet mintys yra kur kas sudėtingesnės, o žodžių ryšys painesnis. Rydams kontekstas yra labai svarbus; žodžiai gali įgyti visiškai skirtingą prasmę, žiūrint, kokioje vietoje jie yra. Jų kalboje taip pat yra daugybė sinonimų, reiškiančių visiškai tą patį, tačiau tik vienas jų būna tinkamas konkrečiu momentu. Mums prireikė daugelio metų, kad išmoktume susikalbėti su rydais; tik nedaugelis mano rasės atstovų — aš nesu vienas jų — gali tai daryti nepadedant kompiuteriui. Tačiau rydai skiriasi nuo žmonių ir forhilnorų ne tik savo sintakse. Jie mąsto visiškai kitaip nei mes.

— Kuo jie skiriasi? — paklausiau.

— Ar pastebėjote jų pirštus? — pasiteiravo Holusas.

— Taip. Suskaičiavau dvidešimt tris.

— Jūs juos suskaičiavote, — pritarė forhilnoras. — Būtent šitaip pasielgiau ir aš, pirmą kartą sutikęs rydą. Tačiau rydui nebūtų reikėju skaičiuoti. Jis tiesiog būtų žinojęs, kad pirštų dvidešimt trys.

— Na, tai jo pirštai… — bandžiau prieštarauti.

— Ne, ne ir ne. Jam net nebūtų reikėję skaičiuoti, nes rydas vos pažvelgęs gali suprasti tokią kiekybę. — Holusas pasiūbavo savo liemeniu. — Juokinga, — tęsė jis, — tačiau aš turbūt daugiau studijavau žmonių psichologiją nei jūs — nors tai ir nėra mano sritis, bet… — Jis ir vėl nutilo. — Tai yra dar viena nepriimtina rydams sąvoka: mintis turėti specializuotą veiklos sritį.

— Jūsų kalboje beveik tiek pat prasmės kaip ir T’kna, — pastebėjau, papurtydamas galvą.

— Jūs teisus; atleiskite. Leiskite pamėginti dar kartą. Aš studijavau žmonių psichologiją — kiek tai įmanoma padaryti sekant jūsų televizijos bei radijo laidas. Jūs sakote, kad suskaičiavote dvidešimt tris T’kna pirštus, ir neabejoju, jog tai padarėte. Mintyse jūs sau sakėte: „vienas, du” ir taip toliau, kol atėjote iki dvidešimt trijų. Ir tikriausiai jūs, kaip ir aš, dar kartą perskaičiavote pasitikrindamas, ar nesuklydote pirmą kartą.

Linktelėjau; iš tiesų taip padariau.

— Na, jei jums parodyčiau vieną objektą — sakykime, vieną akmenį — jums nereikėtų jo suskaičiuoti. Jūs tiesiog suvoktumėte šį kiekį: žinotumėte, kad tai vienas objektas. Tas pats atsitinka matant du objektus. Jūs tiesiog žvilgtelite į du akmenis ir neapdorodami šios informacijos suvokiate, kad akmenys yra du. Tąpatį galite padaryti su trim, keturiais, penkiais daiktais, jei esate vidutinis žmogus. Ir tik susidūrę su šešiais ar daugiau daiktų, pradedate juos skaičiuoti.

— Iš kur jūs tai žinote?

— Stebėjau apie tai laidą per „Discovery” kanalą.

— Gerai. Tačiau kaip tai buvo nustatyta iš pradžių?

— Atliekant testus, kuriais buvo bandoma nustatyti, kaip greitai žmonės geba skaičiuoti objektus. Jei jums parodomas vienas, du, trys, keturi ar penki objektai, jūs beveik per tą patį laiką gebate atsakyti į klausimą, kiek yra objektų. Tik kai objektų būna šeši ir daugiau, prireikia daugiau laiko, ir šio laiko, reikalingo pasakyti, kiek yra objektų, prieaugis yra proporcingas objektų skaičiui.

— Net nežinojau, kad taip yra, — pasakiau.

— Gyveni ir mokaisi, — atsakė Holusas. — Mano rūšies atstovai paprastai tik truputėlį geriau už jus suvokia kiekį — iki šešių. Tačiau rydai mus aplenkia; eilinis rydas gali suvokti kiekį iki keturiasdešimt šešių, o kai kurie net iki šešiasdešimt devynių.

— Tikrai? O kas atsitinka, kai būna daugiau daiktų? Ar jie skaičiuoja juos visus, pradėdami nuo pirmojo?

— Ne. Rydai nemoka skaičiuoti. Jie iš tiesų nežino, kaip tą padaryti. Jie arba suvokia kiekį, arba ne. Jie turi atskirus skaitvardžius nuo vieno iki keturiasdešimt šešių, o toliau tiesiog turi žodį, reiškiantį „daug”.

— Tačiau sakėte, jog kai kurie gali suvokti didesnius skaičius.

— Taip, tačiau jie nemoka žodžiais išreikšti bendro skaičiaus; jų žodyne tiesiog nėra tokių žodžių. Gebantys suvokti didesnį kiekį rydai aiškiai turi konkurencinį pranašumą. Pavyzdžiui, vienas rydas gali pasiūlyti kitam penkiasdešimt du prijaukintus gyvulius iškeisti į šešiasdešimt aštuonis. Antrasis, mažiau gabus, žino tik tiek, kad abu skaičiai yra dideli, ir negali įvertinti, ar sandoris sąžiningas. Rydų šventikai beveik visada turėjo didesnį nei normalų gebėjimą tai daryti.

— Tikrieji bažnyčios kardinolai[4], — pastebėjau.

Holusas suprato žodžių žaismą. Jis subangavo akių stiebeliais ir pritarė:

— Būtent.

— Kaip manote, kodėl jie taip ir neišmoko skaičiuoti?

— Mūsų smegenys pasižymi tik tais gebėjimais, kuriuos jiems suteikė evoliucija. Mano ir jūsų protėviams gebėjimas įvertinti kiekius, didesnius nei penki ar šeši, reiškė pranašumą išlikti realiame pasaulyje: jei jums kelią kairėje pastoja septyni pikti jūsų rūšies atstovai, o dešinėje aštuoni, jūsų šansai, nors ir nežymiai, yra geresni sukant į kairę. Jei gentyje kartu su jumis yra dešimt narių, ir jūs privalote pietums pririnkti vaisių, patartina grįžti su dešimčia vaisių, nes kitaip įsigysite priešų. O jei pamešite tik devynis vaisius, pats turėsite pietų atsisakyti, kad patenkintumėte kitus, ir būsite tuščiai išeikvoję pastangas be jokios asmeninės naudos.

— Tačiau rydai niekada nesiburdavo į nuolatines grupes, didesnes nei dvidešimt asmenų — tokį kiekį jie pajėgia suvokti kaip geštaltą. Jei jūsų kairėje yra keturiasdešimt devyni priešai, o dešinėje penkiasdešimt, šis skirtumas nėra reikšmingas: jums ir vienu, ir kitu atveju gresia pražūtis. — Holusas nutilo. — Pasitelkiant jūsų, žmonių, metaforą, galima pasakyti, kad gamta rydams davė prastą kortą, tiksliau, keturis prastus kortų rinkinius. Jūs turite dešimt pirštų, ir šis skaičius yra puikus: jis tinka matematikai, nes yra lyginis, dalijasi perpus, iš penkių ir iš dešimties; jis taip pat yra keturių pirmųjų sveikų skaičių suma: vienas plius du, plius trys, plius keturi yra dešimt. Mums, forhilnorams, taip pat pasisekė. Mes skaičiuojame trepsėdami kojomis, kurių turime šešias — taip pat lyginį skaičių, kurį galima padalyti pusiau, iš trijų ir iš šešių. Ir jis yra pirmųjų trijų sveikų skaičių suma: vienas plius du, plius trys yra šeši. Tai irgi yra loginis matematikos pagrindas.

Tačiau rydai turi dvidešimt tris pirštus, ir dvidešimt trys yra jų pirminis skaičius; jo negalima padalyti iš jokio skaičiaus, išskyrus dvidešimt tris, o šis daliklis yra per didelis, kad jį būtų galima taikyti realiame pasaulyje. Be to, jis nėra jokios nuoseklios sveikų skaičių sekos suma. Pirmųjų šešių ir septynių sveikų skaičių sumos yra atitinkamai dvidešimt vienas ir dvidešimt aštuoni; dvidešimt trys neturi tokios svarbos. Turėdami tiek pirštų, rydai tiesiog nesukūrė skaičiavimo, kurį atliekame mes.

— Nuostabu, — tariau.

— Iš tiesų, — pritarė Holusas. — Be to, jūs turėjote pastebėti T’kna akis.

Tai mane nustebino.

— Tiesą sakant, aš jų nepastebėjau. Man neatrodė, kad jis turi akis.

— Jis turi būtent vieną — drėgną juodą juostą, supančią liemens viršutinę dalį. Tai viena ilga akis, gebanti viską matyti 360 laipsnių kampu. Nuostabi struktūra: rydų tinklainė yra išklota fotojautriais sluoksniais, kurie sparčiai pakaitomis virsta tai skaidriais, tai matiniais. Šie sluoksniai kloja vienas kitą daugiau nei vienu centimetru storio ir vienu metu suformuoja ryškius vaizdus, esant bet kuriam židinio nuotoliui.

— Per Žemės evoliucijos istoriją akys atsirasdavo daug kartų, — įsiterpiau. — Vabzdžiams, buožgalviams, austrėms ir stuburiniams akys atsirado nepriklausomai vieniems nuo kitų. Tačiau dar neteko girdėti apie ką nors panašaus.

— Mums taip pat, kol nesusipažinome su rydais, — pritarė Holusas. — Tačiau jų akies sandara daro poveikį rydų mąstymui. Dar truputį pakalbėkime apie matematiką: paimkime visų skaitmeninių kompiuterių, kuriuos sukūrė tiek žmonės, tiek forhilnorai, pagrindinį modelį; pasak dokumentinio filmo, kurį mačiau per „PBS” kanalą, jūs jį vadinate Tiuringo mašina.

Tiuringo mašina yra tiesiog begalinio ilgio popieriaus juosta, sudalyta į kvadratėlius, sujungta su įrašančia ir ištrinančia galvute, kuri gali judėti kairėn, dešinėn ar likti vietoje, ir jūs į kvadratėlį galite arba įrašyti simbolį arba ištrinti ten jau esantį. Programuodami įrašančios ir ištrinančios galvutės judesius bei veiksmus, galite išspręsti bet kurį skaičiavimo uždavinį. Linktelėjau Holusui, kad jis tęstų.

— Rydų akis mato visą panoramą trijų šimtų šešiasdešimties laipsnių kampu, ir jai nereikalingas fokusavimas — visi objektai bet kuriuo metu yra suvokiami vienodu ryškumu. Jūs, žmonės, ir mes, forhilnorai, vartojame žodžius „sutelkti” bei „fokusuoti”, aprašydami ir dėmesio sukaupimą ir mąstymą; dėmesys yra sutelkiamas į klausimą ar problemą. Rydai to nedaro; jie pasaulį suvokia holistiškai, nes fiziologiškai nepajėgia sukaupti dėmesio į vieną dalyką. Taip, jie gali intuityviai išdėstyti pagal svarbą: arti tūnantis grobuonis yra svarbesnis už toli augančias žoleles. Tačiau Tiuringo mašinos veikimas yra pagrįstas mąstymu, kuris ryčiams yra svetimas: visas dėmesys privalo būti sutelktas į spausdinimo galvutę; ji yra mašinos veikimo pagrindas. Rydai nėra sukūrę skaitmeninių kompiuterių. Tačiau jie turi analoginius kompiuterius ir gali empiriškai modeliuoti reiškinius bei suprasti, kokie veiksniai juos sukelia, bet jie nepajėgūs sukurti matematinį modelį. Kitaip tariant, jie gali prognozuoti nepaaiškindami — jų logika yra intuityvi, o ne deduktyvi.

— Nuostabu, — stebėjausi. — Maniau, kad matematika yra vienas tų dalykų, kurie yra bendri visoms protingoms gyvybės formoms.

— Mes irgi darėme tokią prielaidą. Žinoma, rydai, neturėdami matematikos, yra tam tikra prasme nuskriausti. Jie nesukūrė radijo — todėl, nepaisant visų Delta Pavonis radijo klausymųsi, kuriuos jūs atlikote vykdydami SĖTI projektus, jums nepavyko aptikti rydų. Mano rasė nepaprastai nustebo, kai, ten nuvykus pirmam erdvėlaiviui, buvo rasta technologinė civilizacija.

— O gal rydai iš tiesų nėra protingi, — suabejojau.

— Ne, yra. Iš molio, kuris dengia didžiąjąjūsų pasaulio dalį, jie pastatė nuostabiausius miestus. Miestų planavimas jiems yra meno forma; visą metropoliją jie laiko vienu darniu miestu. Tiesą sakant, daugeliu požiūrių jie yra protingesni už mus. Na, gal čia per stipriai pasakiau; tarkime, kad jie yra kitaip protingi. Daugiausia bendro tarp jų ir mūsų yra estetinis mokslinių teorijų vertinimas. Jūs ir aš sutinkame, kad gražiausia teorija yra, matyt, ta, kuri yra teisinga; gamtos veikloje mes ieškome elegancijos. Rydai irgi šitaip elgiasi, tačiau grožio supratimas jiems yra labiau įgimtas; jis leidžia nustatyti, kuri iš kelių teorijų yra teisinga, matematiškai jos netikrinant. Rydų grožio pojūtis, matyt, kažkaip yra susijęs su sritimis, kuriose yra jie stulbinamai daug pasiekę.

— Kokios tos sritys?

— Estetika ir moralė. Rydų visuomenėje nėra nusikalstamumo, ir atrodo, kad jie lengvai išsprendžia didžiausią susierzinimą keliančias moralines abejones.

— Pavyzdžiui? Kokia yra jų moralinių klausimų samprata?

— Na, — atsakė Holusas, — vienas paprasčiausių principų byloja, kad garbės nereikia ginti.

— Daugelis žmonių su tuo nesutiktų.

— Įtariu, jog ne tie, kurie yra su savimi susitaikę.

Susimąsčiau dėl forhilnoro žodžių, po to gūžtelėjau pečiais.

Galbūt jis teisus.

— Kas dar?

— Jūs man pasakykite. Pateikite man keblios moralinės padėties pavyzdį, ir aš pamėginsiu pasakyti, kaip rydai stengtųsi ją išspręsti.

Pasikasiau galvą.

— Na, gerai… gerai. Ką pasakytumėte apie tai? Mano brolis Bilas neseniai vedė antrą kartą. Jo naujoji žmona Merilin yra gana žavi, manau…

— Rydai pasakytų, kad turėtumėte nebandyti poruotis su savo brolio žmona.

Nusijuokiau.

— Ak, tai suprantama. Tačiau klausimas yra kitoks. Manau, jog Merilin yra žavi, tačiau, na, apvalaina, netgi saftig, sultinga. Ir ji nesimankština. Bilas be paliovos zyzia, kad Merilin eitų į sporto salę. O Merilin nori, kad jis liautųsi ją kritikavęs ir priimtų tokią, kokia ji yra. Bilas jai atšauna: „Na, žinai, jei aš turėčiau sutikti su tuo, kad tu nesimankštini, tada tu turėtum sutikti su mano noru tave pakeisti, nes mano charakterio svarbiausia savybė yra noras keisti žmones.” Suprantate? Žinoma, Bilas tvirtina, jog jo pastabos yra nesavanaudės, paskatintos nuoširdaus rūpinimosi Merilin sveikata. — Trumpam nutilau. Kai tik apie tai pagalvoju, visada pradeda skaudėti galvą; man galiausiai kyla noras pasakyti: „Normanai, suderink!” Pažvelgiau į Holusą. — Tad kuris jų teisus?

— Nė vienas, — iš karto atsakė Holusas.

— Nė vienas? — pakartojau.

— Būtent. Vadovaujantis rydų požiūriu, tai lengva dilema; kadangi jie nesprendžia matematinių uždavinių, rydai moralinių klausimų niekada nelaiko žaidimu, kurio galutinis rezultatas yra nulis, kai kažkas laimi, o kažkas privalo pralaimėti. Rydai pasakytų, jog Dievas nori, kad mes mylėtume kitus ir stengtumės jiems padėti įgyvendinti savo potencialą — ir viena, ir kita turėtų vykti tuo pat metu. Rydų tikėjimo pagrindas yra tai, kad individualus mūsų gyvenimo tikslas yra padėti kitiems tapti tobulais. Jūsų brolis neturėtų garsiai reikšti nepasitenkinimo dėl žmonos svorio, tačiau tol, kol jis pasieks šį tylėjimo idealą, žmona neturėtų kreipti dėmesio į pastabas; rydai teigia, kad išmokti nekreipti dėmesio į dalykus yra vienas puikiausių kelių į vidinę ramybę. Tačiau jei jus sieja meilės ryšiai, ir jūsų partneris tampa nuo jūsų priklausomas, jūs privalote saugoti savo sveikatą automobiliuose prisisegdami saugos diržus, gerai maitindamiesi, mankštindamiesi ir taip toliau — tai yra Merilin moralinė pareiga Bilui.

Susiraukiau, stengdamasis suvirškinti šias mintis.

— Na, matyt, tai yra logiška.

Tačiau neišmaniau, kaip tai perteikti Bilui ar Merilin.

— O kaip dėl prieštaringų dalykų? Matėte straipsnį laikraštyje apie susprogdintą abortų kliniką.

— Rydai pasakytų, jog smurtas nėra tinkamas sprendimas.

— Sutinku. Tačiau yra daugybė nesmurtaujančių žmonių, pasiskirsčiusių į priešingas stovyklas aborto klausimu.

— Kokios yra šios stovyklos? — paklausė Holusas.

— Jos save vadina „už gyvybę” ir „už laisvą pasirinkimą”. Pirmosios stovyklos atstovai mano, jog kiekviena pradėta gyvybė turi teisę gimti. Laisvo pasirinkimo šalininkai yra įsitikinę, kad moterys privalo turėti teisę kontroliuoti savo reprodukavimosi procesą. Tad kurie yra teisūs?

Holuso akių stiebeliai siūbavo neįprastai greitai.

— Ir vėl nei vieni, nei kiti. — Jis nutilo. — Tikiuosi, kad nieko neįžeidžių — niekada nebuvau nusiteikęs kritikuoti jūsų rasę. Tačiau mane stebina, kad jūs turite ir tatuiruočių salonus, ir abortų klinikas. Pirmieji — verslo įstaigos, skirtos visam laikui pakeisti išvaizdą— byloja, kad žmonės yra pajėgūs nuspręsti, ko jie norės, praėjus dešimtmečiams. O nėštumo nutraukimo įstaigos perša išvadą, kad žmonės dažnai keičia savo nusistatymą per gana trumpą laiką — vos kelis mėnesius.

— Na, daug nėštumų būna nepageidaujami. Žmonės turi lytinius santykius, nes tai yra smagu; jie tai daro net tada, kai neketina pratęsti giminę.

— Ar jūs neturite kontracepcijos būdų? Jei neturite, esu tikras, kad daktarė Lablok gali juos jums sukurti.

— Ne, ne. Turime daugybę nėštumo kontrolės būdų.

— Ar jie veiksmingi? — paklausė Holusas.

— Taip.

— Ar skausmingi?

— Skausmingi? Ne.

— Tada rydai pasakytų, kad abortas neturėtų būti moralės dalykas, nes paprastos apsisaugojimo priemonės panaikina poreikį apskritai aptarinėti šį klausimą, išskyrus kelis neįprastus atvejus. Jei galima lengvai pasirinkti būdą nepastoti, tai tada šis būdas yra be abejonės tinkamiausias pasinaudoti pasirinkimo laisve. Jei galima išvengti sunkių moralinių problemų, pavyzdžiui, susijusių su pradėta gyvybe, tai kodėl to paprasčiausiai nepadaryti?

— Tačiau būna išprievartavimų ir kraujomaišos.

— Kraujomaišos?

— Kai poruojamasi su savo šeimos nariais.

— Aa. Tačiau tai, be abejonės, yra išskirtiniai atvejai. Galbūt vertingiausias dalykas, kurio išmoko maniškiai bendraudami su rydais, yra tas, jog bendrųjų principų nereikėtų grįsti išskirtiniais atvejais. Vien šis supratimas labai supaprastino mūsų teisinę sistemą.

— O ką jūs darote išskirtiniais atvejais? Ką darytumėte, jei išprievartauta moteris pastotų?

— Akivaizdu, kad šiuo atveju moteris neturėjo galimybės aktyviai pasinaudoti savo reprodukavimosi teisėmis pasitelkdama kontracepciją; tad aišku, jog jai turi būti leista susigrąžinti savo biologijos kontrolę tiek, kiek ji pageidauja. Tokiais atvejais abortas yra aiškiai priimtinas variantas; kitais atvejais pirmenybė, be abejonės, turėtų būti teikiama nėštumo kontrolei.

— Tačiau yra žmonių, manančių, kad dirbtinis nėštumo kontroliavimas yra amoralus.

Holuso akys trumpam žvilgtelėjo viena į kitą, po to ėmė vėl įprastai siūbuoti.

— Atrodo, kad jūs, žmonės, persistengiate dirbtinai sukurdami moralines problemas. Kontracepcijoje nėra nieko amoralaus. — Jis trumpam nutilo. — Tačiau tai yra nesudėtingi rydų mąstymo pavyzdžiai. Bijau, kad jų atsakymai tampa mums nesuprantami, kai paliečiamos sudėtingesnės sritys; jie skamba kaip tauškalai — matyt, mūsų smegenys nėra pajėgios suvokti, ką sako rydai. Forhilnorų įstaigų, kurios yra jūsų universitetų ekvivalentai, filosofijos katedros nebuvo itin gerbiamos, kol mes nesusidūrėme su rydais; dabar jos yra nepaprastai užsiėmusios besistengdamos suprasti sudėtingą rydų mąstymą.

Svarsčiau tai, ką papasakojo Holusas.

— Ir rydai, kurių protai yra sukurti vertinti etiką bei atrasti ją pagrindžiantį grožį, nusprendė, kad Dievas iš tiesų egzistuoja?

Holusas sulenkė visas šešias savo kojas ir per viršutinius, ir per žemutinius kelius.

— Taip.

Nesu itin arogantiškas. Primygtinai nereikalauju, kad žmonės į mane kreiptųsi „daktare Džerichai”, ir stengiuosi savo nuomonę pasilaikyti sau. Tačiau visada maniau, jog pakankamai gerai suvokiu tikrovę, teisingai suprantu pasaulį.

Ir mario pasaulyje, net prieš susergant vėžiu, nebuvo Dievo.

Tačiau dabar sutikau ne vieną, o dvi nežemiškas gyvybės formas, dvi būtybes iš labiau išsivysčiusių nei manasis pasaulių. Ir abi šios aukštesnės būtybės tiki, kad visata buvo sukurta ir kad joje yra aiškūs protingo sukūrimo įrodymai. Kodėl tai mane taip stipriai nustebino? Kodėl aš maniau, kad tokios mintys turėtų būti, na, nežemiškos bet kuriai pažangiai būtybei?

Nuo senovės laikų filosofų saugoma paslaptis buvo tokia: mes žinome, kad Dievo nėra, ar bent jau, jei jis yra, tai Dievas visiškai nesidomi mūsų individualiais reikalais, tačiau negalime leisti, kad tai sužinotų prastuomenė; būtent Dievo baimė, dieviškosios bausmės grėsmė ir dieviškojo atpildo pažadai drausmina tuos, kurie yra per daug neišprusę, kad savarankiškai pajėgtų išspręsti moralumo klausimus.

Tačiau pažangioje rasėje, kur visi yra raštingi, o materialius troškimus leidžia patenkinti technikos galia, kiekvienas yra filosofas, susipažinęs su sena, kadaise slepiama tiesa, visi čia žino, jog Dievas tėra pasakojimas, mitas, todėl mes galime neapsimetinėti ir atsisakyti religijos.

Žinoma, galima mėgautis religijos tradicijomis — ceremonijomis, ryšiais su praeitimi — ir netikint Dievo. Galų gale, kaip pastebėjo vienas mano draugas žydas, išlikę gyvi po Antrojo pasaulinio karo žydai dabar yra arba ateistai, arba į religiją nekreipia dėmesio.

Tačiau yra milijonai žydų, tikinčių — iš tiesų tikinčių — Dievą tiesą sakant, pasaulietiškasis sionistinis judaizmas buvo pradėjęs nykti, kai išaugo oficialiai išpažįstančių šią religiją gretos. Taip pat yra milijonai krikščionių, tikinčių šventąja trejybe, iš kurios vienas mano draugas katalikas pasišaipė, pavadindamas ją Didžiuoju Tėtušiu, Jaunikliu ir Vaiduokliu. Be to, yra milijonai musulmonų, tikinčių, jog Koranas atskleidžia Dievo žodį.

Net Žemėje auštant naujajam amžiui, prieš kurį buvusiame mes atradome DNR bei kvantinę fiziką ir atomo branduolio skilimą, išradome kompiuterius, erdvėlaivius bei lazerius, devyniasdešimt šeši procentai pasaulio gyventojų vis dar tiki esant aukščiausiąją esybę — ir šis procentas ne mažėja, o didėja.

Tad kodėl mane nustebino tai, jog Holusas tiki Dievą? Kad ateivis iš kultūros, kuri yra šimtmečiu ar dviem pažangesnė už manąją nenusikratė paskutiniųjų tikėjimo antgamtinėmis jėgomis likučių? Net jei jis neturėtų didžiosios vieningosios teorijos, pagrindžiančios jo įsitikinimus, kodėl turėtų atrodyti keistas, jog Holusas nėra ateistas?

Susidūrus su akivaizdžiai suklaidintais sukūrimo teorijos šalininkais, niekada nekildavo klausimų, ar esu teisus, ar klystu. Puolamas fundamentalizmo šalininkų nė karto nesuabejojau savo įsitikinimais. Tačiau dabar susitikau su dviem būtybėm iš kitų žvaigždžių, ir tai, kad jie sugebėjo atvykti pas mane, o aš niekaip negalėjau aplankyti jų, akinamai bylojo, kas iš mūsų intelektualiai pranašesnis.

Ir šie ateiviai tikėjo tuo, kuo aš netikėjau nuo vaikystės.

Jie tikėjo, kad visatą sukūrė protingas kūrėjas.

15

— Pacientas gali norėti chemoterapijos dėl dviejų priežasčių, — aiškino Katarina Kol Siuzanai ir man netrukus po to, kai paaiškėjo mano diagnozė. — Pirmoji yra viltis sunaikinti vėžį. — Gydytoja pažvelgė į mane, į Siuzaną, po to vėl į mane. — Tačiau pasakysiu tiesą: tikimybė pašalinti jūsų, Tomai, vėžį yra maža. Išgydyti plaučių vėžį pavyksta labai retai.

— Na, tada aš nenoriu chemoterapijos, — iš karto pareiškiau. — Nenoriu, kad likusią gyvenimo dalį praleisčiau kankindamasis per šias procedūras.

Daktarė Kol sučiaupė lūpas.

— Žinoma, spręsti privalote jūs, — sutiko ji. Po to linktelėdama galvą Kol kreipėsi į Siuzaną: — Jūs abu. Daug kas yra susidaręs klaidingą nuomonę apie chemoterapiją. Ji taip pat gali būti paliatyvi — švelninanti. Tai antroji priežastis, dėl kurios verta pagalvoti apie šią procedūrą.

Tik lūpomis ištariau žodį „paliatyvi”. Daktarė Kol linktelėjo.

— Ateinančiais mėnesiais, Tomai, jūs galite patirti daug skausmo. Chemoterapija gali jį sušvelninti sumažindama auglius.

— Ką jūs mano vietoje darytumėte? — paklausiau.

Kol nežymiai gūžtelėjo pečiais.

— Jei gyventumėte JAV, jei neturėtumėte medicininio draudimo ir pats turėtumėte mokėti už chemoterapijos procedūras, galbūt jų atsisakytumėte ir kęstumėte skausmą — nors, žinoma, aš vis tiek išrašyčiau nuskausminamųų, kad jums būtų lengviau. Gydydama nemažų ląstelių plaučių vėžį, aš dažnai skiriu platinos junginius, kurie yra gana brangūs. Tačiau kadangi Ontarijo sveikatos draudimas sumokės visą gydymo kainą, patarčiau šiuos junginius vartoti. Mes vartosime platinos medikamentus kartu su vinblastinu, etopozidu arba mitomicinu-C. Platinos vaistus reikia leisti ligoninėje, tačiau jie yra veiksmingiausi gydant plaučių vėžį.

— O kaip dėl pašalinio poveikio? — paklausiau.

— Gali pykinti. Tikriausiai nuslinks dalis ar visi plaukai.

— Noriu kuo ilgiau būti darbingas, — pareiškiau.

— Chemoterapija gali padėti; ji ženkliai neprailgins jūsų gyvenimo, tačiau gali padaryti jį produktyvesnį.

Rikis dabar mokykloje būdavo visą dieną, Siuzana dirbo. Jei nors kelis mėnesius galėčiau tęsti savo darbą, tai būtų geriau nei likti namie, kur kažkas nuolat turėtų mane slaugyti.

— Neprivalote nuspręsti dabar, — patarė daktarė Kol. — Pasvarstykite.

Ji mums davė paskaityti brošiūrų.

Holusas tiki Dievą.

T’kna tiki Dievą.

O aš?

— Gal aš per įkyriai įsikirtęs į žodį „Dievas”, — pasakiau Holusui, kai vėl grįžome į mano kabinetą. — Žinoma, jei norite pasakyti, kad į evoliucijos eigą Žemėje buvo įsikišusi išorinė jėga, negaliu teigti, kad jūs klystate. Galų galėjus pats man sakėte, jog prieš tris milijardus metų šioje galaktikos dalyje buvo protingi ateiviai.

— Taip, protinga gyvybės forma iš Eta Kosiopėjos A III.

— Ar ne jie susprogdino savo mėnulį?

— Ne; tai buvo Miu Kasiopėjos AI, esančios už 5,5 šviesmečio nuo Eta Kasiopėjos, protingos būtybės.

— Gerai. Na, būtybės iš Eta Kasiopėjos — pavadinkime juos etanais — prieš tris milijardus metų, tuo metu, kai mano pasaulyje tik pradėjo rastis gyvybė, jau buvo sukūrusios technologinę civilizaciją. Visai tikėtina, kad tuo metu etanai galėjo atvykti čia.

— Jūs peršokate didelį laiko tarpsnį, — pastebėjo Holusas, — nes sakėte, kad gyvybė čia egzistavo ne mažiau kaip aštuoniais šimtais milijonų, jei ne visu milijardu, metų anksčiau nei prieš tris milijardus.

— Na, taip, bet…

— Ir, žinoma, mano saulė, Beta Hydri, tuo metu net nebuvo susiformavusi; kaip sakiau anksčiau, jai tik 2,6 milijardo metų, tad niekas iš Eta Kasiopėjos negalėjo jos aplankyti.

— Gerai, galbūt tai buvo ne etanai, tačiau būtybės iš kurios nors kitos žvaigždės galėjo atvykti čia ar nukakti į jūsų arba rydų pasaulį. Visus veiksmus, kuriuos jūs priskiriate Dievui, galėjo padaryti labiau išsivystę ateiviai.

— Šis jūsų argumentas susijęs su dviem problemomis, — mandagiai pastebėjo Holusas. — Pirma, žinoma, jei jūs neatmesite Dievo poreikio aiškindami naujesnius kelių pastarųjų milijardų metų įvykius, kurie vyko po to, kai šioje visatoje atsirado kiti sąmoningi stebėtojai, tai neturės jokio poveikio poreikiui turėti kūrėją, nustačiusį santykines penkių pagrindinių jėgų reikšmes, sukūrusį temperatūrines bei kitas vandens savybes ir taip toliau. Todėl tai, ką jūs darote, prieštarauja Okamo skustuvo principui, apie kurį kalbėjote: jūs ne mažinate, o didinate skaičių veiksnių, turėjusių įtakos jūsų egzistavimui — neišvengiamai lieka vienas Dievas, sukūręs visatą, ir jūs dar įvedate alternatyvias mažiau galingas būtybes, kurios vėliau susidomėjo gyvybės raidos manipuliavimu.

— Antra, — tęsė Holusas, — privalote prisiminti masinių išnykimų datas, kurios akivaizdžiai buvo suderintos taip, kad vienu metu vyktų trijuose mūsų pasauliuose: seniausiajam jų 440 milijonų metų, o naujausiam — 65 milijonai. Tarp jų — 375 milijonų metų laiko tarpsnis, tačiau, kaip pastebėjome, protingų būtybių gyvavimo trukmė nuo to laiko, kai ji sukuria radiją, iki tol, kol ji arba susinaikina, arba išnyksta, yra ne daugiau nei pora šimtų metų.

Mano mintys sukosi kaip patrakusios.

— Gerai, — galiausiai sutikau, — galbūt svarbiausi parametrai buvo pareguliuoti, kad būtų sukurta visata, kurioje galėtų atsirasti gyvybė.

— Čia nėra jokių prielaidų, — pareiškė Holusas. — Visata akivaizdžiai buvo sukurta tokia, kad būtų biogeneruojanti.

— Gerai. Tačiau jei su tuo sutiksime, gyvybės sukūrimas negali būti vienintelis tikslas. Tada privalote tikėti, kad jūsų tariamasis kūrėjas norėjo ne šiaip sau, o protingos gyvybės. Neprotinga gyvybė iš tiesų tėra sudėtinga chemija. Gyvybė yra įdomi tik tada, kai ji tampa protinga.

— Keista girdėti šitaip sakant žmogų, kuris tyrinėja dinozaurus, — pastebėjo Holusas.

— Nelabai. Galų gale dinozaurai juk išnyko prieš šešiasdešimt penkerius milijonus metų. Tik dėl to, kad atsirado protingos būtybės, mes žinome, jog jie apskritai egzistavo. — Trumpam nutilau. — Tačiau jūs palietėte mintį, kurią aš noriu išreikšti. — Vėl nutilau ieškodamas tinkamos metaforos. — Ar jūs verdate?

— Verdu? Turite omenyje maisto gaminimą iš produktų?

— Taip.

— Ne.

— O aš verdu, bent jau virdavau. Yra patiekalų, kurių tiesiog neįmanoma pagaminti paprasčiausiai iš pat pradžių sumetant į puodą visus ingredientus. Norėdami juos pagaminti, privalote įsikišti proceso viduryje.

Holusas susimąstė.

— Norite pasakyti, kad kūrėjas niekaip negalėjo sukurti protingos gyvybės tiesiogiai neįsikišdamas? Daugelis religingų asmenų nepritartų šiai minčiai, nes atsitiktinis kišimasis reikštų, kad tokio Dievo paprastai nebūna visatoje.

— Neperšu jokių išvadų, — atsakiau. — Tiesiog analizuoju prielaidą, kuria grindžiami jūsų įsitikinimai. Klausykite, dinozaurai, kurie šioje planetoje vyravo kur kas ilgiau nei žinduoliai, niekada nepasiekė to, kas bent iš tolo būtų panašu į intelektą. Nors, laikui bėgant, jų smegenys šiek tiek padidėjo, net intelektualiausias kada nors gyvenęs dinozauras, — paėmiau nuo lentynos, esančios už mano rašomojo stalo, Filo Kiuri rastą trojodono kaukolę — buvo nė kiek ne protingesnis už bukiausią žinduolį. Tiesą sakant, nebuvo jokios galimybės jiems apskritai kada nors tapti iš esmės protingesniais. Ropliai neturi tos žinduolių sniegenų dalies, kurioje yra intelektas. — Nutilau. — Sakėte, jog būtybės, vyravusios jūsų planetoje prieš šešiasdešimt penkis milijonus metų — tie penkiakojai — irgi buvo buki gyvuliai, taip pat minėjote, jog ir Delta Pavonis buvo panaši padėtis.

— Taip.

— Ir kad tuo metu jūsų protėviai buvo panašūs į mano ir rydų protėvius: maži padarai, gyvenantys ekosistemos pakraštyje.

— Teisingai, — pritarė Holusas.

— Tačiau šie protėviai turėjo smegenis, kuriose galėjo atsirasti intelektas, — pareiškiau. — Mano protėviai buvo naktiniai: sutemų metu jie būdavo aktyvūs. Todėl jiems išsivystė didelės akys ir sudėtingos smegenų žievės regos sritys. Ir, žinoma, išaugo smegenų galia, kad būtų galima apdoroti žievėje susiformavusius atvaizdus.

— Norite pasakyti, kad intelektui reikalinga infrastruktūra gali atsirasti tik tiems gyvūnams, kurie yra — kokius jūs pavartojote žodžius? — ekosistemos pakraštyje? Tik tiems gyvūnams, kurie yra priversti ieškoti maisto naktį?

— Galbūt. Ir jei tai tiesa, tai intelektas gali atsirasti tik tada, kai išnyksta vyraujantys, buki gyvūnai.

— Galbūt, — atsakė Holusas. — Tačiau — ak, suprantu. Suprantu. Jūs sakote, jog sąlygas, kuriomis gali atsirasti gyvybė ir net intelekto užuomazgos, galima užkoduoti pačiame visatos projekte, tačiau be tiesioginio įsikišimo neįmanoma intelektui iškilti, suklestėti ir vystytis.

Savo paties nuostabai, atsakiau:

— Taip. Šitaip aš manau, taip.

— Tai leidžia paaiškinti išnykimą prieš šešiasdešimt penkis milijonus metų. Tačiau kaip su ankstesniais išnykimais?

— Kas žino? Galbūt ir jie buvo reikalingi, kad ekosistemoje galiausiai atsirastų protas. Žemėje išnykimai, vykę permo periodo pabaigoje, padėjo išlaisvinti kelią panašiems į žinduolius ropliams — žinduolių protėviams. Jų gebėjimas reguliuoti kūno temperatūrą galbūt buvo neaktualus esant švelniam klimatui, kuris visame pasaulyje buvo iki apledėjimo, sukėlusio šiuos masinius išnykimus. Tačiau, prasidėjus apledėjimui, net primityvus gebėjimas reguliuoti kūno temperatūrą buvo vertybė — ir įtariu, kad tikras šiltakraujiškurnąs, kilęs iš šio gebėjimo, yra dar viena būtina proto atsiradimo sąlyga. Tad išnykimas permo periode iš esmės buvo būdas pastebimai padidinti atsiradusių endoterminių gyvūnų skaičių, užtikrinant, kad jie nebus nurungti ir pašalinti iš genofondo.

— Tačiau kaip kūrėjas galėjo priversti ledynmetį ateiti? — paklausė Holusas.

— Na, jei tarsime, kad jis kreidos periodo pabaigoje ant kiekvieno mūsų pasaulio numetė po asteroidą, kūrėjas taip pat galėjo permo laikotarpio pabaigoje išvesti vieną ar du asteroidus į orbitą, kad jie apie kiekvieną planetą suformuotų žiedus. Toks žiedas, atitinkamai pakreiptas, galėjo pakankamai uždengti planetą, pažemindamas jos temperatūrą tiek, kad prasidėtų masyvus apledėjimas. Arba jis galėjo sukurti dulkių debesį, kuris vienu metu uždengė visas galaktikos dalis, mesdamas šešėlį ant visų planetų — jūsiškės, manosios ir rydų.

— O kaip kiti masiniai išnykimai? — paklausė Holusas.

— Toliau vyko tikslus derinimas. Pavyzdžiui, išnykimas triaso periode leido trijuose pasauliuose atsirasti dinozaurams ar jų analogams. Jei dinozaurai nebūtų vyravę ekosistemoje, žinduoliai — endoterminiai aštuonkojai Beta Hydri III, ir tokios būtybės kaip T’kna iš Delta Pavonis II — niekada nebūtų buvę priversti tapti naktiniais gyvūnais, kas paskatino atsirasti didesnėms smegenims. Jei nesi vyraujanti gyvybės forma, reikia sumanumo, kad išliktum.

Buvo keista, kad milžiniškas voras vaidina velnio advokato vaidmenį.

— Tačiau vienintelis tiesioginis įrodymas, — dėstė Holusas, — kad kūrėjas manipuliavo gyvybės evoliucija, kai ji prasidėjo, yra sutampančios masinių išnykimų datos Beta Hydris III, Delta Pavonis II ir Sol III. Taip, gali būti, kad kūrėjas panašiai manipuliavo gyvybės raida šešiuose apleistuose pasauliuose, kuriuos mes aplankėme, tačiau mes negalėjome rasti tvirtų tokio manipuliavimo įrodymų.

— Na, gal protas šioje visatoje gali atsirasti atsitiktinai, — pasakiau. — Net atsitiktinai asteroidai atsitrenkia į planetas maždaug kas dešimt milijonų metų. Tačiau neįmanoma, kad vienu metu egzistuotų kelios protingos rūšys, nepareguliavus šių susidūrimų grafiko — ir ne vieną kartą, o kelis. Prisimenant valgio gaminimo metaforą, žinoma, mišrainė galbūt gali ir pati atsirasti atsitiktinai — sakykime, vėjas supūs į vieną krūvą pakankamai daržovių. Ir galbūt kepsnys gali atsirasti pats savaime, jei žaibas atitinkamai trenks į karvę. Taip pat ir vynas — susikaupusios vienoje vietoje vynuogės gali pradėti fermentuotis. Tačiau niekaip neįmanoma, kad visa tai — stiklas vyno, salotos ir kepsnys — be daugybės intervencijų tuo pat metu atsirastų savaime. Tas pat pasakytina ir apie daugelio protingų gyvybės formų atsiradimą vienu metu.

— Tačiau tada kyla klausimas, kodėl Dievas nori tuo pačiu metu turėti daugelį protingų būtybių, — pastebėjo ateivis.

Pasikasiau smakrą.

— Tai įdomus klausimas.

— Tikrai, — sutiko Holusas.

Kurį laiką abu mąstėme, tačiau nė vienas neradome tinkamo atsakymo. Buvo beveik penkta po pietų.

— Holusai, — kreipiausi į ateivį.

— Taip?

— Ar nepadarytum man paslaugos?

Jo akių stiebeliai liovėsi judėję.

— Kokios?

— Norėčiau, kad atvyktumėte pas mane į namus. Turiu omenyje tai, jog leistumėte pasiimti į namus holoforminį projektorių, ir jūs ten pasirodytumėte.

— Kokiu tikslu?

— Taip… taip mes, žmonės, darome. Kviečiamės draugus pavakarieniauti. Susipažintumėte su mano šeima.

— Draugus… — pakartojo Holusas.

Staiga pasijutau tarsi idiotas. Palyginti su Holusu, buvau primityvi būtybė; net jei jo fiziologija leido jausti simpatiją kitiems, Holusas, be jokios abejonės, nejautė man jokių šiltų jausmų. Tai tiesiog buvo priemonė pasiekti tikslą.

— Atleiskite, — atsiprašiau, — nenorėjau būti įkyrus.

— Jūs nesate įkyrus, — nuramino Holusas. — Man malonu, kad jaučiate man tą patį, ką ir aš jums. — Jo akių stiebeliai pradėjo šokti savo šokį. — Labai norėčiau susipažinti su jūsų šeima ir apsilankyti jūsų namuose.

Nustebau, kad mano akys sudrėko.

— Ačiū, — padėkojau. — Labai ačiū. — Trumpam nutilau. — Žinoma, galėčiau juos atsivežti čia, jei jums taip patogiau. Mes neprivalome vykti į mano namus.

— Ne, — atkirto Holusas. — Norėčiau tai padaryti. Jūsų šeimą sudaro jūsų partnerė Siuzana, teisingai?

Holusas kelis kartus buvo girdėjęs, kaip kalbėjau su ja telefonu.

— Taip. Ir mano sūnus Rikis.

Apsukau mažą įrėmintą nuotrauką ant mano rašomojo stalo, kad Holusas pamatytų Rikį.

Ateivio akių stiebeliai nukrypo į įrėmintą nuotrauką.

— Jo veidas nepanašus į jūsų.

— Jis įvaikintas, — paaiškinau, nežymiai gūžtelėjęs pečiais. — Rikis nėra mano biologinis vaikas.

— Ak, — atsakė Holusas. — Mielai susipažinsiu su abiem. Ar šįvakar nebus per greitai?

Nusišypsojau. Rikiui tai nepaprastai patiks.

— Šįvakar bus tiesiog puiku, — atsakiau.

16

Kuteris Folsis sumišęs suraukė antakius ir pažvelgė į J. D. Evelą.

— Ką reiškia tavo pasakymas, jog tas, kurį persekiojame, jau miręs?

Evelas sėdėjo ant motelio lovos krašto.

— Čia, Toronte, yra muziejus, ir jame demonstruojamos kažkokios ypatingos fosilijos. Pastorius Miletas sako, jog tos fosilijos — melas. Šventvagiškos kalbos. Ir jie šias fosilijas ketina parodyti tam dideliam vorui, ateiviui.

— Ir kas? — paklausė Folsis.

— Šis pasaulis yra Dievo rankų darbo įrodymas. O fosilijos yra arba suklastotos, arba velnio darbas. Būtybės su penkiomis akimis! Būtybės su į visas puses styrančiais ragais! Nieko panašaus nesu matęs. O mokslininkai ateiviams sako, kad tie padarai yra tikri.

— Visos fosilijos yra suklastotos, — pareiškė Folsis. — Jas sukūrė Dievas, kad patikrintų silpnųjų tikėjimą.

— Tu ir aš tai žinome. Blogai jau tai, kad tiems ateistams leidžia mokyklose mūsų vaikams aiškinti apie fosilijas, tačiau dabar jas ruošiasi parodyti ateiviams ir priversti juos patikėti melagystėmis apie evoliuciją. Ateivius nori įtikinti, jog mes, žmonės, netikime Dievo. Privalome aiškiai parodyti, kad tie bedieviai mokslininkai nekalba daugumos vardu.

— Na, ir… — paragino Evelą tęsti Folsis.

— Na, ir pastorius Miletas nori, kad mes sunaikintume tas fosilijas. Jos vadinamos Boguso[5] skalūnais. Jas ten rodo specialioje ekspozicijoje, o vėliau ketina nugabenti į Vašingtoną, tačiau to nebus. Mes visiems laikams baigsime su Boguso skalūnais, ir tie ateiviai sužinos, kad mums tokie dalykai nerūpi.

— Nenoriu, kad kas nors nukentėtų, — perspėjo Folsis.

— Niekas ir nenukentės.

— O kaip ateivis? Juk vienas jų daug laiko praleidžia muziejuje. Turėsime labai rimtų nemalonumų, jei jį nuskriausime.

— Ar neskaitai laikraščių? Jo ten iš tiesų nėra; tai tik jo projekcija.

— O kaip muziejų lankantys žmonės? Galbūt jie ir klysta žiūrėdami į visas tas fosilijas, tačiau nėra tokie blogi kaip tie abortus darantys daktarai.

— Nesirūpink, — nuramino Evelas. — Tą padarysime sekmadienį vakare, kai muziejus bus uždarytas.

Paskambinau Siuzanai su Rikiu ir pasakiau, kad ruoštųsi susitikti su labai ypatingu svečiu; jei Siuzaną perspėsi prieš tris valandas, ji gali sukurti stebuklus. Kurį laiką dar pildžiau žurnalą, po to išėjau iš muziejaus. Įpratau dėvėti padribusią „Tili” skrybėlę ir saulės akinius, kad pakeisčiau išvaizdą, keliaudamas trumpą atstumą nuo muziejaus personalo įėjimo iki metro stoties; pakvaišusieji dėl NSO vis dar daugiausia būriuodavosi prie paradinio KOM įėjimo, kuris buvo gana toli nuo tarnybinio. Iki šiol nė vienam nepavyko manęs nutverti — be to, kai šįvakar išėjau iš darbo, atrodo, jog jie visi jau buvo išsiskirstę namo. Nuėjau į metro stotį ir įsėdau į sidabro spalvos traukinį.

Kai atvykome į Dundas stotį, į vagoną įlipo jaunuolis smulkute šviesia barzdele. Pagal amžių jis galėjo būti Rajersono universiteto studentas; šio universiteto studentų miestelis buvo čia pat, į šiaurę nuo Dundas stoties. Jaunuolis dėvėjo žalią medvilninį sportinį nertinį su užrašu:

KOM YRA ATEIVIS,

O KARALIENĖS PARKE — PABAISA

Nusišypsojau; juk Karalienės parke buvo provincijos parlamento pastatai. Atrodo, jog šiais laikais visi šaiposi iš ministro pirmininko Hariso.

Kai galiausiai parvykau į namus Elerslyje, pasikviečiau žmoną bei sūnų, ir mes visi nuėjome į svetainę. Atsegęs savo portfelį, ant kavos stalelio padėjau dvylikasienįholoforminį projektorių. Tada atsisėdau ant sofos. Rikis susirangė šalia manęs. Siuzana įsitaisė ant fotelio atkaltės. Pažvelgiau į mėlyną vaizdo grotuvo laikrodį. Buvo 7:59 po pietų. Su Holusu buvome sutarę, kad jis prisijungs prie mūsų 8:00.

Kol laukėme, Rikis nenustygo vietoje. Prieš įsijungdamas projektorius visada pyptelėdavo dvitoniu garsu, tačiau kol kas jis tylėjo.

8:00.

8:01.

8:02.

Žinojau, kad vaizdo grotuvo laikrodis eina tiksliai; tai buvo „Sony” aparatas, kabeliu priimantis laiko signalą. Palinkau prie kavos stalelio ir truputį paslinkau dvylikasienį projektorių, tarsi tai kuo nors pagelbėtų.

8:03.

8:04.

— Na, — kreipėsi į kambarį Siuzana, — einu paruošiu salotas.

Mes su Rikiu tebelaukėme.

8:10 Rikis atsiduso:

— Na, ir suktybė.

— Atleisk, šaunuoli, — atsiprašiau. — Matyt, kažkas atsitiko.

Negalėjau patikėti, kad Holusas mane išdavė. Galima atleisti daug dalykų, tačiau tik ne tai, kai esi pažeminamas sūnaus akyse.

— Ar galiu iki vakarienės pažiūrėti televizorių? — paklausė Rikis.

Paprastai mes Rikiui leidžiame žiūrėti televizorių tik vieną valandą per vakarą, ir jis tai jau buvo padaręs. Tačiau negalėjau dar kartą nuvilti vaiko.

— Žinoma, — atsakiau.

Rikis pakilo. Aš sunkiai atsidusau.

Holusas sakė, kad mes draugai.

Na, kągi. Pakilau, paėmiau projektorių, pakilojau jį rankoje ir įdėjau atgal į portfelį. Ir tada…

Nuo galinių durų atsklido kažkoks garsas. Uždariau portfelį ir nuėjau patikrinti. Mūsų galinės durys išeina į medinę terasą, kurią mudu su svainiu Tedu sukalėme prieš penkias vasaras. Atidariau vertikalias langines, dengiančias slankiojančias stiklines duris, ir…

Mano terasoje stovėjo Holusas.

Ištraukiau stiklinių durų apačioje esantį saugos strypą ir atstūmiau duris.

— Holusai! — sušukau.

Man už nugaros išdygo Siuzana, susidomėjusi, ką susiruošiau veikti. Atsisukęs pažvelgiau į ją; Siuzana buvo pakankamai dažnai per televiziją mačiusi Holusą bei kitus forhilnorus, tačiau dabar ji stovėjo išsižiojusi.

— Įeikite, — pakviečiau Holusą, — įeikite.

Holusas vargais negalais prasispraudė pro duris, nors tą padaryti nebuvo paprasta. Vakarienei jis buvo pasipuošęs; dabar Holusas dėvėjo vyno spalvos audeklą, susegtą nupoliruota krištolo sege.

— Kodėl nepasirodėte viduje? — paklausiau. — Kodėl save suprojektavote lauke?

Holuso akių stiebeliai sujudėjo. Jų išvaizda kažkuo subtiliai skyrėsi. Galbūt taip tik pasirodė dėl šviesos, sklindančios iš halogeninės toršero lempos; buvau įpratęs matyti Holusą fluorescencinių lempų, kurios kaba mūsų muziejuje, šviesoje.

— Jūs mane pasikvietėte į savo namus, — atsakė Holusas.

— Taip, tačiau…

Staiga ant savo rankos pajutau jo delną. Esu ir anksčiau lietęs Holusą ir jausdavau elektrostatinį dilgčiojimą, kurį sukeldavo jo projekciją sudarantys jėgų laukai. Dabar pojūtis buvo kitoks. Holuso kūnas buvo kietas, šiltas.

— Tad ir atvykau, — pareiškė Holusas. — Tačiau atsiprašau; čia praleidau ketvirtį valandos, bandydamas išsiaiškinti, kaip jums pranešti, kad atvykau. Esu girdėjęs apie durų skambučius, bet niekaip negalėjau rasti mygtuko.

— Galinėse duryse nėra durų skambučio, — paaiškinau. Staiga mano akys išsiplėtė. — Jūs esate čia. Savo kūnu.

— Taip.

— Tačiau…

Pažvelgiau jam už nugaros. Galiniame kieme buvo kažkoks didelis objektas; atslenkančioje sutemoje nepajėgiau įžvelgti jo formų.

— Jau metus laiko tiriu jūsų planetą, — paaiškino Holusas. — Be abejonės, turėjote įtarti, kad mes turime būdų pasiekti jūsų planetos paviršių, neatkreipdami nereikalingo dėmesio. — Jis nutilo. — Juk jūs mane pakvietėte vakarienei, tiesa? begaliu gi mėgautis jūsų maistu būdamas per atstumą.

Buvau nustebęs, sužavėtas. Atsisukau į Siuzaną ir staiga suvokiau, kad jos nepristačiau.

— Holusai, norėčiau supažindinti su savo žmona Siuzana. Siuzana Džericho.

— „Svei” „ka”, — pasisveikino forhilnoras.

Kelias akimirkas Siuzana iš nuostabos negalėjo prasižioti. Po to ji pasisveikino:

— Sveiki.

— Ačiū, kad leidote apsilankyti jūsų namuose, — padėkojo Holusas.

Siuzana nusišypsojo, po to gana kandžiai pažvelgė į mane.

— Jei būčiau buvusi perspėta anksčiau, būčiau sutvarkiusi namus.

— Jie ir taip gražiai atrodo, — atsakė Holusas. Jo akių stiebeliai sukiojosi, apžiūrinėdami kambarį. — Akivaizdu, jog su dideliu dėmesiu rinkotės baldus taip, kad vienas papildytų kitą.

Paprastai Siuzana negalėdavo pakęsti vorų, tačiau šis didžiulis akivaizdžiai ją be galo sužavėjo.

Ryškioje toršero šviesoje prie kiekvieno iš Holuso galūnių dviejų pirštų trijų sąnarių pūslėtą pakavimo plėvelę primenančioje odoje pastebėjau smulkučius, panašius į mažus briliantus, blizgučius. Ir ištisa tokių blizgučių eilė driekėsi palei akių stiebelius.

— Ar tai brangakmeniai? — paklausiau. — Jei būčiau žinojęs, kad jus tokie dalykai domina, būčiau parodęs KOM brangakmenių kolekcijas. Mes turime nuostabių deimantų, rubinų bei opalų.

— Ką? — paklausė Holusas. Ir po to, kai suprato, apie ką kalbu, jo akių stiebeliai vėl suvilnijo, nupiešdami „S” raidę. — Ne, ne, ne. Šie kristalai yra virtualios tikrovės sąsajos implantai; būtent jie leidžia kitur esančiam atvaizdui mėgdžioti mano judesius.

— Aa, — pasakiau.

Apsisukęs pašaukiau Rikį. Sūnus atstriksėjo laiptais iš rūsio. Jis jau buvo beeinąs į valgomąjį, galvodamas, jog pašaukiau valgyti vakarienę. Tačiau kaip tik tuo metu Rikis pastebėjo mane, Siuzaną ir Holusą. Jo akys pasidarė tokios didelės, kokių dar nebuvau matęs. Rikis priėjo prie manęs, ir aš apkabinau vaiką per pečius.

— Holusai, — kreipiausi į svečią, — norėčiau jus supažindinti su savo sūnumi Rikiu.

— „Svei” „kas”, — pasisveikino Holusas.

Pažvelgiau į savo berniuką.

— Riki, ką reikia pasakyti?

Rikis išplėstomis akimis tebežiūrėjo į ateivį.

— Geras!

Nesitikėjome, kad Holusas savo tikru kūnu pasirodys vakarienei. Mūsų valgomojo stalas buvo ilgas su išimama dalimi viduryje. Stalas buvo tamsaus medžio, tačiau uždengtas balta staltiese. Priėjo forhilnorui buvo nedaug vietos. Padėjau Siuzanai išimti vidurinę dalį, kad valgomajame atsirastų vietos.

Supratau, jog niekada nemačiau, kaip Holusas sėdasi; jo atvaizdui, suprantama, šito neprireikdavo, tačiau pagalvojau, kad tikrajam Holusui bus patogiau turėti kokią nors atramą.

— Ar galiu ką nors padaryti, kad jums būtų patogiau? — paklausiau.

Holusas apsidairė. Svetainėje jis pamatė priešais fotelį stovinčią otomanę.

— Ar galėčiau ją panaudoti? — paklausė svečias. — Tą mažą suolelį kojoms?

— Žinoma.

Holusas nuėjo į svetainę. Turėdami namuose šešiametį berniuką, mes nesame išdėlioję lengvai dūžtančių daiktų, ir tai gerai. Pakeliui Holusas atsitrenkė į kavos stalelį ir sofą; mūsų baldai išstatyti nepakankamai toli vienas nuo kito, kad tarp jų galėtų vaikščioti Holuso dydžio būtybė. Ateivis atsinešė otomanę ir pastatė ją šalia stalo, užlipo ant jos, ir apvalus Holuso liemuo atsidūrė tiesiai virš apskritos kėdės, ant kurios Holusas nuleido savo kūną.

— Štai, — patenkintas tarė jis.

Siuzana buvo sutrikusi.

— Atleiskite, Holusai. Nemaniau, kad atvyksite jūs pats. Nežinau, ar tai, ką pagaminau, galėsite valgyti.

— O ką jūs pagaminote?

— Salotas — salotų lapelius, vyšninius pomidorus, salierų stiebelius, morkas ir duonos džiūvėsėlius, užpiltus aliejaus ir acto uždaru.

— Tai aš valgysiu.

— Ir ėriuko kapotinius.

— Ar jie kepti?

Siuzana nusišypsojo.

— Taip.

— Juos irgi valgysiu, jei man dar duosite maždaug litrą kambario temperatūros vandens.

— Žinoma, — užtikrino Siuzana.

— Aš atnešiu, — pasakiau.

Nuėjau į virtuvę ir iš čiaupo pripyliau į ąsotį vandens.

— Tomui ir Rikiui dar paruošiau pieno kokteilius.

— Ar tai galvijų krūtų išskyros? — paklausė Holusas.

— Taip.

— Jei mano poelgis nebus laikomas šiurkščiu, aš jais nesivaišinsiu.

Aš nusišypsojau, ir mes su Rikiu bei Siuzana atsisėdome už stalo. Siuzana pakėlusi salotinę padavė man. Serviravimo šakutėmis įsidėjau salotų į savo lėkštę, po to prikroviau Rikio. Tada įdėjau salotų į Holuso lėkštę.

— Aš atsinešiau savo įrankius, — pasakė Holusas. — Tikiuosi, jog tai nėra nemandagu.

— Visiškai.

Net ir po savo kelionių į Kiniją kiniškame restorane aš vis dar prašau atnešti peilį ir šakutę. Iš audeklo, apjuosusio ateivio liemenį, klosčių Holusas išsitraukė du įrankius, kurie šiek tiek priminė kamščiatraukį.

— Ar jūs prieš valgį sakote maldą?

Jo klausimas mane nustebino.

— Paprastai ne.

— Mačiau tai per televiziją.

— Kai kurios šeimos sako maldą, — paaiškinau. — Tos, kurios turi už ką dėkoti.

Vienu kamščiatraukiu Holusas pasmeigė salotų lapų ir prinešė juos prie angos apvalaus kūno viršuje. Jau anksčiau buvau matęs ateivio judesius valgant, tačiau tikrai valgančio dar nemačiau nė karto. Tai buvo triukšmingas procesas; kramtydami jo dantys skardžiai kaukšėjo. Spėju, kad tada, kai pasirodydavo Holuso atvaizdas, mikrofonai būdavo prijungti tik prie kalbos angų; matyt todėl anksčiau nebuvau girdėjęs šio garso.

— Ar salotos skanios? — paklausiau.

Kalbėdamas Holusas toliau tebegrūdo salotas į valgymo angą; spėjau, kad forhilnorai niekada neužspringsta valgydami.

— Ačiū, puikios, — atsakė svečias.

— Kodėl jūs taip kalbate? — paklausė Rikis. Sūnus pamėgdžiojo Holuso kalbą, tardamas skiemenis paeiliui dešine ir kaire burnos puse: — „A” „čiū”, „pui” „kios”.

— Riki! — subarė jį Siuzana, susierzinusi, kad mūsų sūnus pamiršo gerą toną.

Tačiau atrodo, jog Holuso šis klausimas nesutrikdė.

— Vienas bendras dalykas, siejantis žmones ir mano rasę, yra tas, kad mūsų smegenys yra padalytos, — aiškino Holusas. — Jūs turite kairįjį ir dešinįjį smegenų pusrutulius, mes taip pat. Mes manome, kad sąmonė atsiranda dėl šių dviejų pusrutulių sąveikos; manau, jog ir žmonės laikosi panašios teorijos. Kai dėl sužalojimo pažeidžiami smegenų pusrutuliai, ir jie pradeda veikti nepriklausomai vienas nuo kito, iš vienos kalbos angos sklinda ištisi sakiniai, tačiau tada būna reiškiamos paprastesnės mintys.

— Ak, — ištarė Rikis ir vėl kibo į salotas.

— Tai nuostabu, — pareiškiau. Turėtų būti sudėtinga koordinuoti kalbą tarp dviejų iš dalies autonomiškų smegenų pusių; galbūt todėl Holusas negalėjo vartoti sutrumpinimų. — Įdomu, ar žmonės taip pat pakaitomis tartų žodžius arba skiemenis, jei turėtų dvi burnas.

— Atrodo, kad jums kairiojo ir dešiniojo smegenų pusrutulio integracija yra mažiau svarbi nei mums, forhilnorams, — pastebėjo Holusas. — Kiek suprantu, žmonės su perskirta didžiąja smegenų jungtimi geba vaikščioti?

— Manau, jog taip.

— Mes negalime, — pasakė Holusas. — Kiekviena smegenų pusė kontroliuoja tris kojas atitinkamoje kūno pusėje. Visos mūsų kojos privalo judėti vienu metu, kitaip mes parvirstume ir…

— Mano tėtis netrukus mirs, — pasakė Rikis, nudelbęs akis į salotų lėkštę.

Mano širdis suspurdėjo. Siuzana buvo priblokšta.

Holusas padėjo savo valgymo įrankius.

— Taip, jis man tai pasakė. Labai dėl to apgailestauju.

— Gal galite jam padėti? — paklausė Rikis, žvelgdamas į ateivį.

— Atleisk, — atsakė Holusas. — Nieko negaliu padaryti.

— Tačiau jūs juk iš kosmoso ir taip toliau, — neatlyžo Rikis.

Holuso akių stiebeliai liovėsi judėję.

— Taip, tiesa.

— Tad jūs turėtumėte daug ką žinoti.

— Kai ką žinau, — atsakė Holusas. — Tačiau nežinau, kaip išgydyti vėžį. Mano mama nuo jo mirė.

Rikis labai susidomėjęs žvelgė į ateivį. Atrodė, kad berniukas nori jį paguosti, tačiau nežino, ką pasakyti.

Siuzana pakilo nuo stalo ir iš virtuvės atnešė ėriuko kapotinius su mėtų želė.

Toliau valgėme tylėdami.

Supratau, kad man pasitaikė proga, kuri vargu ar pasikartos.

Tikras Holusas buvo čia.

Po vakarienės pasikviečiau jį į terasą. Holusas paplušėjo, kol įveikė pusę laiptatakio, tačiau jam tai šiaip ne taip pavyko.

Priėjau prie bylų spintos su dviem stalčiais ir ištraukiau pluoštą popierių.

— Žmonėms įprasta surašyti dokumentą, vadinamą testamentu, kuriame nurodoma, kaip po mirties paskirstyti jų asmeninį turtą, — paaiškinau. — Suprantama, jog beveik viską užrašiau Siužanai su Rikiu, nors kai ką palieku labdaros organizacijoms: Kanados vėžio draugijai, KOM bei porai kitų. Kai kas atiteks ir mano broliui, jo vaikams bei keliems giminaičiams. — Trumpam nutilau. — Aš… aš ketinau pakeisti savo testamentą ir kai ką palikti jums, Holusai, tačiau… na, tai atrodė beprasmiška. Turiu omenyje tai, jog vargu, ar jūs būsite čia, kai aš mirsiu, be to, na, paprastai jūsų iš tiesų čia nebūna. Tačiau šįvakar…

— Šįvakar, — sutiko su manimi Holusas, — čia esu tikrasis aš.

Ištiesiau jam popierių pluoštą.

— Matyt, bus paprasčiausia, jei juos įteiksiu jums dabar. Tai mano knygos „Kanados dinozaurai” rankraštis. Šiais laikais žmonės knygas rašo kompiuteriu, tačiau ši buvo išbarškinta rankine rašomąja mašinėle. Iš tiesų ji neturi jokios vertės, ir informacija dabar yra labai pasenusi, tačiau tai yra mano mažas indėlis į populiariąją literatūrą apie dinozaurus ir, na, norėčiau, kad jūs ją turėtumėte — kaip vieno paleontologo dovaną kitam. — Nežymiai gūžtelėjau pečiais. — Kad kažkas primintų mane.

Ateivis paėmė popierius. Jo akių stiebeliai susiūbavo.

— Ar jūsų šeima nenorės turėti rankraštį?

— Jie turi užbaigtos knygos egzempliorių.

Holusas nuvyniojo nuo liemens dalį audeklo, atidengdamas didelį plastikinį maišelį. Rankraščio puslapiai lengvai tilpo į jį.

— Ačiū, — padėkojo Holusas.

Kurį laiką abu tylėjome. Galiausiai aš tariau:

— Na, Holusai, ačiū jums. Už viską.

Ir paliečiau ateiviui ranką.

17

Vėlai vakare, po to, kai Holusas grįžo į savo erdvėlaivį, sėdėjau mūsų svetainėje. Išgėriau dvi skausmą malšinančias tabletes ir prieš eidamas gulti palaukiau, kol organizmas jas pasisavins — dėl pykinimo kartais būdavo sunku nuryti vaistus.

Galbūt, svarsčiau, Holusas ir teisus. Galbūt nėra tokio rūkstančio pistoleto, kurį aš priimčiau. Ateivis aiškino, jog visi įrodymai yra tiesiai prieš mano akis.

Nėra aklesnių už tuos, kurie nenori matyti', Dvidešimt Devintasis Laiškas ir ši sentencija buvo mano mėgstamiausi religiniai aforizmai.

Tačiau, po velnių, aš nebuvau aklas. Aš žvelgiau kritiškomis, skeptiškomis, mokslininko akimis.

Mane apstulbino tai, jog skirtinguose pasauliuose esančios gyvybės genetinis kodas yra vienodas. Žinoma, Fredas Hoilas iškėlė mintį, jog Žemė — ir galbūt kitos planetos — buvo užsėta iš kosmoso atsklidusiomis gyvybės bakterijomis; jei visi pasauliai, kuriuos aplankė Holusas, buvo užsėti iš to paties šaltinio, tada ir genetinis kodas turėtų būti vienodas.

Tačiau net jei Hoilo teorija nebūtų teisinga, — o ji iš tiesų nėra labai vykusi, nes gyvybės atsiradimą tiesiog nustumia kažkur į tolimesnę vietą, kurios negalime lengvai ištirti, — galbūt yra svarių priežasčių, dėl kurių tik šios dvidešimt aminorūgščių tinka gyvybei.

Kaip jau esame su Holusu aptarę, DNR savo alfabete turi keturias raides: A, C, G ir T, žyminčias adeniną, citoziną, guaniną ir timiną — bazes, sudarančias šios rūgšties spiralinių kopėčių skersinius.

Gerai — keturių raidžių alfabetas. Tačiau kokio ilgio yra genetinės kalbos žodžiai? Na, kalbos tikslas yra apibrėžti aminorūgščių, baltymų statybinių blokų, seką ir, kaip sakiau, gyvybėje sutinkama dvidešimt skirtingų aminų. Akivaizdu, jog neįmanoma vienareikšmiai apibudinti kiekvieną šių aminų žodžiu, kurį sudaro tik viena raidė: keturių raidžių alfabetas leidžia sudaryti tik keturis vienos raidės žodžius. Taip pat šito negalima padaryti ir su dviejų raidžių žodžiais: kalboje, turinčioje tik keturis ženklus, įmanomos tik šešiolika dviejų raidžių kombinacijų. Tačiau jei vartosite trijų raidžių žodžius, na, tada keblumų sukels gausa, turėsime Viljamo F. Baklio tipo biochemijos žodyną su šešiasdešimt keturiais žodžiais. Atidėkime dvidešimt žodžių kiekvienai aminorūgščiai pavadinti ir dar du skyrybos ženklams — vieną transkripcijos pradžiai, o kitą pabaigai pažymėti. Tai reikš, jog DNR veiklai tereikia dvidešimt dviejų žodžių iš galimų šešiasdešimt keturių. Jei Dievas sukūrė genetinį kodą, jis privalėjo pamatyti perteklinį žodyną ir spėlioti, ką su juo veikti.

Man atrodo, jog tokia būtybė būtų nagrinėjusi dvi galimybes. Viena — palikti keturiasdešimt dvi raidžių sekas neapibrėžtas, kaip yra realiose kalbose, kuriose ne visos raidžių sekos reiškia žodžius. Tada, jei viena tokių sekų užsisėtų DNR plaušelyje, būtų aišku, jog kopijuojant įvyko klaida — genetinė spausdinimo klaida, kai geras kodas A-T-A parašomas, tarkime, nesuprantamu A-T-C. Tai būtų aiškus, naudingas signalas: kažkas įvyko ne taip.

Antroji alternatyva būtų susitaikyti su mintimi, kad kopijavimo klaidų nepavyks išvengti, tačiau stengtis sumažinti jų poveikį į genetinę kalbą įvedant sinonimus. Tada vietoje vieno žodžio, apibrėžiančio kiekvieną aminorūgštį, galima turėti tris žodžius, reiškiančius tą patį. Šitaip būtų panaudota šešiasdešimt galimų žodžių; du žodžiai galėtų reikšti pradžią ir du pabaigą, ir DNR žodynas būtų užbaigtas. Grupuojant sinonimus logiškai, būtų galima apsisaugoti nuo rašybos klaidų: jei A-G-A, A-G-C ir A-G-G reikštų tą patį, ir galėtumėte aiškiai perskaityti tik pirmąsias dvi raides, pakankamai sėkmingai būtų galima spėti, ką reiškia šis žodis, net nežinant trečios raidės.

Tiesą sakant, DNR iš tiesų vartojami sinonimai. Ir jei kiekvieną rūgštį būtų galima apibūdinti trimis sinonimais, tada galėtume pažiūrėti į kodą ir pagirti: „Taip, kažkas kruopščiai viską apgalvojo.” Tačiau dvi aminorūgštys — leicinas ir serinas — apibrėžiamos net šešiais sinonimais, kitos — keturiais, trimis, dviem ar tik vienu: vargšą tritofaną apibrėžia tik vienas žodis T-G-G.

Tuo tarpu kodas A-T-G gali reikšti arba aminorūgštį metioniną (ir jai apibrėžti nėra jokių kitų genetinių žodžių), arba priklausomai nuo konteksto jis gali būti skyrybos ženklas, reiškiantis transkripcijos pradžią (kuris taip pat neturi jokių sinonimų). Kodėl Žemėje — ar kur nors kitur — protingas kūrėjas sugalvojo tokį kratinį? Kodėl reikia atsižvelgti į kontekstą, norint apibrėžti prasmę, jei buvo pakankamai žodžių, kad būtų išvengta tokios painiavos?

O kaip dėl genetinio kodo variacijų? Kaip sakiau Holusui, mitochondrijų DNR kodas truputį skiriasi nuo to, kurį naudoja branduolio DNR.

Na, 1982 metais Linas Margulis pasiūlė mintį, kad mitochondrijos — ląstelinės organelės, atsakingos už energijos gamybą — atsirado kaip atskiros bakterinės formos, gyvenančios simbiozėje su mūsų ląstelių protėviais, ir kad galiausiai šios atskiros formos buvo papildomai įtrauktos į mūsų ląsteles, tapdamos jų dalimi. Galbūt… Dieve, kaip seniai rimtai studijavau biochemiją… tačiau galbūt mitochondrijų ir branduolio genetiniai kodai iš pradžių iš tiesų buvo identiški, bet, kai prasidėjo simbiozė, evoliucija teikė pirmenybę toms mutacijoms, kurios leido nedidelius mitochondrijų genetinio kodo pokyčius; kai du DNR rinkiniai egzistavo toje pačioje ląstelėje, galbūt šie keli pokyčiai padėdavo atskirti dvi formas ir neleisti, kad jos susimaišytų.

Holusui to nesakiau, tačiau žiuželėtųjų protozojų genetiniai kodai taip pat nežymiai skiriasi — jei teisingai prisimenu, trys kodonai jiems turi skirtingas prasmes. Tačiau… aš atitrūkau nuo tikrovės; žinojau, kad… bet kažkas sakė, jog žiuželiai, tos nepaprastai sudėtingos organelės, kurių žūtis sukėlė mano plaučių vėžį, taip pat atsirado kaip diskretiški organizmai. Galbūt tie žiuželėtieji protozojai, kurie turėjo kitokį genetinį kodą, kilo iš žiuželių, praeityje buvusių simbiozėje su kitomis ląstelėmis, ir sukūrė genetinio kodo variacijas dėl tų pačių saugumo sumetimų, kuriais vadovavosi mitochondrijos, tačiau, kitaip nei žiuželiai, kuriuos mes dar tebeturime, vėliau nutraukė simbiozę ir grįžo į autonominę gyvybės formą.

Bent jau taip galėjo būti.

Kai vaikystėje gyvenau Skarbore, mūsų galinio kiemo tvora buvo bendra su moters, pavarde ponia Lansberi. Ji buvo labai religinga — tėtis ją vadino „davatka” — ir be paliovos stengėsi įtikinti mano tėvus, kad jai leistų sekmadieniais nusivesti mane į bažnyčią. Žinoma, aš nė karto nenuėjau, tačiau prisimenu jos mėgstamiausią frazę: Viešpaties keliai nežinomi.

Galbūt. Bet man buvo sunku patikėti, kad Dievas veiktų nevykusiai, be sistemos.

Tačiau…

Tačiau ką Holusas sakė apie rydų kalbą? Kad joje taip pat kontekstas yra labai svarbus ir neįprastai vartojami sinonimai? Galbūt mano smegenų sandara tiesiog neleidžia įžvelgti genetinio kodo elegancijos. Gal T’kna ir jo gentainiams šis kodas atrodo visiškai logiškas bei paprastas.

Galbūt.

Netikėtai yla išlindo iš maišo.

Niekam nė žodeliu neprasitariau apie tai, kad „Merelko” misija, bent jau iš dalies, buvo Dievo paieškos. Taip pat buvau įsitikinęs, jog niekas nežino apie Burundžio gorilas. Tačiau staiga visi sužinojo.

Prie įėjimo į Šiaurinio Jorko centro metro stotį stovėjo eilė laikraščių pardavimo dėžių. Šios dienos „Toronto Star” antraštė skelbė: „Ateiviai turi Dievo buvimo įrodymų”. „Globė and Mail” tvirtino: „Dievo buvimas — mokslinis faktas, sako ateivis iš kosmoso”. „NationalPost” skelbė: „Visata turi kūrėją”. Beveik visą pirmąjį „Toronto Sun ” puslapį užėmė du žodžiai: „Dievas gyvas!”

Paprastai nutverdavau „Sun ”, kad pakeliui į darbą paskaitinėčiau neįmantrią lektūrą, tačiau išsamiais aprašymais niekas negali pralenkti „Mop and Pati”', įmečiau monetas į pilką dėžę ir paėmiau laikraštį. Stovėdamas vaiskiame balandžio ore pradėjau skaityti viską paeiliui.

Indė moteris Briuselyje uždavė Salbandui, forhilnorų atstovui spaudai, kuris periodiškai susitikinėjo su žiniasklaidą, paprastą, tiesų klausimą, ar jis tiki esant kokius nors dievus.

Ir Salbandas atsakė, išsamiai.

Žinoma, skubiai buvo apklausti visos planetos kosmologai, tarp jų ir Stefenas Hokingas bei Alanas Gutas, siekiant išsiaiškinti, ar logiška yra tai, ką teigia forhilnorai.

Religiniai lyderiai visokiais būdais stengėsi išsikovoti naudingą poziciją. Vatikanas — pagarsėjęs tuo, kad moksliniuose debatuose palaikydavo klystančiuosius — susilaikė nuo komentarų, pareikšdamas tik tiek, kad netrukus popiežius imsis šio klausimo. Vilajatas al-Fakihas iš Irano pasmerkė ateivio pareiškimą. Patas Robertsonas ragino daugiau aukoti jo organizacijai, kad ji galėtų ištirti šiuos teiginius. Vieningosios Kanados bažnyčios atstovas parėmė sensacingus pareiškimus, tvirtindamas, jog mokslas ir religija yra iš tiesų suderinami. Induistų lyderis, kurio pavardė, kaip pastebėjau, tame pačiame straipsnyje du kartus buvo parašyta skirtingai, pranešė, jog ateivio teiginiai visiškai sutampa su induistų tikėjimu. O Kalebas Džounsas iš KOM, kalbėdamas POPRMTK vardu, nurodė, jog forhilnoro žodžiuose nėra reikalo ieškoti ko nors mistiško ar antgamtinio.

Atvykęs į KOM, pastebėjau, jog prie įprastų NSO fanatikų prisijungė kelių skirtingų religijų atstovų grupelės — vieni dėvėjo ilgus laisvus drabužius, kiti laikė žvakes, treti giedojo, o keli atsiklaupę meldėsi. Buvo ir policijos pareigūnų, kurie rūpinosi, kad personalas — tarp jų ir aš — saugiau patektų į muziejų; kai paradinės durys atsivėrė lankytojams, policininkai ėmė rūpintis ir šių saugumu.

Šaligatviu skraidė lazeriniu spausdintuvu atspausdinti lapeliai; mano žvilgsnis užkliuvo už vieno, kuriame Holusas ar kažkuris kitas forhilnoras buvo pavaizduotas su perdėtai padidintais akių stiebeliais, kad tie būtų panašūs į velnio ragus.

Įėjęs į muziejų, patraukiau savo kabineto link. Netrukus pasirodė Holuso atvaizdas.

— Mąsčiau apie žmones, susprogdinusius abortų kliniką, — pasakė jis. — Sakėte, jog jie yra religinio fundamentalizmo šalininkai.

— Na, taip spėjama, taip. Tačiau jų dar nesulaikė.

— Nerado rūkstančio pistoleto? — paklausė Holusas.

Nusišypsojau.

— Būtent.

— Tačiau jei šie žmonės, kaip jūs įtariate, yra religingi, kodėl tai svarbu?

— Aborto klinikos susprogdinimas yra bandymas protestuoti prieš veiklą, tariamai keliančią moralinį pasipiktinimą.

— Ir kas toliau? — paklausė Holusas.

— Na, Žemėje Dievo sąvoka yra neatskiriamai siejama su moralumu.

Holusas sukluso.

— Tiesą sakant, trims mūsų pagrindinėms religijoms yra bendri Dešimt įsakymų, kuriuos tariamai yra davęs Dievas.

Kažkada Siuzana pasišaipė, kad vienintelė ištrauka iš Šventojo Rašto, kurią aš žinau, yra Dvidešimt devintasis įstatymų leidėjo laiškas:

Saugokitės žvėries Žmogaus, nes jis yra velnio tarnas. Vienintelis iš Dievo kūrinių jis žudo iš malonumo, geismo ar godumo. Taip, jis nužudys savo broli, kad užvaldytų jo žemę. Neleiskite jam gausiai daugintis, nes jis savo ir jūsų namus pavers dykuma. Venkite jo. Nuvykite jį atgal į jo irštvą džiunglėse, nes jis yra mirties pranašas.

Tokį laišką Kornelijus skaitė Teilorui filmo „Beždžionių planeta” pabaigoje. Prasmingi žodžiai ir, panašiai kaip daktaras Zajusas, aš visada stengiausi gyventi jiems paklusdamas. Tačiau Siuzana ne visai teisi. Prieš daugelį metų, kai buvau Toronto universiteto studentas, kartais lankydavausi Nortropo Frajaus, puikaus anglų kalbos dėstytojo, paskaitose; taip pat įslinkdavau į paskaitas Maršalo MakLuhano ir Robertsono Deiviso — kitų dviejų tarptautinę šlovę pelniusio Toronto universiteto humanitarinių mokslų triumvirato narių. Klausantis šių stulbinančių intelektualų, svaigdavo galva. Frajus teigė, kad neįmanoma suprasti anglų literatūros nežinant Biblijos. Galbūt jis buvo teisus; kartą įveikiau beveik pusę Senojo Testamento ir permečiau akimis spalvomis pažymėtus „tikruosius Kristaus žodžius” karaliaus Jokūbo Biblijos variante, kurį nusipirkau universiteto knygyne.

Tačiau iš esmės Siuzana sakė tiesą. Gerai nežinau Biblijos, o su Koranu ar bet kuria kita šventa knyga apskritai nesu susipažinęs.

— Ir kokie yra tie Dešimt įsakymų? — paklausė Holusas.

— Hm, na, nežudyk. Nesvetimoteriauk. Ne… hm, kažkas susiję su subine.

— Suprantu, — pasakė Holusas. — Tačiau kiek mums pavyko išsiaiškinti, kūrėjas niekada nėra su niekuo tiesiogiai bendravęs. Net rydai — kurie, kaip žinote, pusę savo gyvenimo praleidžia aktyviai ieškodami šio ryšio — teigia, kad jiems nėra pavykę. Neįsivaizduoju, kaip šie įsakymai galėjo būti perduoti bet kuriai gyvybės formai.

— Na, jei teisingai prisimenu filmą, Dievas juos ugnies pirštu išrašė akmeninėse plokštėse.

— Apie šį įvykį sukurtas filmas? Ar tai nebus jūsų rūkstantis pistoletas?

Nusišypsojau.

— Filmas yra drama, pasakojimas. Dešimt įsakymų tariamai buvo duoti prieš tūkstančius metų, o filmas sukurtas maždaug prieš penkiasdešimt.

— Štai kaip.

— Tačiau vis tiek daugelis žmonių tiki, jog tiesiogiai arba netiesiogiai bendrauja su Dievu, kuris išgirsta jų maldas.

— Jie klysta, — pareiškė Holusas. Jo akių stiebeliai nustojo judėję. — Atleiskite, — tarė jis, — žinau, kad jūs mirštate. Ar jums kilo noras melstis?

— Ne. Tačiau mano žmona Siuzana meldžiasi.

— Ir jos maldos nebuvo išgirstos.

— Ne, — tyliai patvirtinau, — nebuvo.

— Kaip jūsų rūšies atstovai derina maldą su tikrove — juk dauguma maldų lieka neišgirstos?

Nežymiai gūžtelėjau pečiais.

— Sakome kažką panašaus į „viskas turi savo priežastį”.

— Ak, rydų filosofija, — pastebėjo Holusas.

— Mano sūnus paklausė, ar padariau kažką negera — galbūt dėl to susirgau vėžiu.

— Ar jūs iš tiesų padarėte ką nors negera?

— Na, niekada nerūkiau, tačiau, manau, galėjau sveikiau maitintis.

— Bet ar padarėte ką nors moraliai bloga? Ar pažeidėte kurį nors iš Dešimties įsakymų, kuriuos minėjote?

— Atvirai sakant, visų dešimties net nežinau. Tačiau nemanau, jog kada nors būčiau padaręs ką nors siaubinga. Niekada nieko nežudžiau. Nebuvau neištikimas savo žmonai. Niekada nieko nepavogiau — bent jau būdamas suaugęs. Niekada… — Prisiminiau Gordoną Smolą ir trijų dešimtmečių senumo įvykius. — Be to, negaliu patikėti, jog rūpestingas Dievas ką nors nubaustų tokiomis kaip mano kančiomis, kad ir koks būtų nusižengimas.

— Rūpestingas Dievas, — pakartojo Holusas. — Taip pat girdėjau sakant „mylintis Dievas” ir „gailiaširdis Dievas”. — Jo akių stiebeliai nukrypo į mane. — Manau, kad jūs, žmonės, kūrėją apibūdinate vartodami per daug būdvardžių.

— Tačiau juk būtent jūs tikite, kad Dievas mums yra numatęs tikslą, — atšoviau.

— Tikiu, kad kūrėjas gali turėti ypatingą priežastį norėti visatos sujoję esančia gyvybe ir iš tiesų, kaip jūs sakote, trokšti, jog vienu metu atsirastų daug protingų būtybių. Tačiau neginčijamai aišku, kad kūrėjo nedomina konkretūs individai.

— Ir tai yra jūsų rasės daugumos nuomonė? — paklausiau.

— Taip.

— Tada kas yra forhilnorų moralumo šaltinis? Kaip jūs atskiriate gėrį nuo blogio?

Holusas nutilo arba ieškodamas atsakymo, arba svarstydamas, ar apskritai nori atsakyti. Galiausiai jis tarė:

— Kitaip nei jūsų, mano rasės praeitis smurtinga. Mes galime būti labai žiaurūs — tiesą sakant, mums nereikia ginklų, kad be vargo nužudytume vienas kitą. Tad gėris yra tramdyti mūsų smurtingumą, o blogis — leisti jam pratrūkti. — Jis pamindžikavo savo šešiomis kojomis. — Mūsų rasėje tris kartas nebuvo karų; tai gerai, nes mes galime sunaikinti savo pasaulį.

— Įdomu, ar smurtas yra įgimtas visoms protingoms rūšims, — svarsčiau. — Evoliuciją skatina siekis viešpatauti. Girdėjau teigiant, kad žolėdžiams negali išsivystyti intelektas, nes norint nusirauti lapą nereikia jokio sumanumo.

— Tai sukuria keistą dinamiką, — įsiterpė Holusas. — Smurtui reikia intelekto, intelektas suteikia gebėjimą naikinti savo rūšies atstovus ir tik intelekto dėka galima įveikti smurtą, suteikusį galimybę šiam intelektui atsirasti.

— Mes tai pavadintume užburtu ratu, — pastebėjau. — Galbūt mes sukuriame rūpestingo Dievo ir moralumo idėją, kad skatintume savisaugą. Galbūt bet kuri rasė, neturinti moralumo, neužgniaužianti smurto potraukio troškimu įsiteikti Dievui, yra pasmerkta susinaikinti, kai tik sukuria galinčią tai padaryti techniką.

— Įdomi mintis, — pagyrė Holusas. — Pripažinti, jog tikėjimas Dievą suteikia pranašumą išlikti. Tada evoliucija turėjo tai pasirinkti.

— Ar jūsų rasė vis dar nuogąstauja, kad gali susinaikinti? — paklausiau.

Holusas susiūbavo, tačiau manau, jog tai buvo neigimo, o ne patvirtinimo gestas.

— Mes turime vieningą planetos vyriausybę ir esame labai tolerantiški įvairovei. Įveikėme badą ir nepriteklių. Mums beliko mažai priežasčių konfliktuoti vieniems su kitais.

— Gerai būtų, jei tą patį galėčiau pasakyti apie savo pasaulį, — atsidusau. — Šiai planetai pakankamai pasisekė, kad joje atsirastų gyvybė, todėl būtų apmaudu, jei dėl mūsų kvailumo ji išnyktų.

— Gyvybė atsirado ne čia, — pareiškė Holusas.

— Ką? — paklausiau visiškai sutrikęs.

— Esu įsitikinęs, kad Žemės praeityje nebuvo biogenetinio įvykio; netikiu, jog gyvybė prasidėjo čia.

— Norite pasakyti, kad ji atsklido iš tolimo kosmoso? Pritariate Fredo Hoilio panspermijos hipotezei?

— Galbūt. Tačiau įtariu, jog labiau tikėtina, kad gyvybė prasidėjo palyginti netoli, Sol IV planetoje.

— Sol… turite omenyje Marsą?

— Taip.

— Kaip ji iš ten galėjo patekti čia?

— Su meteoritais.

Suraukiau kaktą.

— Na, čia buvo rasta pora meteoritų, nukritusių iš Marso, kuriuose buvo fosilijų. Tačiau jais buvo gana smarkiai suabejota.

— Norėčiau paimti tik vieną iš jų.

— Manau. Tačiau kodėl jūs galvojate, kad gyvybė atsirado toje planetoje?

— Sakėte, jog manote, kad gyvybė šiame pasaulyje atsirado jau prieš keturis milijardus metų. Tačiau tokioje ankstyvoje jūsų saulės sistemos istorijoje šioje planetoje vis dar nuolat vyko masinio išnykimo lygio įvykiai, nes didelės kometos bei asteroidai dažnai į ją atsitrenkdavo. Labai neįtikėtina, kad tuo laikotarpiu galėjo būti išsaugotos tinkamos gyvybei sąlygos.

— Na, Marsas nė kiek ne senesnis už Žemę, ir jis taip pat buvo bombarduojamas.

— Na, žinoma, be abejonės, — pritarė Holusas. — Tačiau nors Marse anksčiau tikrai buvo tekantis vanduo — šiandien stovint ant jo paviršiaus kyla gana stiprus įspūdis; erozijos formos yra tiesiog neįtikėtinos — jame niekada nebuvo tokių didelių ar gilių vandenynų kaip čia, Žemėje. Jei asteroidas atsitrenkia į Žemę, smūgio sukelta šiluma gali keliems mėnesiams pakelti temperatūrą. Tačiau jei jis nukrenta į vandenį, kuris dengia didžiąją Žemės paviršiaus dalį dabar ir prieš kelerius milijardus metų, šiluma išlieka, pakeldama planetos temperatūrą dešimtmečiams ar net šimtmečiams. Marse galėjo atsirasti stabili aplinka, tinkama gyvybei atsirasti, ne mažiau kaip puse milijardo metų anksčiau nei Žemėje.

— Ir tada meteoritai pernešė gyvybę čia?

— Būtent. Maždaug viena trisdešimt šeštoji visų medžiagų, kurias iš Marso išmuša į jį atsitrenkdami meteoritai, turėtų galiausiai praskristi pro Žemę, o daugelis mikrobų formų gali išlikti užšalimo temperatūroje. Tai gerai paaiškina, kodėl čia seniausiose uolienose rasta visavertės gyvybės, nors aplinka jai čia atsirasti buvo per daug nepastovi.

— Nieko sau, — nusistebėjau, puikiai suvokdamas, kad mano reakcija nevykusi. — Manau, jog vienas meteoritas su jame esančia gyvybe galėjo patekti į Žemę. Galų gale juk visų šios planetos gyvybės formų protėvis yra bendras.

Atrodė, jog Holusas nustebo.

— Visų šios planetos gyvybės formų protėvis yra bendras?

— Žinoma.

— Iš kur jūs tai žinote?

— Mes lyginame skirtingų gyvybės formų genetinę medžiagą ir pagal tai, kiek ji skiriasi, galime pasakyti, prieš kiek laiko šios formos turėjo bendrą protėvį. Pavyzdžiui, ar matėte Senąjį Džordžą, šimpanzės iškamšą, mūsų Budongo tropinio miško dioramoje?

— Taip.

— Taigi žmonės ir šimpanzės genetiškai skiriasi tik 1,4 procento.

— Jei atleisite tokius mano žodžius, man atrodo netinkama padaryti tokio artimo giminaičio iškamšą ir ją eksponuoti.

— Daugiau to nebedarome, — užtikrinau. — Tai iškamšai per aštuoniasdešimt metų.

Nusprendžiau neužsiminti apie Australijos aborigeno iškamšą, kadaise buvusią Amerikos gamtos istorijos muziejuje.

— Tiesą sakant, būtent dėl genetinių tyrimų buvo pripažinta beždžionių teisių koncepcija.

— Ir tokie tyrimai rodo, jog visos gyvybės šioje planetoje protėvis yra bendras?

— Žinoma.

— Neįtikėtina. Ir Betoje Hydri ir Deltoje Pavonis mes tikime, jog buvo ne vienas biogeneracijos įvykis. Pavyzdžiui, mano pasaulyje per pradinį 300 milijonų metų laikotarpį gyvybė atsirado bent šešis kartus. — Holusas nutilo. — Koks yra aukščiausias jūsų hierarchinės biologinės klasifikacijos sistemos lygis?

— Gyvūnija, — atsakiau. — Paprastai mes skiriame penkis lygius: animalia (gyvūnai), plantae (augmenija), fungi (grybai), monera (protoplazmos gumulėliai, neturintys branduolio) ir protista (vienaląsčiai).

— Ar animalia — gyvūnija, o plantae — augmenija?

— Taip.

— Visi gyvūnai priskiriami vienai grupei? Ir visi augalai taip pat?

— Taip.

— Nuostabu, — jo sferinis liemuo giliai pritūpė. — Mano pasaulyje yra dar vienas, aukštesnis, lygis, kurį sudaro šeši — na, matyt, „domenai” bus tinkamas vertinys — šeši domenai iš šešių skirtingų sukūrimo įvykių; kiekviename jų yra skirtingos gyvūnų ir augalų rūšys. Pavyzdžiui, mūsų penkiakojai ir aštuonkojai iš tiesų yra visiškai nesusiję; tyrimai pagal evoliucijos laiko skalę rodo, kad jie neturi bendro protėvio.

— Tikrai? Vis dėlto manau, kad jūs turėtumėte gebėti taikyti DNR metodą, kurį apibūdinau, siekdami nustatyti evoliucinius ryšius tarp to paties domeno narių.

— Per tūkstantmečius domenai susimaišė, — atsakė Holusas.

— Mano rūšies genome yra visų šešių domenų genetinė medžiaga.

— Kaip tai įmanoma? Juk pats sakėte, kad Špoko mintis, jog skirtingų rūšių atstovai — nors ir iš to paties domeno — gali turėti bendrų palikuonių, yra absurdiška.

— Manome, jog per milijonus metų virusai suvaidino svarbų vaidmenį, pernešdami genetinę medžiagą per domenų ribas.

Holuso žodžiai paskatino susimąstyti. Žemėje buvo teigiama, kad dėl virusų į gyvybės formas perneštos nereikalingos medžiagos susiformuoja didžioji dalis nereikalingos DNR — devyniasdešimt procentų žmonių genomo, neužkoduoto baltymų sintezei. Be to, šiandienos genetikai sąmoningai perkelia karvių genus į bulves ir taip toliau.

— Ar visi šeši domenai yra grindžiami DNR? — paklausiau.

— Kaip sakiau, kiekviena mūsų atrasta sudėtinga gyvybės forma yra pagrįsta DNR, — atsakė Holusas. — Tačiau kadangi mūsų istorijoje DNR kirsdavo domenų ribas, jūsų siūlomi lyginamieji tyrimai mums nebuvo itin sėkmingi. Aiškiai ir labai artimai susiję pagal pagrindines kūnų formos detales gyvūnai gali turėti ženklias neseniai atsiradusias DNR intarpus iš kito domeno, ir tai gali apgaulingai padidinti dviejų rūšių nukrypimo viena nuo kitos procentą.

— Įdomu, — pasakiau.

Man kilo mintis, kuri buvo per daug beprotiška, kad galėčiau pagarsinti. Jei, kaip sakė Holusas, DNR yra universaliai naudojama visose gyvybės formose, o genetinis kodas visur buvo tas pats ir net skirtingų domenų gyvybės formos galėjo perimti viena kitos DNR, tai ar negalėtų skirtingų pasaulių gyvybės formos padaryti to paties?

Galbūt Špoko samprotavimai nebuvo tokie neįtikėtini.

18

Dar neatėjo sekmadienio vakaras, tačiau J. D. Evelas ir Kuteris Folsis vis tiek apsilankė KOM, kad susipažintų su muziejaus išplanavimu.

— Devyni doleriai už tai, kad patektum į muziejų! — pasipiktinęs sušuko Folsis, kai jie perėjo rotondą ir atsidūrė prie kasos, kur jis pastebėjo atitinkamą Užrašą.

— Tai tik Kanados doleriai, — su panieka atsakė Evelas. — Tai maždaug pusantro JAV bakso.

Jis išėmė piniginę ir išjos ištraukė du ryškiai violetinius dešimties Kanados dolerių banknotus, kuriuos gavo grąžos iš penkiasdešimties JAV dolerių, kai jie vakar vakarieniavo „Raudonojo omaro” restorane. Evelas padavė pinigus vidutinio amžiaus moteriai, o ši jam ištiesė kvitą ir dvispalvę dviejų Kanados dolerių monetą bei du stačiakampius plastikinius segtukus su užrašu „KOM”. Vidurinė „O” raidė buvo papuošta nedidele karūna. Evelas įsistebeilijo įjuos.

— Prisisekite juos prie marškinių, — paslaugiai patarė moteriškė. — Bus matyti, kad jūs sumokėjote už įėjimą.

— Aa, — sumurmėjo Evelas, paduodamas vieną segtuką Folsiui, o kitą prisisegdamas.

Moteris padavė jiems blizgią brošiūrą.

— Čia galerijų planas, — paaiškino ji. — O štai čia yra drabužinė, — parodė ji ranka į dešinę.

— Maloniai dėkoju, — padėkojo Evelas.

Jie žengė pirmyn. Tamsiaodis vyriškis, dėvintis rudą turbaną ir apsaugos darbuotojo trumpą sportinį švarką, baltus marškinius bei raudoną kaklaraištį, stovėjo keturių plačių laiptų, vedančių iš rotondos, viršuje.

— Kur yra Boguso skalūnai? — paklausė Evelas.

Apsaugos darbuotojas nusišypsojo, tarsi Evelas būtų pasakęs kažką juokinga.

— Štai ten, už nugaros; įėjimas greta drabužinės.

Evelas linktelėjo, tačiau Folsis tebežingsniavo į priekį. Tiesiai priešais juos šiame lygyje baigėsi dveji milžiniški laiptai, vieni iš kairės, kiti iš dešinės. Lengvai matėsi, kad abeji akmeniniai laiptai kyla per tris aukštus, o dešinieji dar leidžiasi ir į rūsį. Abeji laiptai buvo apgaubę didžiulius tamsaus medžio totemų stulpus. Folsis sustojo prie vieno iš totemų ir pažvelgė aukštyn. Stulpas kilo iki pat lubų, o jo viršuje puikavosi išskaptuotas erelis. Medis buvo nedažytas, ir jame matėsi ilgi vertikalūs plyšiai.

— Tik pažiūrėk, — žavėjosi Folsis.

Evelas pažvelgė į totemą. Kažkokie pagoniški simboliai.

— Eime, — paragino jis.

Abu per rotondą grįžo atgal. Greta drabužinės buvo pravirų stiklinių durų eilė, virš kurių sienoje iškaltas užrašas skelbė, jog čia yra Garfildo Vestono parodų salė; abipus Vestono pavardės buvo iškalti kviečių pėdai. Virš šio užrašo tamsiai mėlyno audeklo plakatas baltomis raidėmis skelbė:

BURGESO SKALŪNŲ LOBIAI

Kambro sprogimo fosilijos

Abipus durų eilės buvo korporatyvių rėmėjų, padėjusių surengti ekspoziciją, logotipai bei pavadinimai, įskaitant Monrealio banką, bendrovę „Abitibi-Price”, telefono bendrovę „Bell Canada” ir laikraštį „Toronto Sun”.

Folsis kartu su Evelu įžengė į galeriją. Vieną sieną puošė freska, vaizduojanti tariamai senovinį vandenyno dugną su plaukiojančiais įvairiausiais keistais padarais. Palei kitas sienas ir centrinę salės pertvarą rikiavosi ekspozicinės dėžės su kampu pasvirusiais stikliniais dangčiais.

— Žiūrėk, — parodė ranka Evelas.

Folsis linktelėjo. Dėžės kyšojo iš sienų; po kiekviena jų buvo tuščia. Čia buvo galima lengvai padėti sprogmenis — tačiau juos tikriausiai pastebės, jei ne suaugusieji, tai tikrai maži vaikai.

Salėje sukiojosi gal šimtas žmonių, apžiūrinėjančių fosilijas arba stebinčių videofilmą apie atradimą. Iš šoninės kišenės Evelas išsitraukė spirale surištą bloknotą ir ėmė rašytis pastabas. Jis perėjo galeriją, skaičiuodamas dėžes — jų buvo dvidešimt šešios. O Folsis atsargiai apžiūrinėjo tris stebėjimo kameras, dvi buvo įtaisytos nejudamai, o trečioji slankiojo pirmyn ir atgal.

Evelui visiškai nerūpėjo, kaip atrodo fosilijos, tačiau jos sudomino jaunąjį Folsį. Jis apžiūrėjo kiekvieną dėžę paeiliui. Jose buvo pilko skalūno luitai, pritvirtinti mažais organinio stiklo strypeliais. Tai kėlė keblumų; nors numesti skalūno luitai galėjo subyrėti, jie vis dėlto buvo gana atsparūs. Sprogmenys privalėjo būti teisingai išdėstyti, kitaip dėžės būtų suardytos, tačiau akmenys su keistomis fosilijomis liktų sveiki.

— Mamyte, — paklausė mažas berniukas, — kas čia?

Folsis pažvelgė ten, kur rodė berniukas. Patalpos gale stovėjo du modeliai: vienas vaizdavo būtybę su panašiomis į stypynes kojomis ir daugybe siūbuojančių čiuptuvėlių nugaroje. Antrosios būtybės kojos priminė vamzdžius, o išjos kūno kyšojo dyglių miškas.

Vaiko motina, graži moteris, įžengusi į trečiąjį dešimtmetį, pažvelgė į plakatą ir paaiškino sūnui:

— Na, brangusis, supranti, jie tiksliai nežinojo, kaip atrodė šis padaras, todėl jis toks keistas. Iš pradžių jie net negalėjo nuspręsti, kur yra jo viršus, todėl čia pastatė du skirtingus modelius.

Atrodė, jog atsakymas vaiką patenkino, tačiau Folsis turėjo kovoti su savimi, kad neįsikištų. Fosilija buvo akivaizdus melas, tikėjimo išbandymas. Tai, jog ji neatrodė teisingai, kad ir kaip bestatytum modelį, buvo įrodymas, jog tokia būtybė niekada negyveno. Folsiui iš skausmo plyšo širdis, kad visos šios gudrybės klaidina jaunus protus.

Folsis su Evelu galerijoje praleido valandą, nuodugniai ją apžiūrinėdami. Folsis nusipiešė kiekvienos dėžės turinio eskizus, kad tiksliai žinotų, kaip jose išdėstytos fosilijos. Evelas įsidėmėjo apsaugos sistemas — jos akivaizdžiai matėsi, jei žinojai, ko ieškai.

Viską apžiūrėję jie išėjo iš muziejaus. Lauke būriavosi didelė grupė žmonių, daugelis jų segėjo ženklelius, vaizduojančius tradicinį pilką ateivį didele galva ir juodomis akimis; jie čia buvo ir tada, kai Folsis su Evelu įėjo į muziejų — pakvaišėliai dėl NSO ir religiniai fanatikai, besitikintys išvysti ateivį ar jo erdvėlaivį.

— Na, — paklausė Evelas, — ką manai?

Folsis papurtė galvą.

— Nėra kur paslėpti bombų. Net jei jas paslėptume, nėra jokios garantijos, kad sprogimai suardys skalūno luitus.

Evelas nenoriai linktelėjo, tarsi būtų priverstas padaryti tokią pat išvadą.

— Reiškia, jog turėsime imtis tiesioginių veiksmų, — tarė jis.

— Bijau, kad taip, — pritarė Folsis.

Jis atsisuko į įspūdingą muziejaus akmeninį fasadą su plačiais laiptais, vedančiais paradinių durų link, ir aukštai virš durų kylančiu vitražo triptichu.

— Gaila, kad nepavyko pamatyti ateivio, — atsiduso Folsis.

Evelas linktelėjo. Jis, kaip ir Kuteris, buvo nusivylęs.

— Ateiviai galbūt ir tiki Dievą, tačiau jie dar neatrado Kristaus. Įsivaizduok, jei mes pirmieji juos supažindintume su Išganytoju…

— Tai būtų nuostabu, — pareiškė Folsis švytinčiomis akimis, — tiesiog nuostabu.

Evelas išsitraukė miesto žemėlapį, kuriuo jie naudojosi.

— Na, — tarė jis, — jei metro nuvažiuosime keturias stotis į pietus, atrodo, jog pateksime prie pat tos vietos, kur filmuoja „Raudonai žalio šou” laidą. Jis bakstelėjo pirštu į didelį raudoną kvadratą, kuriame buvo parašyta „CBC transliavimo centras”.

Folsis nusišypsojo. Visos mintys apie didesnę šlovę laikinai dingo iš galvos. Jiems abiem labai patiko „Raudonai žalias šou”, ir vyrai buvo nustebę, kad ši laida rengiama čia, Kanadoje. Šį vakarą laida buvo filmuojama, o bilietai nemokami.

— Važiuokim, — pritarė Folsis.

Jie nuėjo prie įėjimo į metro ir nusileido žemyn.

Gerai, prisipažinsiu. Artėjanti mirtis turi vieną teigiamą dalyką: ji skatina savistabą. Kaip yra pasakęs Samuelis Džonsonas: „Kai žmogus žino, kad po poros savaičių jį pakars, jo mintys nuostabiai susitelkia”.

Žinojau, kodėl taip smarkiai priešinausi minčiai apie protingą kūrėją ir kodėl jai priešinasi beveik visi evoliucijos teorijos šalininkai. Daugiau nei šimtmetį mes kovojome prieš sukūrimo teorijos rėmėjus, prieš kvailius, kurie tikėjo, kad Žemė buvo sukurta 4004 metais prieš Kristų per šešias dvidešimt keturių valandų paras; kad fosilijos, jei jomis apskritai galima tikėti, yra Nojaus tvano liekanos; kad apgaulingas Dievas sukūrė visatą su mūsų link sklindančia žvaigždžių šviesa, jog mums sukeltų didelių atstumų bei laiko iliuziją.

Buvo plačiai pasakojama, kad per didžiuosius debatus dėl evoliucijos Tomas Henris Hakslis nužudė vyskupą Vilberforsą, „Sentimentalųjį Semą”. O per Skoupso bylą, kaip man buvo aiškinama, Klarensas Derou pakišo po velėna Viljamą Dženingsą Brajeną. Tačiau tai buvo tik kovos pradžia. Atsirado kiti, kurie svaidėsi šiukšlėmis, įvilktomis į vadinamojo sukūrimo mokslo rūbą, ir stengėsi išguiti evoliuciją iš mokyklų. Net čia, net šiandien, dvidešimt pirmojo amžiaus pradžioje, jie stengiasi prievarta įbrukti pažodinį, fundamentalistinį Biblijos aiškinimą į pagrindimų dėstomų dalykų sąrašą.

Mes sėkmingai kovojome, Stefenas Džėjus Guldąs, Ričardas Dokinsas ir net aš, nors aš mažiau, nes neturėjau tokios tribūnos kaip pirmieji du, tačiau aktyviai dalyvavau debatuose su sukūrimo teorijos rėmėjais karališkajame Ontarijo muziejuje ir Toronto universitete. O prieš dvidešimt metų Krisas MakGovanas iš KOM parašė nuostabią knygą „Pradžia: mokslininkas parodo, kodėl sukūrimo teorijos šalininkai klysta”. Tačiau prisiminiau, kaip mano draugas — vyrukas, dėstantis filosofiją — pastebėjo, jog paantraštė yra arogantiška: vienas žmogus ketino parodyti, kodėl viso pasaulio sukūrimo teorijos šalininkai yra tamsuoliai. Bet galbūt mums buvo galima atleisti už spaudimą. Jungtinėse Amerikos Valstijose atliktos apklausos rodo, jog net šiandien mažiau nei ketvirtadalis gyventojų tiki evoliucija.

Jei pripažinsime, kad kada nors galėjo būti koks nors nukreipiantis protas, atversime kelią sukūrimo teorijos šalininkams. Mes per ilgai ir per sunkiai kovojome, o kai kurie iš mūsų už šį tikslą buvo net įgrūsti į kalėjimą, kad nors akimirką pripažintume, jog buvo protingas kūrėjas, nes tai prilygtų baltos vėliavos iškėlimui. Buvo įsitikinę, kad žiniasklaidą triumfuotų, įsiviešpatautų neišprusimas, o dauguma žmonių ne tik nemokėtų skaityti, bet ir nebūtų susipažinęs su tikruoju mokslu.

Žvelgdamas atgal manau, jog galbūt galėjome būti atviresni, išnagrinėję ir kitas galimybes, nevengę kalbėti apie Darvino teorijos spragas, tačiau mums visada atrodė, jog per daug pastatyta ant kortos.

Forhilnorai, žinoma, nebuvo sukūrimo teorijos rėmėjai — jų pažiūros buvo tokios pačios, kaip ir bet kurių kitų mokslininkų, pripažinusių didžiojo sprogimo teoriją ir tai, jog buvo baigtinis kūrimo momentas (Einšteinui tai atrodė taip nesuderinama su sveiku protu, jog jis manė, kad, sukurdamas reliatyvumo lygtis, leidžiančias apskritai išvengti klausimo apie visatos pradžią, padarė „didžiausią klaidą savo gyvenime”).

O dabar keliai atsivėrė. Dabar visi ir visur kalbėjo apie sukūrimą ir didįjį sprogimą, ir ankstesnius egzistavimo ciklus, ir apie pagrindinių konstantų klastojimą, ir protingą projektą.

Evoliucijos teorijos šalininkams, biochemikams, kosmologams bei paleontologams buvo metami pikti kaltinimai, kad mes žinojome, — arba bent jau numanėme, — jog visa tai gali būti tiesa, ir sąmoningai ją slėpėme, atmesdami pateikiamus į žurnalus straipsnius šiomis temomis ir šaipydamiesi iš tų, kurie šias idėjas skelbė populiarioje spaudoje, bei visus, kurie rėmė antropinį kosmologijos principą, suplakdami su akivaizdžiai klystančiais fundamentalizmo šalininkais, jaunos Žemės sukūrimo teorijos šalininkais.

Žinoma, pasipylė telefono skambučiai su pageidavimais, kad duočiau interviu — pagal KOM komutatoriaus registracijos žurnalą maždaug kas tris minutes. Pasakiau skyriaus asistentei Danai, kad manęs netrukdytų, nebent paskambintų Dalai Lama ar popiežius. Žinoma, aš pajuokavau, tačiau ir Dalai Lamos, ir popiežiaus atstovai paskambino į KOM, nepraėjus nė 24 valandoms po Salbandos atradimų Briuselyje.

Kad ir kaip būčiau norėjęs įsivelti į viešus debatus, negalėjau to padaryti. Neturėjau laiko.

Stovėjau palinkęs virš savo rašomojo stalo, bandydamas surūšiuoti ant jo gulinčius popierius. Tarp jų buvo Amerikos gamtos istorijos muziejaus prašymas atsiųsti straipsnio, kurį parašiau apie nanšiungozaurus, kopiją; siūlomas paleobiologijos skyriaus biudžetas, kurį turėjau patvirtinti iki savaitės pabaigos; laiškas iš vidurinės mokyklos moksleivio, norinčio tapti paleontologu ir klausiančio patarimo dėl karjeros; Danos atsiųstos darbuotojų įvertinimo formos; kvietimas skaityti paskaitą Berlyne; pratarmės, kurią parašiau Danilovos ir Tamasakio vadovėliui, korektūra; dviejų žurnalo rankraščių straipsniai, kuriuos sutikau recenzuoti; dviejų tiekėjų mums reikalingos dervos kainos siūlymai; paraiškos forma, kurią privalėjau užpildyti, kad Dinozaurų galerijoje būtų sutvarkytas prakeiktas kamptozauro apšvietimas; mano paties knyga, atsiųsta prašant autografo; septyni — ne, aštuoni — neatsakyti laiškai kitomis temomis; mano paties praėjusio ketvirčio išlaidų ataskaitos forma, kurią privalėjau užpildyti; skyriaus tarpmiestinių pokalbių sąskaita su geltonai paryškintais numeriais, kuriais skambinę dar niekas neprisipažino.

Viso to buvo per daug. Atsisėdau, įsijungiau kompiuterį ir paspaudžiau elektroninio pašto piktogramą. Pašto dėžutėje buvo septyniasdešimt trys nauji pranešimai; Kristau, neturėjau laiko tiek daug jų peržiūrėti.

Kaip tik tuo metu pro duris įkišo galvą Dana.

— Tomai, man būtinai reikia, kad patvirtintumėte atostogų grafiką.

— Žinau, — atsakiau, — tuoj juo užsiimsiu.

— Prašau, padarykite tai kuo greičiau, — paprašė Dana.

— Pasakiau, jog užsiimsiu!

Dana nustėro. Nemanau, kad kada nors būčiau ant jos rėkęs. Kolegė dingo koridoriuje, man nespėjus atsiprašyti.

Galbūt man reikėtų atsisakyti ar patikėti kam nors kitam visas savo administracines pareigas, tačiau, jei užleisčiau skyriaus vadovo vietą, mano pareigų perėmėjas, be abejo, pareikštų, jog dabar jo teisė būti Holuso gidu. Be to, negalėjau palikti tokios netvarkos; privalėjau viską supakuoti, užbaigti, kiek pajėgsiu, kol…

Kol…

Atsidusęs nusisukau nuo kompiuterio ir vėl pažvelgiau į užverstą rašomąjį stalą.

Po velnių, man trūko laiko. Tiesiog trūko laiko.

19

Daugelis darbuotojų nė nenutuokia, kiek uždirba jų viršininkai, tačiau aš iki cento žinojau, kiek susižeria Kristina Dorati. Ontarijo įstatymai reikalavo viešai skelbti visas valstybės tarnautojų algas, sudarančias daugiau nei šimtą tūkstančių Kanados dolerių per metus; KOM buvo tik keturi darbuotojai, patenkantys į šią kategoriją. Praėjusiais metais Kristina uždirbo 179 952 dolerius plius gavo 18 168 dolerių apmokestinamų priedų — ir turėjo kabinetą, atspindintį šią padėtį. Nors skundžiausi Kristinos vadovavimo muziejui metodais, supratau, jog jai būtina turėti tokį kabinetą. Ji čia turėjo linksminti potencialius aukotojus bei vyriausybės šulus, kurie mūsų biudžetą galėjo padidinti arba apkarpyti priklausomai nuo užgaidų.

Sėdėjau savo kabinete, laukdamas, kol pradės veikti skausmą malšinančios tabletės, kai man paskambino ir pasakė, kad kviečia Kristina. Einant tabletės geriau įsisavinamos, tad aš nesispyriojau. Patraukiau Kristinos kabineto link.

— Sveika, Kristina, — pasisveikinau, kai Indira įleido mane į šventovę. — Kvietei?

Kristina naršė po internetą; ji pakėlė ranką, prašydama, kad dar truputėlį kantriai palaukčiau. Ant kabineto sienų kabėjo gražūs gobelenai. Už Kristinos rašomojo stalo stovėjo šarvai: kai mūsų šarvų ekspozicija — kuri, mano nuomone buvo gana populiari — buvo panaikinta, atlaisvinant vietą „firminiams” Kristinos menkaverčiams eksponatams, atsirado tiek šarvų, kad nežinojome, ką su jais veikti. Kristina taip pat turėjo pašto balandžio iškamšą (KOM bio-įvairovės ir išsaugomosios biologijos centre — anksčiau buvusių ichtiologijos, herpetologijos, žinduolių ir ornitologijos skyrių kratinyje — jų buvo apie dvidešimt). Kristina dar turėjo krūvą mikrobangų krosnelės dydžio kvarco kristalų, išsaugotų iš senosios Geologijos galerijos; maždaug krepšinio kamuolio dydžio Budos statulėlę iš nefrito; egiptietišką vazą; ir, žinoma, dinozauro kaukolę — lambeozauro modelį iš stiklo pluošto. Skustuvo formos skiauterė ant hadrozauro galvos viename kabineto gale harmoningai derėjo su dvigubu kirviu, įstatytu į šarvus, kitame gale.

— Sveikas, Tomai, — pasisveikino ji. Kristina nutaisė susirūpinusį veidą. — Kaip jautiesi?

Nežymiai gūžtelėjau pečiais; ne kažin ką galėjau atsakyti.

— Manau, jog taip gerai, kaip būtų galima tikėtis.

— Ar labai kankina skausmai?

— Užeina ir praeina, — atsakiau. — Turiu tablečių, kurios numalšina.

— Gerai, — pasidžiaugė Kristina. Kurį laiką ji tylėjo; tai buvo nebūdinga Kristinai, kuri paprastai keldavo įspūdį, jog labai skuba. Pagaliau ji prabilo: — Kaip sekasi Siuzanai? Kaip ji visa tai pakelia?

— Susidoroja. Ričmond Hilo viešojoje bibliotekoje yra įsikūrusi paramos grupė; Siuzana kartą per savaitę lanko jos susirinkimus.

— Esu įsitikinusi, kad ši grupė suteikia jai paguodos.

Nieko neatsakiau.

— O Ričis? Kaip jis laikosi?

— Jo vardas Rikis, — pataisiau.

— Ak, atleisk. Kaip jis laikosi?

Vėl gūžtelėjau pečiais.

— Jis išsigandęs. Tačiau Rikis — drąsus berniukas.

Kristina mostelėjo manęs link, tarsi tik tai būtų leidę suprasti, kas yra Rikio tėvas. Linktelėjau galvą, padėkodamas už garsiai neišsakytą komplimentą. Kristina dar patylėjo ir vėliau tarė:

— Kalbėjausi su Petrovu iš personalo skyriaus. Jis sako, kad tavo draudimas apmoka visas išlaidas. Gali išeiti ilgų nedarbingumo atostogų ir gauti aštuoniasdešimt penkis procentus algos.

Sumirksėjau ir rūpestingai pagalvojau, ką jai atsakyti.

— Nemanau, kad tau derėtų su kuo nors aptarinėti mano draudimą.

Kristina pakėlė abi rankas.

— Na, neaptarinėjau būtent tavo draudimo; tik apskritai paklausiau apie darbuotoją, sergantį mir… sunkia liga.

Žinoma, jog Kristina buvo prasižiojusi sakyti „mirtina”, tačiau neprisivertė ištarti šio žodžio. Tada ji nusišypsojo.

— Draudimas dengia visas tavo išlaidas. Neprivalai toliau dirbti.

— Žinau. Tačiau aš noriu dirbti.

— Ar nenorėtum leisti laiką su Siuzana ir Rič… Rikiu?

— Siuzana dirba, o Rikis lanko pirmą klasę; jis mokykloje būna ištisą dieną.

— Vis tiek, Tomai, manau… Ar neatėjo metas pažvelgti tiesai į akis? Tu jau nebepajėgi dirbti šimtaprocentiniu pajėgumu. Ar neatėjo metas išeiti atostogų?

Mane kaip visada kankino skausmai, todėl buvo sunkiau tramdyti savo emocijas.

— Nenoriu jokių atostogų, — atšoviau. — Noriu dirbti. Po velnių, Kristina, mano onkologė sako, jog man patartina kasdien eiti į darbą.

Kristina papurtė galvą, tarsi būtų nusiminusi, jog nesugebu plačiau pažvelgti į padėtį.

— Tomai, aš privalau galvoti apie tai, kas yra geriausia muziejui, — ji giliai įkvėpė. — Privalai pažinoti Lilijaną Kong.

— Žinoma.

— Na, žinai, jog ji buvo priversta palikti Kanados gamtos muziejaus stuburinių fosilijų skyriaus saugotojos darbą, nes…

— Nes protestavo prieš vyriausybės mažinamą finansavimą muziejams; taip, žinau. Ji išvyko į Indianos universitetą.

— Būtent. Išgirdau gandus, kad Lilijana ten nėra labai patenkinta. Manau, jog galėčiau ją prikalbinti dirbti čia, KOM, jei veiksiu greitai. Žinau, kad Roki muziejus taip pat nori ją prisikalbinti, tad ji ilgai nebus laisva ir…

Kristina nutilo, laukdama, kad aš užbaigsiu jos mintį. Įsitempiau ir nieko neatsakiau. Kristina buvo nusivylusi, kad pati privalo tai pasakyti.

— Na, Tomai, o tu mus paliksi.

Į galvą atėjo nuvalkiotas pokštas: seni saugotojai nemiršta; jie tampa savo kolekcijų dalimi.

— Aš vis dar galiu būti naudingas.

— Tikimybė, kad po metų rasiu tokią kvalifikuotą darbuotoją kaip Kong, yra menka.

Lilijana Kong buvo velniškai puiki paleontologe; ji atliko stulbinamus keturpėdžių dinozaurų tyrimus ir sulaukė milžiniško spaudos dėmesio, jos nuotrauka buvo išspausdinta žurnalų „Newsweek” ir „Maclean ’s” viršeliuose, pažymint Kong indėlį tiriant prieštaravimus dėl dinozaurų-paukščių. Tačiau, kaip ir Kristina, Lilijana Kong buvo primityvistė: jai vadovaujant, Kanados gamtos muziejaus ekspozicijos tapo populistinės ir nelabai informatyvios. Ji, be abejonės, taptų Kristinos sąjungininke siekiant paversti KOM „atrakcionu” ir tikrai sutiktų priversti Holusą pasirodyti per visuomeninę televiziją, ką aš atkakliai priešinausi daryti.

— Kristina, nevaryk manęs.

— Nebūtinai privalai palikti muziejų. Galėtum likti ir dirbti mokslinį darbą. Mes tau esame skolingi.

— Tačiau tada turėčiau užleisti skyriaus vedėjo vietą.

— Na, Roki muziejus jai siūlo labai aukštas pareigas; nepajėgsiu prikalbinti Lilijanos, siūlydama jai mažiau nei… nei…

— Mano pareigas, — užbaigiau už Kristiną. — Ir tu negali mums abiem mokėti.

— Galėtum naudotis nedarbingumo išmokomis ir ateiti čia, kad parodytum Lilijanai mūsų „virtuvę”.

— Jei iš tiesų kalbėjai su Petrovu, turėtum žinoti, jog tai netiesa. Draudimo bendrovė man mokės tik tuo atveju, jei paskelbsiu, kad dėl ligos negaliu dirbti. Žinoma, jie aiškiai leido suprasti, jog esant mirtinai ligai dėl to nesiginčys. Jei pasakysiu, kad dėl ligos nebegaliu dirbti, jie manimi patikės — tačiau negaliu eiti į darbą ir tuo pat metu gauti draudimo išmokas.

— Muziejui būtų puiku gauti tokio lygio mokslininkę kaip Lilijana, — priešinosi Kristina.

— Vargu ar ji yra vienintelė, galinti mane pakeisti, — ginčijausi. — Kai turėsiu palikti muziejų, galėsi paaukštinti Darlynąarba pasiūlyti šią vietą Ralfui Cepmenui; paprašyti, kad jis čia perkeltų savo taikomosios morfometrijos laboratoriją. Tai būtų tikras perversmas.

Kristina išskėtė rankas. Tai buvo daugiau, nei ji pajėgė aprėpti.

— Apgailestauju, Tomai. Nuoširdžiai apgailestauju.

Susikryžiavau rankas ant krūtinės.

— Tai neturi nieko bendra su geriausio antropologo paieškomis. Tai susiję su mūsų nesutarimu dėl to, kaip tu vadovauji šiam muziejui.

Kristina sėkmingai suvaidino įsižeidusią.

— Tomai, darai man meškos paslaugą.

— Abejoju, — atšoviau, — ir… ir, beje, kaip bus su Holusu.

— Na, esu tikra, kad jis tęs savo tyrimus, — atsakė Kristina.

— Mes dirbome kartu. Holusas manimi pasitiki.

— Jis taip pat puikiai dirbs su Lilijana.

— Ne, — atrėžiau. — Mes esame… — pasijutau kvailai, tardamas šiuos žodžius, — komanda.

— Jam tiesiog reikia kompetentingo paleontologo ir, Tomai, atleisk, tačiau tikrai privalai sutikti, jog tai turėtų būti žmogus, pajėgsiantis dirbti dar daug metų ir užfiksuoti viską, ką sužinojo iš ateivio.

— Stropiai vedu žurnalą, — atrėžiau. — Viską užrašinėju.

— Tačiau vis tiek muziejaus labui…

Ėmiau labiau pykti ir tapau drąsesnis.

— Galėčiau nuvykti į bet kurį muziejų ar universitetą, turintį padorią fosilijų kolekciją, ir Holusas keliautų kartu su manimi. Galėčiau gauti siūlymą iš kur tik panorėčiau ir, kadangi drauge atsivesčiau ateivį, niekam nerūpėtų mano sveikata.

— Tomai, būk protingas.

„Neprivalau būti protingas”, — pagalvojau. Niekas, kenčiantis tai, ką kenčiu aš, neprivalo būti protingas.

— Dėl to nesiderėsime, — išpyškinau. — Jei išeisiu aš, išeis ir Holusas.

Kristina ėmė apsimestinai tyrinėti savo rašomojo stalo medžio tekstūrą, vedžiodama ją savo smiliumi.

— Įdomu, kaip reaguotų Holusas, jei pasakyčiau, kad tu šitaip juo naudojiesi.

Pakėliau smakrą aukštyn.

— Įdomu, kaip jis reaguotų, jei pasakyčiau, kaip elgiesi su manimi.

Kurį laiką abu tylėjome. Galiausiai tariau:

— Jei daugiau neturi ką pasakyti, grįšiu prie savo darbo.

Pasistengiau ypač pabrėžti paskutinį žodį.

Kristina sėdėjo nejudėdama. Aš pakilau ir išėjau raižomas skausmo, nors, žinoma, stengiausi šito neparodyti.

20

Triukšmingai grįžau į savo kabinetą. Man nesant, Holusas apžiūrinėjo kaukolių vidaus modelius; paskatintas mano ankstesnių komentarų, dabar jis tyrinėjo žinduolių intelekto atsiradimą. Niekada nebuvau įsitikinęs, kad teisingai suprantu jo kūno judesių kalbą, tačiau atrodo, jog Holusas be vargo pajėgė suprasti manąją.

— „Jūs” „at” „ro” „do” „te” „nu” „si” „mi” „nęs”, — pastebėjo Holusas.

— Prisimenate daktarę Dorati, muziejaus direktorę?

Holusas su ja buvo susitikęs kelis kartus, įskaitant ir tą, kai buvo pasirodęs ministras pirmininkas.

— Ji stengiasi priversti mane išeiti į ilgalaikes neįgalumo atostogas. Nori mane pašalinti.

— Kodėl?

— Esu potencialus vampyrų žudikas, pamenate? Čia, muziejuje, esu jos politinis oponentas. Ji pasuko KOM tokia kryptimi, kuriai nepritaria daugelis senųjų muziejaus saugotojų. O dabar daktarė Dorati mato galimybę pakeisti mane žmogumi, kuris pritaria jos pažiūroms.

— Tačiau neįgalumo atostogos… jos, be abejo, susijusios su jūsų liga?

— Ji neturi kito būdo prievarta mane išgrūsti lauk.

— Kokia yra jūsų ginčo esmė?

— Esu įsitikinęs, kad muziejus privalo būti mokslo centru ir apie kiekvieną savo ekspoziciją teikti kuo daugiau informacijos. Ji mano, kad muziejus — tai turistų pramogų vieta, kuri neturėtų bauginti neišsilavinusių žmonių gausybe faktų, skaičių bei įmantrių žodžių.

— Ar šis klausimas yra svarbus?

Toks Holuso klausimas mane suglumino. Kai prieš trejus metus pradėjau kovoti su Kristina, šis dalykas man atrodė iš tiesų svarbus. Duodamas interviu laikraščiui „Toronto Star” apie skandalą KOM, net pavadinau jį „svarbiausia kova savo gyvenime”. Tačiau tai buvo prieš daktarui Nogučiui parodant tamsią dėmę mano rentgenogramoje, prieš pajuntant skausmus, prieš chemoterapiją, prieš…

— Nežinau, — nuoširdžiai atsakiau.

— Apgailestauju, kad jums iškilo sunkumų, — guodė Holusas.

Pakramčiau apatinę lūpą. Neturėjau teisės to sakyti.

— Pasakiau daktarei Dorati, kad jūs išvyksite iš muziejaus, jei ji mane išvarys.

Holusas ilgai tylėjo. Beta Hydri III jis buvo pakankamai garsus mokslininkas; Holusas, be abejo, suprato, kokį prestižą KOM teikia jo buvimas čia. Tačiau aš galbūt jį be galo įžeidžiau, paversdamas ateivį užstatu savo politiniame žaidime. Holusas tikrai pajėgė numatyti kelis ėjimus į priekį ir žinojo, jog padėtis gali tapti bjauri. Žinojau, kad nuėjau per toli.

Tačiau…

Tačiau kas galėtų mane kaltinti? Kristina vis tiek nugalės. Labai greitai.

Holusas parodė į mano rašomąjį stalą.

— Jūs anksčiau naudojotės šiuo įrenginiu norėdamas susisiekti su kitais, — pasakė jis.

— Telefonu? Taip.

— Ar galite susisiekti su daktare Dorati?

— Hm, taip, bet…

— Prašau tai padaryti.

Truputį padvejojau, po to pakėliau ragelį ir surinkau triženklį Kristinos vietinį numerį.

— Dorati, — pasigirdo Kristinos balsas.

Pabandžiau perduoti ragelį Holusui.

— Aš negaliu juo naudotis, — pareiškė Holusas.

Žinoma, juk jis turėjo dvi atskiras burnas. Paspaudžiau mikrofono mygtuką ir linktelėjau Holusui, duodamas ženklą kalbėti.

— Daktare Horati, čia Holusas deten stak Jatonas.

Pirmą kartą išgirdau forhilnoro pavardę.

— Esu dėkingas už jūsų svetingumą ir suteiktą galimybę čia dirbti mokslinį darbą, tačiau susisiekiau su jumis, kad praneščiau, jog Tomašas Džerichas yra neatskiriama mano darbo dalis, ir jei jis paliks muziejų, aš vyksiu kartu, kur tik jis bekeliautų.

Kelias sekundes tvyrojo sunki tyla.

— Suprantu, — nuaidėjo Kristinos balsas.

— Baikite pokalbį, — paliepė Holusas.

Išjungiau telefoną.

Mano širdis daužėsi; nežinojau, ar Holusas pasielgė teisingai. Tačiau jo parama mane labai sujaudino.

— Ačiū, — padėkojau.

Forhilnoras sulenkė ir apatinį, ir žemutinį kelius.

— Daktarė Dorati buvo visiškai nukrypusi į kairę.

— Į kairę?

— Atleiskite. Norėjau pasakyti, kad, mano nuomone, ji neteisi. Mažiausia, ką galėjau padaryti, — įsikišti.

— Aš irgi manau, kad ji neteisi, — sutikau. — Tačiau, na, taip pat galvojau, jog neteisinga jums papasakoti, kad jai pagrasinau, jog jūs irgi išeisite, jei mane išvarys.

Kurį laiką tylėjau. Galiausiai Holusas atsakė:

— Sunku nuspręsti, kas yra teisinga ir kas ne. Būdamas jūsų vietoje, matyt, pasielgčiau panašiai. — Jis susiūbavo. — Kartais tokiuose reikaluose norėčiau turėti rydų įžvalgą.

— Jau anksčiau tai minėjote, — pastebėjau. — Kodėl rydams lengviau nei mums spręsti moralumo klausimus?

Holusas truputį pamindžikavo.

— Rydai yra išlaisvinti iš logiško samprotavimo — logikos, kuria vadovaujamės jūs ir aš. Jei matematika gali juos sugluminti, mus glumina filosofiniai klausimai, gyvenimo prasmė, etika bei moralumas. Mes intuityviai suvokiame, kas yra gerai ir kas ne, tačiau kiekviena mūsų sugalvota moralumo teorija žlunga. Jūs man rodėte „Žvaigždžių kelias” filmus…

Tikrai; jį pakankamai sudomino epizodai, kuriuos stebėjome, kad panorėtų pamatyti pirmuosius tris „Kelio” klasikos filmus.

— Taip, — patvirtinau.

— Viename hibridas, kokio negali būti, mirė.

— „Chano kerštas”, — pasakiau.

— Taip. Tame filme labai pabrėžiama, kad daugumos poreikiai nusveria mažumos ar vieno asmens poreikius. Mes, forhilnorai, mąstome panašiai. Tai yra bandymas matematiką — ką mes gerai mokame — taikyti etikai, kurios gerai neišmanome. Tačiau tokie bandymai mus visada nuvilia. Filme, kuriame hibridas atgimė…

— „Špoko paieškos”, — pasufleravau.

Holusas pamosavo akių stiebeliais.

— Tame filme sužinome, jog pirmoji formuluotė buvo klaidinga ir, tiesą sakant, vieno asmens poreikiai nusveria daugumos. Intuityviai atrodė teisinga, kad vyrukas su dirbtiniais plaukais ir kiti būtų pasiryžę paaukoti savo gyvybę, siekdami išgelbėti vieną su jais nesusijusį, draugą nors tai prieštaravo matematinei logikai. Tačiau taip atsitinka nuolatos: dauguma žmonių bendruomenių ir visos forhilnorų yra demokratinės; jos paklūsta principui, kad kiekvieno individo vertė yra identiška. Tiesą sakant, mačiau puikią jūsų pietinių kaimynų sukurtą frazę: „Manome, jog tiesa, kad visi žmonės yra sukurti lygūs, yra akivaizdi.” Tačiau parašę šiuos žodžius žmonės patys buvo vergvaldžiai, nesuvokę savo pareiškimo ironiškumo — pavartojau žodį kurį mane išmokėte.

— Teisybė, — sutikau.

— Daugelis žmonių ir forhilnorų mokslininkų bandė sumenkinti altruizmą, aiškindami jį genetiniais imperatyvais ir teigdami, jog pasiaukojimo kitų labui laipsnis, kuriam mes esame pasiryžę, yra tiesiogiai proporcingas mūsų bendros genetinės medžiagos kiekiui. Jūs arba aš, sako šie mokslininkai, nebūtinai sutiksime mirti, kad išgelbėtume vieną brolį ar seserį arba vaiką, tačiau jei mūsų mirtis išgelbėtų du šeimos narius arba vaikus, tai laikytume sąžiningu sandoriu, nes jie abu turi tiek pat mūsų genų, kiek jų turime mes. Ir mes tikrai pasiaukotume, siekdami išgelbėti tris brolius ar seseris arba vaikus, nes juose yra didesnė mūsų genetinės medžiagos koncentracija nei mūsų pačių kūnuose.

— Sutikčiau mirti, kad išgelbėčiau Rikį, — pareiškiau.

Holusas mostelėjo ant mano rašomojo stalo stovinčios nuotraukos, atsuktos į jį kita puse, link.

— Tačiau, jei teisingai suprantu, ką sakėte anksčiau, Rikis nėra jūsų tikras sūnus.

— Teisingai. Biologiniai tėvai jo išsižadėjo.

— Ir tai dvejopai stebina: kad tėvai gali nuspręsti išsižadėti savo sveiko palikuonio ir kad ne tėvai gali nuspręsti įvaikinti svetimą vaiką. Be to, yra daugybė žmonių, nepaklususių genetinei logikai ir nusprendusių neturėti vaikų. Tiesiog nėra formulės, sėkmingai aprašančios forhilnorų ar žmonių altruistinius ar aukojimosi sprendimus; šių klausimų negalima supaprastinti, aiškinant matematiškai.

Susimąsčiau dėl pasakytų žodžių; žinoma, tai, kad Holusas užstojo mane prieš Kristiną, buvo altruistiška, tačiau tai aiškiai neturėjo jokio ryšio su palankumu genetiniam giminaičiui.

— Manau, jog taip, — sutikau.

— Tačiau, — tęsė Holusas, — mūsų draugų rydų tokie dalykai niekada nekamuoja, nes jie nėra sukūrę tradicinės matematikos.

— Bet jie tikrai kamuoja mane, — atsakiau. — Labai dažnai gulėdamas lovoje bandydavau išsklaidyti moralines abejones.

Netikėtai į galvą atėjo senas disleksinis agnostinis nemigos kankinamo žmogaus pokštas: kai naktį guli atmerktomis akimis ir spėlioji, ar yra šuo.

— Turiu omenyje tai, iš kur kyla moralumo supratimas. Mes žinome, jog vogti negerai ir, — trumpam nutilau, — jūs taip pat tai žinote? Tai yra ar forhilnorams vogti taip pat yra tabu?

— Taip, tačiau tai nėra įgimta. Forhilnorų vaikai ima viską, ką tik pasiekia.

— Tas pats ir su žmonių vaikais. Tačiau užaugę mes suprantame, kad vogti yra blogai, bet… bet kodėl mes manome, jog tai blogai? Ar evoliucija neturėtų to skatinti, jei tai didina reprodukavimosi sėkmę? Pavyzdžiui, mes galvojame, kad santuokinė neištikimybė yra blogai, nors aš akivaizdžiai galėčiau padidinti savo reprodukavimosi sėkmę apvaisindamas daug moterų. Jei vagystė yra naudinga kiekvienam, kuriam tai pavyksta, jei neištikimybė yra gera strategija, bent jau vyrams, siekiant didinti savo indėlį į genų fondą, kodėl mes manome, jog tai yra negerai? Ar evoliucijos sukeltas moralumas neturėtų būti toks, kokiu pasižymėjo Bilas Klintonas — apgailestavo, kad įkliuvo?

Holuso akių stiebeliai ėmė siūbauti greičiau nei įprastai.

— Neturiu atsakymo, — prisipažino jis. — Mes kankinamės, ieškodami moralinių klausimų sprendimų, tačiau visada pralaimime. Garsūs mąstytojai, ir žmonės, ir forhilnorai, pašventė save ieškodami atsakymo į klausimą, kokia yra gyvenimo prasmė ir kaip žinoti, jog kažkas yra moraliai negerai. Tačiau, nepaisant šimtmečius trukusių pastangų, nepasiekta jokios pažangos. Šie klausimai mums yra tokie pat neįkandami kaip rydams uždavinys „kiek bus du plius du?”

Iš nuostabos palingavau galvą.

— Vis dar negaliu patikėti, kad jie tiesiog nemato, jog du objektai ir du papildomi objektai prilygsta keturiems.

Forhilnoras visu savo kūnu palinko manęs link sulenkdamas trijų kojų apatinius kelius.

— O jie negali patikėti, kad mes nepajėgiame įžvelgti tiesų, kuriomis grindžiami moraliniai dalykai. — Holusas nutilo. — Mūsų protas skaido: mes problemą suskirstome dalimis, kurias pajėgiame suvokti. Jei spėliojame, kaip planeta išlieka orbitoje aplink saulę, galime paklausti daugybę paprastesnių klausimų — kodėl akmuo išlieka ant žemės, kodėl saulė yra saulės sistemos centre, — o radę įjuos atsakymus, patikimai galime atsakyti į sudėtingesnį klausimą. Tačiau etikos bei moralumo ir gyvenimo prasmės klausimų, panašiai kaip žiuželių ląstelėse, matyt, negalima suskaidyti į smulkesnius: jie neturi sudėtinių dalių, kurias būtų galima aptikti izoliuotai.

— Ar norite pasakyti, jog būti logiškai mąstančiu mokslininku — na, tokiu kaip jūs ar aš — reiškia, jog niekaip nepavyks išspręsti moralinių ar dvasinių klausimų?

— Kai kam pavyksta ir viena, ir kita, bet dažniausiai tada tenka vienus klausimus atskirti nuo kitų. Mokslas reiškia atsakomybę už vienus dalykus, religija — už kitus. Tačiau ieškantiems vienos visaaprėpiančios pasaulėžiūros sunku tikėtis ramybės. Protas yra sukonstruotas arba mokslui, arba religijai, o ne ir vienam, ir kitam.

Prisiminiau Blezo Paskalio sentenciją: jis sakė, jog saugiau yra kirsti lažybų, kad Dievas yra, net jei jo nėra, nei rizikuoti sulaukti amžino prakeikimo, jei suklydai. Paskalis, žinoma, buvo matematikas; jo protas buvo loginis, racionalus, operuojantis skaičiais — žmogaus protas. Senasis Blezas negalėjo pasirinkti savo smegenų; jis jas paveldėjo evoliucijos eigoje, taip pat kaip ir aš.

Tačiau jei galėčiau rinktis?

Jei sutrikimą dėl kai kurių faktų galėčiau iškeisti į tikrumą dėl etikos dalykų, ar taip padaryčiau? Kas svarbiau: žinoti filogenetinį ryšį tarp įvairių evoliucijos medžio šakų ar suvokti gyvenimo prasmę?

Sulingavęs Holusas išvyko, palikdamas mane vieną su knygomis, fosilijomis ir neužbaigtais darbais.

Pastebėjau, kad galvoju apie tai, ką norėčiau padaryti paskutinį kartą prieš mirdamas. Šiame etape suvokiau, jog labiau trokštu pakartoti ankstesnius malonius patyrimus nei patirti naujus.

Kai kurie dalykai, kuriuos dar norėjau padaryti, buvo akivaizdūs: pasimylėti su žmona, apkabinti sūnų, pasimatyti su broliu Bilu.

Taip pat buvo ir mažiau akivaizdžių dalykų, susijusių tik su manimi. Norėjau dar kartą nuvykti į „Oktagoną”, mano mėgstamiausią kepsnių restoraną Tomhile, kur pasipiršau Siuzanai. Taip, net ir kamuojamas chemoterapijos keliamo pykinimo, norėjau tai padaryti dar kartą.

Taip pat norėjau dar kartą pažiūrėti filmą „Kasablanka”. „Štai ir vėl žiūriu į tave, kūdiki… ”

Norėjau dar kartą pamatyti komandą „Blue Joys”, rungtyniaujančią pasaulio serijoje… tačiau manau, jog nedaug turėjau galimybių.

Norėjau sugrįžti į Drumhelerį ir pasivaikščioti gūdžiose vietose, sutemoje išgerti Nelemtoje žemėje tarp išmėtytų fosilijų nuolaužų, tolumoje stūgaujant kojotams.

Norėjau aplankyti savo senąjį gyvenamąjį rajoną Skarbore. Pasivaikščioti jaunystės gatvėmis, paspoksoti į seną tėvų namą ar pastovėti Viljamo Lajono Mahenzio Kingo viešosios mokyklos kieme ir leisti užplūsti dešimtmečių senumo prisiminimams apie mokyklos draugus.

Norėjau nušluostyti dulkes nuo savo seno trumpųjų bangų radijo aparato ir paklausyti — tik paklausyti — naktinių balsų iš viso pasaulio.

Tačiau labiausiai norėjau su Rikiu ir Siuzana nuvykti į mūsų namelį prie Oterio ežero, užslinkus sutemoms, pakankamai vėlyvu vasaros metu, kad nebūtų uodų ir juodųjų musių, atsisėsti prieplaukoje ir stebėti patekantį mėnulį, klausytis šiurpių paukščių narų klykavimų bei šokinėjančių ežere žuvų teškenimo, atsilošti šezlonge, sudėti rankas už galvos ir su pasitenkinimu atsidusti, visiškai nejaučiant skausmo.

21

Iki šiol Siuzana nieko nekalbėjo apie Salbandos plačiai išreklamuotus komentarus, jog visata turi kūrėją, kuris, matyt, penkiais pastaraisiais atvejais tiesiogiai įsikišo į protingos gyvybės raidą.

Tačiau galiausiai mes apie tai pasikalbėjome. Šio pokalbio niekada nesitikėjau. Taikiausi prie savo žmonos, net sutikau su tradicine santuoka bažnyčioje. Bet visada tyliai žinojau, jog išsilavinęs ir teisus esu aš ir iš tiesų žinau, kaip viskas yra sutvarkyta.

Kartu su Siuzana sėdėjome galinio kiemo terasoje. Buvo neįprastai šiltas balandžio vakaras. Siuzana ruošėsi vežti Rikį į plaukymo treniruotę; kartais jį nuveždavau aš, kartais mes abu, tačiau šį vakarą turėjau kitų planų. Rikis persirenginėjo savo kambaryje viršuje.

— Ar Holusas tau pasakė, kad ieško Dievo? — paklausė Siuzana, nudelbusi akis į savo kavos puodelį.

Linktelėjau.

— Ir tu man to nesakei?

— Na, aš… — nutilau. — Ne. Ne, nepasakiau.

— Man būtų labai patikę apie tai su juo pakalbėti.

— Atleisk, — atsiprašiau.

— Vadinasi, forhilnorai yra religingi, — apibendrino ji, bent jau sau.

Privalėjau protestuoti; privalėjau.

— Holusas ir jo kolegos tiki, kad yra protingas visatos kūrėjas. Tačiau jie negarbina Dievo.

— Jie nesimeldžia?

— Ne. Na, rydai kasdien praleidžia pusę dienos medituodami, bandydami telepatiškai bendrauti su Dievu, tačiau…

— Man tai panašu į maldą.

— Jie teigia nieko nenorį iš Dievo.

Kurį laiką Siuzana tylėjo; mes retai kalbėdavomės apie religiją, ir tam buvo svarių priežasčių.

— Malda — tai ne prašymas; ji nėra lankymasis pas prekybos centro Kalėdų Senelį.

Gūžtelėjau pečiais; spėju, jog tikrai nedaug teišmanau apie šiuos dalykus.

— Ar forhilnorai tiki siela? Pomirtiniu gyvenimu?

Klausimas mane nustebino; niekada apie tai nepagalvojau.

— Atvirai sakant, nežinau.

— Gal derėtų paklausti Holuso.

Linktelėjau. Galbūt derėtų.

— Tu žinai, kad aš tikiu, jog turime sielą, — paprastai pasakė Siuzana.

— Žinau.

Tačiau toliau ji nevystė minties. Siuzana dar kartą nebepakvietė vykti kartu su ja į bažnyčią; ji jau anksčiau buvo pasiūliusi, ir puiku. Siuzana neketino įkyriai siūlyti. Jei švento Jurgio bažnyčios lankymas padėjo jai visa tai iškęsti, nuostabu. Tačiau su šia nelaime kiekvienas mūsų privalėjome susidoroti savaip.

Pro slankiojančias stiklines duris į terasą atėjo Rikis.

— Ei, šaunuoli, — kreipiausi į vaiką, — pabučiuok tėtį.

Rikis priėjo ir pabučiavo mane į skruostą. Po to jis patapšnojo man per veidą savo maža rankele.

— Man taip labiau patinka, — paaiškino.

Manau, kad Rikis bandė mane pralinksminti; jam niekada nepatikdavo šiurkštūs tarsi švitrinis popierius barzdos šeriai, kuriais veidas apželdavo penktą valandą vakaro. Nusišypsojau sūnui.

Siuzana pakilo ir taip pat mane pabučiavo.

Ir žmona su sūnumi išvyko.

Rikiui ir Sju išvykus į Duglaso Snou vandens centrą, esantį už keturių kvartalų, likau vienas. Sugrįžau vidun, paėmiau vaizdo kamerą — malonumą, kalėdinę dovaną, kurią prieš kelerius metus visi sau pasidovanojome — ir pastačiau ją ant trikojo darbo kambaryje.

Įjungiau kamerą, priėjau prie šalia rašomojo stalo stovinčios kėdės ir atsisėdau.

— Sveikas, Riki, — kreipiausi į kamerą ir atsiprašančiai nusišypsojau. — Paprašysiu, kad mama dešimt metų tau nerodytų šios vaizdajuostės, tad dabar tau turėtų būti šešiolika. Esu tikras, jog niekas tavęs nebevadina Rikiu, tikriausiai dabar esi Rička, o galbūt nusprendei, kad labiau tinka į tave kreiptis „Ričardai”. Tad… tad galbūt tiesiog kreipsiuos į tave „sūnau”.

Nutilau.

— Esu tikras, kad matei daugybę mano nuotraukų; tavo mama visada daug fotografuodavo. Galbūt net prisimeni mane — tikiuosi, jog prisimeni. Aš prisimenu kelis dalykus iš tų laikų, kai man buvo šešeri ar septyneri… juos visus sudėjus kartu, gal išeitų valanda, o gal dvi.

Vėl nutilau. Jei Rikis mane tuo metu prisimins, vyliausi, kad tokį, koks atrodžiau prieš vėžį, kai buvau su plaukais ir neišsekęs. Tikrai, reikėjo man šį įrašą padaryti netrukus po to, kai sužinojau diagnozę, kol dar nebuvo pradėta chemoterapija.

— Taigi turi pranašumą prieš mane, — tęsiau. — Tu žinai, kaip aš atrodau, o aš tik spėlioju, kaip atrodai tu — koks vyras užaugai.

— Nusišypsojau. — Kai buvai šešerių, savo amžiui buvai truputį mažokas, tačiau per dešimt metų daug kas galėjo pasikeisti. Kai buvau tavo amžiaus — dabartinio, šešiolikos — buvau užsiauginęs retą barzdą. Mano mokykloje buvo tik dar vienas vyrukas su barzda; manau, jog tai buvo jaunatviško maišto požymis.

Truputį pasislinkau kėdėje.

— Kad ir kaip būtų, — tęsiau, — esu tikras, jog užaugai šaunus vyras — žinau, kad tavo mama kitaip neleistų. Gaila, jog manęs nebuvo šalia tavęs. Man būtų labai patikę mokyti tave užsirišti kaklaraištį, skustis, mesti amerikietiškojo futbolo kamuolį, išgerti taurę vyno. Nežinau, kuo tu domiesi. Sportu? Mokyklos dramos rateliu? Kad ir ką darytum, žinai, jog kiek beįmanydamas dažniau būčiau tavo žiūrovas.

Nutilau.

— Spėju, kad kankiniesi, svarstydamas, ką nori veikti gyvenime. Žinau, jog tave lydės laimė bei sėkmė, kad ir ką pasirinktum. Jei panorėsi, turėtų pakakti pinigų stoti į universitetą ir net baigti doktorantūrą, jei tik tu šito nori. Žinoma, daryk tai, kas tave džiugins, tačiau noriu pasakyti, kad man nepaprastai patiko mokslinės veiklos teikiamas pasitenkinimas; galbūt ji ne tau, tačiau jei svarstai, ar tapti mokslininku, labai patariu. Aš apkeliavau visą pasaulį, gaunu pakankamai gerą algą ir galiu laisvai disponuoti savo laiku. Tai sakau, jei tau būtų įdomu, ar tėtis buvo patenkintas savo darbu; buvau labai. Jei galėčiau tau patarti dėl karjeros, mano patarimas būtų toks: nesirūpink dėl to, kiek uždirbsi. Pasirink tai, kas tau patiks; gyvenime galima apsukti tik vieną ratą.

Vėl nutilau.

— Tačiau iš tiesų ne kažin ką tau galiu patarti, — nusišypsojau.

— Po galais, kai buvau tavo amžiaus, mažiausiai norėjau girdėti tėčio patarimus. — Ir tada nežymiai gūžtelėjau pečiais. — Vis dėlto noriu pasakyti viena: prašau, nerūkyk. Patikėk, sūnau, neverta rizikuoti iškentėti tai, ką iškenčiau aš. Nebuvau rūkalius — esu tikras, kad mama tau tai pasakė, — tačiau būtent rūkydami žmonės dažniausiai suserga plaučių vėžiu. Prašau, maldauju, nerizikuok.

Pažvelgiau į laikrodį ant sienos; buvo likę daug laiko — bent jau vaizdajuostėje.

— Tikriausiai tau bus įdomu sužinoti apie mano santykius su Holusu, forhilnorų. — Gūžtelėjau pečiais. — Tiesą sakant, mane jie taip pat domina. Manau, jog iš vaikystės prisimeni tą vakarą, kai jis apsilankė mūsų namuose. Ar žinai, kad tai buvo tikras Holusas? Ne projekcija? Tu, aš ir tavo mama buvome pirmieji žmonės, susitikę su gyvu forhilnorų. Be šios vaizdajuostės, tau dar palieku dienyną, kuriame rašiau apie savo bendravimą su Holusu. Galbūt kada nors tu ar kas kitas apie visa tai parašys knygą. Žinoma, teks užpildyti spragas — esu tikras, jog vyksta aktualių dalykų, apie kuriuos aš nieko nežinau, — tačiau mano pastabos turėtų būti gera pradžia.

— Bet grįžkime prie mano santykių su Holusu. Žinau tik tiek: jis man patinka, ir aš patinku jam. Sakoma, jog neištirto gyvenimo neverta gyventi; kai susirgau vėžiu, buvau priverstas išanalizuoti savo gyvenimą, tačiau manau, jog susipažinęs su Holusu panorau išanalizuoti, ką reiškia būti žmogumi. — Nežymiai gūžtelėjau pečiais, pripažindamas, kad apie tai, ką ketinau pasakyti, žmonės paprastai garsiai nekalba. — Ir manau, jog tai reiškia būti trapiam. Mus lengva įskaudinti, ir ne tik fiziškai. Mus taip pat lengva įskaudinti emociškai. Tad keliaudamas per gyvenimą mano sūnau, stenkis neskaudinti kitų. — Vėl kilstelėjau pečius. — Štai taip; tai mano patarimas tau.

Žinojau, kad to tikrai nepakanka; neįmanoma keliomis banalybėmis kompensuoti ištiso dešimtmečio. Rikis jau bus tapęs žmogumi… be mano pagalbos.

— Noriu, kad žinotum dar vieną, paskutinį, dalyką, — tęsiau. — Ričardai Bleinai Džerichai, dėl to nesuabejok nė akimirkos. Kadaise turėjai tėvą, ir jis tave mylėjo. Visada tai atmink.

Atsistojęs išjungiau vaizdo kamerą ir stovėjau darbo kambaryje, savo šventovėje.

22

Tai mane aplankė miegant, be abejo, dėl Rikiui padaryto vaizdo įrašo: tas aš, kuris gyvens po to, kai mano kūnas mirs. Taip susijaudinau, kad nusileidau žemyn kelis kartus pabarbenti į holoforminį dvylikasienį, tikėdamasis išsikviesti Holusą. Tačiau jis nepasirodė; turėjau laukti, kol kitą dieną forhilnoras pasirodys mano kabinete savo noru.

— Holusai, — kreipiausi, vos tik vaizdas stabilizavosi, — manau, jog žinau, kas palaidota grėsmingame landšafte tuose visuose negyvuose pasauliuose.

Holusas įbedė savo žvilgsnį į mane.

— Tai ne branduolinės atliekos, — pareiškiau. — Kaip sakėte, nėra jokių branduolinių atliekų ženklų, ir nėra reikalo dėl jų jaudintis, kai kalbame apie milijonus metų. Ne, ten palaidota tai, ką norėta išsaugoti amžiams, o ne tai, kuo norėta atsikratyti. Štai kodėl Kasiopėjos gyventojai net sustabdė geologinių platformų tektoniką susprogdinę savo mėnulį — jie norėjo būti tikri, kad požeminis rūsys išliks nepaliestas.

— Galbūt, — sutiko Holusas. — Tačiau ką jie norėjo taip rūpestingai išsaugoti, tuo pat metu stengdamiesi visus atgrasinti nuo kasinėjimo?

— Save, — atsakiau.

— Norite pasakyti, jog ten savotiškos slėptuvės nuo bombų? Seisminių matavimų duomenys rodo, jog Miu Kasiopėjos AI rūsyje tegali tilpti tik nedaug asmenų.

— Ne, — atsakiau. — Manau, jog jie visi yra ten. Milijonai, milijardai, visa populiacija. Manau, jog jie nuskenavo savo smegenis ir įkrovė save į kompiuterinį pasaulį, o tikroji įranga, sukurianti šį pasaulį — mašinos, kurių jie nenorėjo niekam leisti liesti, saugomos šių siaubingų kraštovaizdžių gelmėse.

— Nuskenavo, — pakartojo mano žodį Holusas kaire burna, po to dešine. — Tačiau mes radome tik tris pasaulius su dirbtiniu kraštovaizdžiu, skirtu išgąsdinti smalsuolius, — svarstė jis. — Kiti mūsų aplankyti pasauliai — Eta Kasiopėja A III, Sigma Draconis II ir Grumbridžas 1618 III — buvo tiesiog palikti.

— Tuose pasauliuose kompiuterinę įrangą galėjo tiesiog paleisti į kosmosą. Arba šios rasės galėjo nuspręsti, jog geriausias būdas pasislėpti yra tiesiog nieko nedaryti. Nes perspėjantis ženklas traukia smalsuolius; galbūt jie nusprendė paslėpti savo kompiuterinę įrangą, nepalikdami jokių ženklų kur ji.

— Tačiau kodėl ištisos rasės turėtų šitaip pasielgti? — svarstė Holusas. — Atsisakyti fizinio egzistavimo?

Man tai buvo visiškai aišku.

— Kiek jums metų? — paklausiau.

— Matuojant subjektyviais Žemės metais? Keturiasdešimt septyneri.

Tai mane nustebino. Kažkodėl tikėjausi, kad Holusas bus vyresnis už mane.

— Ir kiek ilgai gyvensite?

— Gal dar aštuoniasdešimt metų, jei neatsitiks kokia nors nelaimė.

— Tad forhilnorai paprastai gyvena šimtą trisdešimt metų?

— Moteriškos lyties — taip. Vyriškos lyties forhilnorai gyvena maždaug dešimčia metų ilgiau.

— Tai, hm, — o Dieve, — tai jūs — moteriškos lyties?

— Taip.

Buvau apstulbęs.

— Aš to nesupratau. Jūsų balsas… gana žemas.

— Tokie yra forhilnorų balsai — ir vyriškos, ir moteriškos lyties.

— Jei nieko prieš, aš į jus ir toliau kreipsiuos kaip į vyriškos lyties atstovą.

— Manęs tai nežeidžia, — atsakė Holusas. — Galite ir toliau taip kreiptis.

— Kad ir kaip ten būtų, — tęsiau, — jūs gyvenate maždaug šimtą trisdešimt metų. Man dabar penkiasdešimt ketveri; jei ne adenokarcinoma, gyvenčiau dar dvidešimt su trupučiu, o gal trisdešimt ar keturiasdešimt metų.

Holuso akių stiebeliai sujudėjo.

— Tačiau tai yra viskas. Net jei nesirgčiau vėžiu, didžiąją šio likusio laiko dalį mano sveikata blogėtų. — Nutilau. — Ar forhilnorai sensta gražiai?

— Mano pasaulio poetas kartą yra pasakęs: „Viskas yra mėnulio užtemimas” — tai metafora, reiškianti maždaug tą patį ką jūsiškė „Viskas ritasi į pakalnę” — nuo to momento, kai gimėte. Laikui bėgant forhilnorų kūnai bei protai taip pat nyksta.

— Tada, jei būtų įmanoma egzistuoti virtualiai — jei būtų galima gyventi kompiuterio viduje — nuo pat žydinčios jaunystės, pavyktų gyventi amžinai ir nesenti.

— Nemirtingumas visada buvo mano tautos svajonė, — pripažino Holusas.

— Mano taip pat. Tiesą sakant, daugelis pamokslininkų naudojasi amžino gyvenimo, tik kitoje karalystėje, pažadu kaip pagrindiniu akstinu gerai elgtis. Tačiau, nors mes gerokai prailginome gyvenimo trukmę, pagerinę sveikatos priežiūrą, nė kiek nepriartėjome prie nemirtingumo.

— Mes irgi, — pritarė Holusas, — ar rydai. Tačiau ir vieni, ir kiti viliamės, kad amžinas gyvenimas taps įmanomu.

— Manėme, jog prieš kelerius metus mums pavyko padaryti mokslinį perversmą, kai atradome būdą vėl pritvirtinti DNR galiukus. Chromosomų galuose yra mažos apsauginės dalelės, panašios į plastikinius batų raištelių galų apvalkalus; kiekvieną kartą, kai chromosoma dalijasi, galiukai — vadinami telomerais — sutrumpėja. Įvykus pakankamam dalijimusi skaičiui, galiukai visiškai išnyksta, ir chromosomos daugiau nebesidalija.

— Mes tą taip pat atradome, — pastebėjo Holusas. — Maždaug prieš šimtą metų. Tačiau nors pakeitus telomerus laboratorinėmis sąlygomis atskiros ląstelės gali dalytis amžinai, integruotame organizme tai nebegalioja. Kai organizme atsiranda kritinė ląstelių masė, jų dalijimasis po tam tikro pasikartojimų skaičiaus arba liaujasi, kaip ir tada, kai telomerai sumažėja, arba reprodukavimasis tampa nebevaldomas, ir susidaro augliai. — Holuso akių stiebeliai nusviro. — Kaip žinote, netekau motinos dėl vostirarlo — organo, kuris atlieka beveik tokią pačią funkciją kaip jūsų kaulų čiulpai, vėžio.

— Leukemijos, — tyliai pasakiau. — Kaulų čiulpų vėžį mes vadiname leukemija.

Holusas kurį laiką tylėjo.

Taip, aš tikrai galėjau suprasti, kas čia žavi.

Galimybė įsikrauti į kitą kompiuterį.

Atsiskirti nuo fizinio kūno.

Gyventi be auglių ir be skausmo.

Jei man atsivertų tokia galimybė, ar taip pasielgčiau?

Tą pačią akimirką.

— Žinoma, jog atsisakyti fizinio egzistavimo — tai didelė pagunda, — tęsiau savo mintį. — Gyventi amžinai būnant jaunam ir geros sveikatos. — Pažvelgiau į Holusą, kuris stovėjo tik ant penkių kojų; atrodo, kad šeštai kojai jis leido pailsėti. — Tada jūsų rasei galbūt nėra ko baimintis. Galbūt pakankamai greitai jūsų rasė susikurs tą galimybę — matyt, ir visos kitos rasės. Tada, jei tik jūsų gentainiai panorės, jie… jie pereis į kitą egzistavimo formą.

Kelias sekundes Holusas nepratarė nė žodžio.

— Abejoju, ar to norėčiau, — prisipažino jis.

— Tai turėtų kelti didelę pagundą, jei viena rasė po kitos pasirinktų šį kelią.

— Tikriausiai, — sutiko Holusas. — Mano tautai pavyko padaryti didelę pažangą smegenų skenavimo technikos srityje — mums buvo sunkiau nei bus jums, nes mūsų smegenys yra kūno viduryje, be to, neabejotinai kyla sunkumų, stengiantis sujungti dvi pusės. Tačiau vis tiek manau, jog po kelių dešimtmečių mes pajėgsime jungtinę forhilnorų sąmonę įkrauti į kitą kompiuterį. — Jis nutilo. — Tačiau tai nepaaiškina reiškinio, kurį stebėjau jūsų parodytuose mokslinės fantastikos videofilmuose: kodėl ateivių rasės, gyvai susiduriančios viena su kita, visada būna maždaug to paties techninio lygio. Atrodo, jog tarpžvaigždinių skrydžių atsiradimą ir rūšių kūniško egzistavimo išnykimą skiria trumpas laikotarpis. Tai taip pat leidžia paaiškinti, kodėl dažniausiai nepavyksta radioteleskopais aptikti nežemiškąjį protą; radijo sukūrimą ir nustojimąjuo naudotis skiria trumpas laiko tarpas.

— Tačiau, kiek jums pavyko išsiaiškinti, nė viena jums žinomų rasių, išskyrus tris mūsiškes, neegzistavo vienu metu. — Nutilau.

— Mūsų trys rasės galbūt pirmą kartą teikia galimybę šioje galaktikoje sukurti… planetų federaciją.

— Įdomi mintis, — pagyrė Holusas. — Ar manote, jog būtent dėl to Dievas įsikišo į mūsų pasaulius? Kad padėtų mums vienu metu pasiekti tą patį technologinį lygį, leidžiantį sudaryti tarpžvaigždinę sąjungą?

— Galbūt, — atsakiau. — Tačiau nežinau, ką tai galėtų duoti. Turiu omenyje tai, jog mūsų rasėms tai gali būti naudinga, tačiau kokia nauda kūrėjui?

Holusas nuleido savo šeštą pėdą.

— Tai labai įdomus klausimas, — galiausiai ištarė jis.

Vėliau tą vakarą, po to, kai paguldėme Rikį į lovą ir aš jam truputį paskaičiau, su Siuzana sėdėjome svetainėje ant sofos. Buvau ją apkabinęs per pečius, o Siuzana padėjusi galvą man ant krūtinės.

— Ar kada nors galvojai apie ateitį? — paklausiau jos, truputį pakeldamas ranką. — Turiu galvoje ne netolimą ateitį, — esu tikras, kad apie ją Siuzana galvodavo dažnai, — o tolimą, už tūkstančių ar net milijonų metų.

Nemačiau Siuzanos veido. Tikėjausi, kad ji šypsojosi.

— Tada manęs nebus, kad galėčiau pamatyti.

Kurį laiką tylėjau; nežinojau, ar tikrai noriu paliesti šią temą.

— Tačiau jei būtų įmanoma, — pasakiau, — gyventi amžinai?

Siuzana kaipmat viską suprato; tai buvo viena iš priežasčių, dėl kurių ją vedžiau.

— Ar Holusas tau įpiršo šią mintį? Nemirtingumo?

Papurčiau galvą.

— Ne, jis nė kiek ne geriau už mus išmano, kaip tai pasiekti. Tačiau jo rasė rado įrodymų, jog šešios rūšys galbūt atrado nemirtingumą… tam tikrą.

Siuzana truputį paslinko galvą ant mano krūtinės.

— Tikrai?

— Atrodo, kad jie… na, mes vartojome žodį „persikėlė”, į kitą egzistavimo lygį… matyt, įkeldami save į kompiuterius.

— Vargu ar tai galima pavadinti „amžinu gyvenimu”. Taip pat sėkmingai galima būti lavonu formaldehido tirpale.

— Mes manome, kad įkrautos į kompiuterį būtybės jame egzistuoja veikdamos, reaguodamos ir sąveikaudamos tarpusavyje. Tiesą sakant, jos galbūt net gali pasakyti, jog materialiai nebeegzistuoja; jutiminį patyrimą galbūt galima palyginti su tuo, prie kurio mes esame įpratę, arba jis yra galbūt net pranašesnis.

Siuzana negalėjo patikėti.

— Sakai, kad šitaip pasielgė ištisos rasės?

— Taip, tokia yra mano teorija.

— Ir tu manai, jog individuali sąmonė kompiuteriuose tęsiasi amžinai?

— Gali būti.

— Tai reiškia… tai reiškia, jog tau nereikės mirti?

— Na, mano kūnas ir kraujas, žinoma, mirs, ir nuskenavus mano sąmonę, į kompiuterį įkrautas variantas nebebus mano tęsinys. Tačiau kompiuterinis variantas prisimins, kad buvo manimi, ir toliau egzistuos po to, kai aš mirsiu. Tiek šiai esybei — tiek ir su ja sąveikaujančioms — tai būsiu aš. Taigi, jei mes galėtume pasinaudoti šia technologija, labai realia prasme man nereikėtų mirti. Manau, jog viena svarbiausių priežasčių žmonėms įkelti save į kompiuterį yra senatvės ar ligos keliami suvaržymai.

— Ar tai jau įmanoma? — paklausė Siuzana. Jutau, kaip smarkiai daužosi jos širdis. — Ar iš tiesų šito tau dar niekas nepasiūlė?

— Ne, — atsakiau. — Nei forhilnorai, nei rydai nežino, kaip padaryti — ir, tiesą sakant, mes tik spėjame, kad būtent šitaip atsitiko kitoms rasėms. Atrodo, jog visos protingos rūšys netrukus po to, kai atranda branduolinį ginklą, arba susinaikina, arba išlieka dar maždaug šimtą penkiasdešimt metų, tačiau vėliau nusprendžia įsikelti į kompiuterį.

Siuzana kilstelėjo pečius.

— Jei tai būtų įmanoma, jei tau jau dabar kažkas panašaus būtų pasiūlyta, mano atsakymas galbūt būtų kitoks. Zinai, kad…

Jos balsas užlūžo, tačiau aš žinojau, kad Siuzana norėjo pasakyti, jog padarytų bet ką, kad tik manęs neprarastų. Suspaudžiau jos ranką.

— Tačiau, — tęsė Siuzana, — jei ne tai, kas mūsų laukia, atsakyčiau „ne”. Neįsivaizduoju, jog galėčiau to norėti.

— Tu gyventum amžinai, — paaiškinau.

— Ne, amžinai egzistuočiau. Tai nėra tas pats.

— Juk viską būtų galima imituoti. Kiekvieną gyvenimo aspektą.

— Jei tai netikra, — atšovė Siuzana, — tai nėra tas pats.

— Negalėtum atspėti, jog tai netikra.

— Galbūt, — sutiko Siuzana, — tačiau tai žinočiau, ir tai keistų viską iš esmės.

Nežymiai gūžtelėjau pečiais.

— Atrodo, jog Rikis būna vienodai laimingas, kai žaidžia krepšinį „Nintendo” ir tikrą žaidimą — tiesą sakant, kompiuterinį variantą jis žaidžia dažniau; nemanau, kad jo kartai kils konceptualių problemų dėl to, kas kamuoja mus. — Nutilau. — Virtualus egzistavimas taip pat yra patrauklus. Nereikia užaugti. Nereikia mirti.

— Man patinka augti ir keistis, — susiraukė Siuzana. — Žinoma, kartais kyla noras turėti tokį kūną, koks buvo aštuoniolikos metų, tačiau dažniausiai esu savimi patenkinta.

— Atrodo, jog viena civilizacija po kitos nusprendžia šitaip pasielgti.

Siuzana suraukė antakius.

— Turi omenyje, kad jos nusprendžia arba įsikrauti į kompiuterį, arba susisprogdinti?

— Matyt. Holusas sakė, jog jo gentainiai buvo susidūrę su ta pačia branduoline krize, kurią mes vis dar bandome įveikti.

— Galbūt jie nusprendė, kad nėra kitos alternatyvos kaip tikrovę iškeisti į imitaciją. Jei, sakykime, JAV ir Kinija pradėtų karą, mes visi tikriausiai žūtume, ir žmonių rasė išnyktų. Tačiau jei visa tai būtų tik imitacija, ir reikalai pakryptų į blogąją pusę, galėtume iš naujo perkrauti imitavimo programą ir egzistuoti toliau. Galbūt smurtingoms rasėms nerealus egzistavimas yra vienintelė ilgalaikė viltis.

Tai tikrai buvo įdomi mintis. Galbūt neįmanoma augant pamiršti savo troškimą susprogdinti vieniems kitus. Gal neįmanoma išvengti, kad kuri nors tauta, teroristų grupė ar tiesiog koks nors beprotis ims ir tai padarys; kaip sakė Holusas, galimybė masiškai išnaikinti gyvybę laikui bėgant tampa pigesnė, mobilesnė bei prieinamesnė. Jei nėra galimybės grąžinti džiną į butelį — ar tai būtų atominės bombos, biologinis ginklas ar kita masinio naikinimo priemonė — gal rasės tada persikelia į kompiuterius, kai tik tampa įmanoma, nes tai yra vienintelis saugus dalykas.

— Įdomu, ką pasirinks žmonija, kai ateis toks laikas? — pasakiau. — Šią technologiją mes galime turėti maždaug per šimtmetį.

— Nebuvo reikalo dramatizuoti padėties; šiame laiko tarpsnyje mes su Siuzana buvome tame pačiame laive. — Tu ir aš tiek negyvensime, kad pamatytume, tačiau Rikis gali sulaukti. Įdomu, ką žmonės nuspręs.

Kurį laiką Siuzana tylėjo. Po to ji pradėjo lėtai linguoti galvą pirmyn ir atgal.

— Man labai patiktų, kad mano sūnus gyventų amžinai, tačiau… tačiau tikiuosi, jog jis ir visi kiti nuspręs egzistuoti normaliai.

Susimąsčiau apie tai — apie nubrozdintų kelių skausmą, sudaužytas širdis ir sulaužytus kaulus; apie pavojus, kuriems kūnas nėra atsparus; apie tai, ką tenka kęsti man.

Abejojau, ar kaip nors galima pakeisti šį sprendimą. Jei tai, kas esi, nukopijuoji ir perkeli į kompiuterį, matyt, nebeįmanoma grįžti atgal. Jei tavo biologinis variantas išliktų, jis egzistuotų atskirai nuo tos akimirkos, kai buvo atliktas skenavimas. Turėtų būti neįmanoma vėliau vėl sujungti abu variantus; tai būtų panašu į pastangas tapačius dvynius jėga apgyvendinti viename kūne.

Nė viename iš tų šešių pasaulių, kuriuos ištyrė Holuso erdvėlaivis, nebeliko protingų gyvybės formų. Matyt, visos rasės sunaikino savo biologines formas, kai tik buvo sukurtos elektroninės. Galbūt tai buvo vienintelis protingas sprendimas, siekiant užtikrinti, kad teroristai neturėtų jokių galimybių sunaikinti virtualų pasaulį. Žinoma, bent jau Žemėje, yra tokių, kurie niekada nesutiks savanoriškai būti įkelti į kompiuterį — amišai, luditai bei kiti. Tačiau juos būtų galima nuskenuoti slapčia ir perkelti į virtualų pasaulį kartu su biologine forma, o ne palikti realias būtybes, kurių palikuonys galėtų vandališkai sunaikinti kompiuterius.

Spėliojau, ar kuri nors iš rasių, įsikėlusių į kompiuterius, gailėjosi dėl savo sprendimo.

Mudu su Siuzana pasirengėme eiti lovon. Ji galiausiai nugrimzdo į miegą, o aš gulėjau atmerktomis akimis ir spoksojau į tamsias lubas, pavydėdamas rydams.

Netrukus po to, kai man buvo diagnozuotas vėžys, nuėjau į už kelių kvartalų nuo KOM Biuro gatvėje esantį pagrindinį „Cepters” leidyklos knygyną ir nusipirkau Elizabetos Kiubler-Ros knygą „Apie mirtį”. Autorė išskyrė penkis susitaikymo su mirtimi etapus: neigimas ir užsisklendimas, pyktis, derybos, depresija bei pripažinimas; aš manau, jog tvirtai esu penktajame etape, nors kartais būdavo dienų, kai jausdavausi vis dar įklimpęs ketvirtajame. Tačiau beveik visi ta pačia seka pereina šiuos penkis etapus. Tad ar stebėtina, kad ištisa rūšis prieš išnykdama taip pat pereina tam tikrus etapus.

Medžioklės ir augalų rinkimo.

Žemdirbystės ir gyvulininkystės.

Metalurgijos.

Miestų.

Monoteizmo.

Atradimų amžiaus.

Logikos amžiaus.

Atominės energijos.

Kosminių skrydžių.

Informacinės revoliucijos.

Flirto su tarpžvaigždiniais keliautojais.

Ir tada…

Ir tada…

Ir tada dar kažkas.

Būdamas darvinistas, praleidau daugybę valandų aiškindamas neišprususiems žmonėms, kad evoliucija neturi tikslo, jog gyvybė yra amžinai besišakojantis medis, besikeičiančių prisitaikymų karnavalas.

Tačiau dabar manau, jog galbūt yra tikslas, galutinis rezultatas.

Biologijos pabaiga.

Skausmo pabaiga.

Mirties pabaiga.

Tam tikru visceraliniu[6] lygiu — tinkama metafora apibūdinti vidaus organus, biologiją ir žmoniją — buvau griežtai nusistatęs prieš mintį atsisakyti kūniškojo egzistavimo. Virtuali tikrovė buvo dar blogiau nei oro pilis. Mano gyvenimas turėjo prasmę, nes buvo tikras. Žinoma, galėčiau pasinaudoti virtualios tikrovės įranga, kuri mane perkeltų į imitacinę kasybvietę, ir ten rasčiau imitacines fosilijas, net darančių perversmą moksle pavyzdžių (pavyzdžiui, na, nežinau, tarkime, seką, tūkstančiu laipsniškai pereinančių iš vieno į kitą laiptelių parodančią vienos rūšies tapsmą kita…). Tačiau tai neturėtų nei prasmės, nei tikslo; būčiau tarsi paleistas tuščias šovinys. Nepatirčiau jokio atradimo jaudulio — fosilijos būtų tiesiog todėl, jog aš norėčiau, kad jos būtų. Ir jos nė kiek nepraturtintų mūsų tikrų žinių apie evoliuciją.

Kasybvietėje niekada iš anksto nežinau, ką atrasiu — niekas nežino. Tačiau, kad ir ką atrasčiau, tai privalo derėti su didžiule faktų mozaika, kurią atrado Baklendas ir Kiuvjė, Mantelas ir Dolas, fon Hiuenas ir Koupas, Maršas ir Stembergsas, Lambė ir Parkas, Endriusas ir Kolbertas, vyresnysis bei jaunesnysis Raselai, su jais nesusijęs Raselas ir Ostromas, Jensenas ir Bekeris, Horneris ir Vaishampelis, Dodsonas ir Dongas, Ženas ir Serenas, Šateijė ir Kiuri, Bretas-Surmanas ir kiti, pionieriai bei mano amžininkai. Tai buvo tikra; tai buvo bendros visatos dalis.

Bet dabar aš daugiausia laiko praleisdavau su virtualios tikrovės imitacija. Kažkur buvo tikras Holusas, iš kūno ir kraujo, ir, taip, aš net buvau su juo susitikęs. Deja, dažniausiai bendraudavau su kažkokiu kompiuterio sukurtu kibemetiniu vaiduokliu. Labai lengvai galima tapti įsiurbtam į dirbtinį pasaulį. Tikrai.

Apkabinau savo žmoną, mėgaudamasis tikrove.

23

Praėjusią naktį ir prieš tai buvusią blogai miegojau. Spėju, kad mane pradėjo įveikti nuovargis. Bandžiau — tikrai bandžiau — stoiškai ištverti savo kančias ir nenukabinti nosies. Tačiau šiandien…

Šiandien…

Buvo mūsų auksinė valanda tarp 9:00 ryto, kai pradedame darbą, ir 10:00, kai muziejus atsidaro lankytojams. Kartu su Holusu apžiūrinėj ome specialiąją Burgeso skalūnų fosilijų ekspoziciją: opabinia ir sanctacaris, wiwaxia ir anomalocaris bei hallucigenia — tokias keistas gyvybės formas, kad jos niekaip nesileido klasifikuojamos.

Fosilijos paskatino mane prisiminti Stefeno Džėjaus Gouldo knygą „Nuostabioji gyvybė” apie Burgeso fauną.

O šios mintys paskatino prisiminti filmą, apie kurį savo knygoje užsimena Gouldas, Džimio Stiuarto klasiką, Juletido numy: lėtinį.

O pastarosios mintys privertė pagalvoti apie tai, kaip labai aš vertinu savo gyvenimą… savo tikrąjį, dabartinį kūno ir kraujo egzistavimą.

— Holusai, — tyliai, tiriamai kreipiausi.

Jo dvigubi akių stiebeliai būvo įsistebeiliję į penkias opabinijos akis, visiškai nepanašias į kurio nors senovinio Žemės gyvūno. Holusas pasuko akių stiebelius ir pažvelgė į mane.

— Holusai, — pakartojau, — žinau, kad jūsų rasė yra toliau pažengusi už manąją.

Holusas nė nekrustelėjo.

— Ir, na, jūs privalote žinoti dalykų, apie kuriuos mes nenutuokiame.

— Teisybė.

— Jūs… susipažinote su mano žmona Siuzana. Susipažinote su Rikiu.

Jis suglaudė savo akis.

— Jūsų šeima labai miela, — pasakė.

— Aš… aš nenoriu jų palikti, Holusai. Nenoriu, kad Rikis augtų be tėvo. Nenoriu, kad Siuzana būtų vieniša.

— Labai gaila, — atsiduso forhilnoras.

— Jūs privalote galėti kažką padaryti — kas mane išgelbėtų.

— Apgailestauju, Tomai. Tikrai. Tačiau, kaip sakiau jūsų sūnui, nieko negaliu padaryti.

— Gerai, — laikiausi savo. — Gerai, klausykite, aš žinau, kaip tai veikia. Jūs gavote kažkokį nurodymą nesikišti, tiesa? Jums neleidžiama čia ką nors keisti. Aš tai suprantu, tačiau…

— Tikrai nėra tokių nurodymų, — pertraukė mane Holusas. — Padėčiau jums, jei galėčiau.

— Tačiau jūs privalote žinoti, kaip išgydyti vėžį. Tiek daug žinodami apie DNR ir gyvybės veiklą, privalote žinoti, kaip išgydyti tokį paprastą dalyką kaip vėžys.

— Vėžys kamuoja ir mano gentainius. Tai jau jums sakiau.

— O rydai? Kaip rydai?

— Jie taip pat. Vėžys yra, na, gyvenimo tikrovė.

— Prašau, — maldavau, — prašau.

— Nieko negaliu padaryti.

— Jūs privalote, — primygtinai reikalavau. Mano balsas darėsi vis šaižesnis; negalėjau pakęsti jo skambesio, tačiau negalėjau liautis. — Privalote.

— Atleiskite, — teištarė ateivis.

Staiga ėmiau šaukti. Mano žodžių aidas atsispindėjo nuo stiklinių ekspozicinių spintų.

— Po velnių, Holusai. Po velnių. Aš jums padėčiau, jei galėčiau. Kodėl jūs man nepadedate?

Holusas tylėjo.

— Aš turiu žmoną. Ir sūnų.

Forhilnoro balsai-dvyniai patvirtino:

— Žinau.

— Tad padėkite man po galais. Padėkite\ Aš nenoriu mirti.

— Aš taip pat nenoriu, kad įnirtumėte, — atsakė Holusas. — Jūs mano draugas.

— Jūs nesate mano draugas! — šaukiau. — Jei būtumėte draugas, padėtumėte.

Maniau, kad jis išnyks, kad holografinė projekcija baigsis, ir aš liksiu vienas su senovinėmis kambro laikotarpio sprogimo liekanomis. Tačiau Holusas liko su manimi ir ramiai laukė, o aš palūžęs pravirkau.

Apie 4:20 po pietų Holusas išnyko, tačiau savo kabinete dirbau iki vėlumos. Gėdinausi savęs ir šlykštėjausi savo poelgiu.

Artinosi pabaiga; apie tai žinojau jau daugelį mėnesių.

Kodėl negalėjau būti drąsesnis? Kodėl negalėjau oriau pasitikti artėjančią mirtį?

Laikas buvo viską užbaigti. Aš tai žinojau.

Su Gordonu Smolu nebuvome kalbėjęsi trisdešimt metų. Vaikystėje buvome geri draugai, gyvenome toje pačioje gatvėje Skarbore, tačiau universitete išsiskyrėme. Gordonas manė, kad aš su juo pasielgiau siaubingai neteisingai; aš maniau, kad Gordonas su manimi pasielgė siaubingai neteisingai. Pirmuosius dešimt metų po mūsų didžiojo susirėmimo pagalvodavau apie Gordoną turbūt ne rečiau kaip kartą per mėnesį. Vis dar siutau dėl to, ką jis man padarė ir, kai naktį gulėdamas lovoje mintyse perkratydavau viską, kas mane galėtų liūdinti, visada prisimindavau Gordoną.

Mano gyvenime buvo daug neužbaigtų reikalų — reikėjo užbaigti ar atkurti santykius su įvairiausiais žmonėmis. Žinojau, kad visko nespėsiu.

Pavyzdžiui, buvo Nikolė, mergaitė, kurią apvyliau mūsų mokyklos išleistuvių vakarą. Niekada neprisiverčiau jai pasakyti kodėl: kad mano tėvas pasigėrė ir nustūmė motiną nuo laiptų, o aš visą tą naktį praleidau su ja Skarboro ligoninės priėmimo skyriuje. Kaip aš apie tai galėjau papasakoti Nikolei? Žvelgdamas atgal, žinoma, manau, jog galėjau pasakyti, kad motina nukrito nuo laiptų, ir aš privalėjau ją nuvežti į ligoninę, tačiau Nikolė buvo mano mergaitė, ir ji galėjo panorėti aplankyti mano motiną, todėl aš pamelavau, jog turėjau bėdų su automobiliu, ir buvau pagautas meluojant, o vėliau taip ir neturėjau progos paaiškinti Nikolei, kas iš tiesų įvyko.

Buvo toks Bjomas Amundsenas, kuris universitete iš manęs pasiskolino šimtą dolerių ir niekada jų negrąžino. Žinojau, kad jis neturtingas, kad tėvai jam nepadeda taip kaip man; žinojau, jog buvo atsisakyta skirti jam stipendiją. Jam šimto dolerių reikėjo labiau nei man; tiesą sakant, jam visada pinigų reikėjo labiau nei man, ir jis niekada nepajėgė jų grąžinti. Pasielgiau kvailai, kartą pasakęs, kad Bjomas yra nepatikimas. Jis nusprendė verčiau manęs vengti nei prisipažinti, jog yra nepajėgus grąžinti skolą. Visada maniau, kad draugystė pinigais nematuojama, tačiau šiuo atveju paaiškėjo, jog matuojama — ir tai tebuvo niekingi šimtas dolerių. Labai norėčiau atsiprašyti Bjomo, tačiau net neįsivaizduoju, ką jis dabar veikia.

Ir dar buvo Polas Kurusu, japonas moksleivis mano vidurinėje mokykloje, iš kurio kartą, pagautas pykčio, rasistiškai pasityčiojau — šitaip esu pasielgęs vienintelį kartą gyvenime. Polas pažvelgė į mane giliai įskaudintas; jis buvo girdėjęs panašius užgauliojimus iš kitų vaikų, tačiau mane jis laikė savo draugu. Nesuprantu, koks kipšas tada buvo mane apsėdęs, ir aš visada norėjau pasakyti Polui, kad labai gailiuosi. Bet kaip kalbėti apie tokius dalykus, prabėgus trisdešimčiai metų?

Tačiau privalėjau susitaikyti su Gordonu Smolu. Negalėjau — negalėjau keliauti į kapą, neišsprendęs šio klausimo. Devintojo dešimtmečio pradžioje Gordonas išvyko į Bostoną. Bostono telefonų sąraše buvo trys Gordonai Smolai, bet tik vieno vidurinysis vardas prasidėjo raide „F” — prisiminiau, jog Gordono vidurinysis vardas Filipas.

Skubiai užsirašiau numerį, surinkau devynis, savo tarpmiestinių pokalbių apskaitos kodą, o po to Gordono numerį. Atsiliepė mergaitės balsas:

— Alio?

— Alio, — pasakiau. — Norėčiau kalbėti su Gordonu Smolu.

— Sekundėlę, — atsakė mergaitė. Po toji sušuko: — Seneli!

Seneli. Jis jau buvo senelis — penkiasdešimt ketverių metų.

Absurdas; kiek daug laiko prabėgo. Jau buvau bededąs ragelį, kai išgirdau:

— Alio?

Tebuvo ištarti du skiemenys, tačiau aš iš karto pažinau Gordoną. Išgirdus šį „Alio”, mane užplūdo prisiminimai.

— Gordai, — tariau, — čia Tomas Džerichas.

Kelias sekundes tvyrojo tyla, po to pasigirdo ledinis:

— Aa.

Gordonas bent jau nenutrenkė ragelio. Gal jis pagalvojo, kad kažkas mirė — bendras draugas, kažkas, apie kurio mirtį jis norėtų žinoti, žmogus, tiek reikšmingas mums abiem, jog aš pamirščiau apie nesutarimus ir praneščiau apie laidotuves, kažkas iš senosios gaujos, mūsų buvusio gyvenamojo rajono.

Tačiau Gordonas daugiau nieko nepasakė. Tik „aa”. Jis laukė, kad aš tęsčiau.

Gordonas dabar gyveno Valstijose, o aš buvau gerai susipažinęs su amerikietiška žiniasklaidą: kai tik ateivis pasirodė JAV

žemėje — vienas forhilnoras dažnai lankėsi San Francisko teismuose, o kitas Čarlstono psichiatrijos ligoninėje — apie ateivių apsilankymus už Amerikos ribų nebuvo užsiminta nė žodeliu; jei Gordonas ką nors žinojo apie Holusą ir mane, jis to neparodė.

Žinoma, buvau surepetavęs, ką jam noriu pasakyti, tačiau Gordono tonas — šaltas, priešiškas — užrišo man liežuvį. Galiausiai leptelėjau:

— Apgailestauju.

Šį mano atsiprašymą Gordonas galėjo interpretuoti įvairiai: atsiprašau, kad trukdau, atsiprašau, kad sutrukdžiau daryti tai, ką darei, apgailestauju dėl to, kas tau kelia liūdesį, apgailestauju, kad mirė senas draugas — arba, žinoma, taip, kaip aš norėjau pasakyti: apgailestauju dėl to, kas įvyko, dėl pleišto, kurį per tuos visus praėjusius dešimtmečius įvarėme į mūsų santykius. Tačiau Gordonas neketino man padėti.

— Dėl ko?

Gana garsiai iškvėpiau į telefono ragelį:

— Gordai, mes buvome draugai.

— Tol, kol tu manęs neišdavei.

Vadinasi, pokalbis klostysis šitaip. Nebuvo jokio abipusiškumo; jokio pojūčio, kad abu nuskriaudėme vienas kitą. Dėl visko buvau kaltas tik aš.

Pajutau, kaip manyje ima kunkuliuoti pyktis; norėjau prapliupti keiksmais, papasakoti, kaip jaučiausi po to, ką jis man padarė, kaip verkiau — tiesiogine prasme — apimtas įsiūčio, nevilties ir agonijos, kai mūsų draugystė iširo.

Trumpam užsimerkiau, kad nusiraminčiau. Paskambinau, jog baigčiau, o ne iš naujo pradėčiau seną konfliktą. Krūtinėje pajutau skausmą; įtampa visada jį sustiprindavo.

— Apgailestauju, — pakartojau. — Gordai, tai man neduodavo ramybės. Metai iš metų. Neprivalėjau šitaip pasielgti.

— Velniška teisybė, — pritarė jis.

Tačiau negalėjau prisiimti visos kaltės; manyje dar buvo likę išdidumo ar kažko panašaus į jį.

— Vyliausi, — tęsiau, — kad atsiprašysime vienas kito.

Tačiau Gordonas tam nepritarė.

— Kodėl skambini? Po tiek metų?

Nenorėjau jam sakyti tiesos: „Na, Gordai, supranti: aš netrukus mirsiu ir…”

Ne, negalėjau šito pasakyti.

— Tiesiog norėjau išsiaiškinti seną reikalą.

— Jau per vėlu, — atšovė Gordonas.

Ne, pagalvojau. Kitąmet bus per vėlu. Tačiau kol esame gyvi, dar ne per vėlu.

— Ar tai tavo anūkė atsiliepė? — paklausiau.

— Taip.

— Aš turiu šešerių metų berniuką. Jo vardas Rikis — Ričardas Bleinas Džerichas.

Žinodamas, kad Gordonas taip pat buvo filmo „Kasablanka” garbintojas, tikėjausi, jog išgirdęs šįvardąjis sušvelnės. Tačiau jei Gordonas ir šypsojosi, per telefoną negalėjau šito pajusti.

Jis nieko neatsakė, tad paklausiau:

— Kaip tau sekasi, Gordai?

— Puikiai, — atsakė jis. — Vedęs trisdešimt dveji metai; turiu du sūnus ir tris vaikaičius.

Laukiau, kad Gordonas parodys abipusiškumą; būtų pakakę paprasto: „O tu?”. Tačiau jis tylėjo.

— Na, tai ir viskas, ką norėjau pasakyti, — tariau. — Tik tiek, kad apgailestauju; kad norėčiau, jog viskas būtų buvę kitaip. — Pridurti: „norėčiau, kad vėl būtume draugai”, būtų buvę per daug. Todėl pasakiau: — Tikiuosi… tikiuosi, jog likęs tavo gyvenimas bus nuostabus, Gordai.

— Ačiū, — atsakė jis. Ir tada, po pertraukėlės, kuri atrodė tarsi amžinybė, pridūrė: — Ir tavo.

Jei dar nors kiek kalbėčiau telefonu, balsas užlūžtų.

— Ačiū, — padėkojau. Ir tada: — Sudie.

— Sudie, Tomai.

Telefonas išsijungė.

24

Mūsų namui Elerslyje buvo beveik penkiasdešimt metų. Mes jį pagerinome, įvesdami centrinę oro kondicionavimo sistemą, įrengdami antrą vonios kambarį ir terasą, kurią prieš kelias vasaras surentėme kartu su Tedu. Tai buvo geri namai, kupini prisiminimų.

Tačiau šiuo metu juose buvau vienas — ir tai buvo neįprasta.

Atrodė, jog pastaruoju metu apskritai nebūnu vienas. Didžiąją darbo laiko dalį su manimi būdavo Holusas, o kai jo nebūdavo, sukinėdavosi kiti paleontologai ar doktorantai. Siuzana manęs daugiau nebepalikdavo vieno namie, išskyrus tada, kai eidavo į bažnyčią. Nežinau, ar ji stengėsi maksimaliai išnaudoti mums likusį laiką, ar tiesiog bijojo, kad esu toks ligotas, jog bejos negalėsiu išbūti ir kelių valandų.

Be to, man buvo neįprasta vienam būti namie be Siuzanos ir be Rikio.

Nežinojau, kuo užsiimti.

Galėjau žiūrėti televizorių, tačiau…

Tačiau, Viešpatie, kiek savo gyvenimo iššvaisčiau žiūrėdamas televizorių? Pora valandų kas vakarą — tai 700 valandų per metus. Padauginkime iš keturiasdešimties metų; mano šeima nusipirko pirmą nespalvotą televizorių 1960 metais. Bus 28 000 valandų arba…

O Dieve.

Tai treji metai.

Po trejų metų Rikiui bus devyneri. Viską atiduočiau, kad galėčiau tai pamatyti. Viską atiduočiau, jog susigrąžinčiau tuos trejus metus.

Ne, ne, nežiūrėsiu televizoriaus.

Galėčiau paskaityti knygą. Visada gailėdavausi, kad nepakankamai skaitau savo malonumui. Na, kasdien aš praleisdavau pusantros valandos metro atidžiai skaitydamas mokslines monografijas bei spaudinius ir su darbu susijusius biuletenius, kad neatsilikčiau nuo mokslo naujienų, tačiau jau labai seniai buvau atsivertęs gerą romaną. Kalėdoms gavau ir Džono Irvingo „Našlę vieneriems metams”, ir Terenso M. Gryno „Gyvybės liudininką”. Tad šįvakar galėjau pradėti skaityti bet kurią iš šių knygų. Bet kas žino, kada aš ją užbaigsiu? Ir taip turėjau pakankamai neužbaigtų reikalų.

Anksčiau, kai Siuzana būdavo išvykusi, iš „Dantės” picerijos užsisakydavau didelę, aštrią storą picą, kuriai vietinis laikraštis buvo paskyręs sunkiausios picos prizą — „Dantės” picą su „Šneiderio peperoni” dešra — tokią aštrią, kad prieskoniai buvo jaučiami net ir po dviejų dienų. Siuzanai nepatiko „Dantė” — per daug priedų, per aštri — todėl, kai ji būdavo namie, mes užsakydavome įprastesnius pyragus iš Toronto picerijos „Pica Pica”.

Tačiau dėl chemoterapijos beveik visiškai praradau apetitą; šįvakar nenorėjau matyti jokios picos.

Galėjau pažiūrėti pornografinį filmą; turėjome kelias vaizdajuostes, kurias pokštaudami nusipirkome prieš daugelį metų ir retai žiūrėdavome. Bet ne. Liūdna, tačiau chemoterapija beveik išnaikino ir šį troškimą.

Atsisėdau ant sofos ir įsistebeilijau į židinio atbrailą, ant kurios rikiavosi mažos įrėmintos nuotraukos: Siuzana ir aš mūsų vestuvių dieną; Siuzana, supanti ant rankų Rikį netrukus po to, kai mes jį įsūnijome; aš Albertas erozijos suskaidytose žemėse su radiniu rankoje; juodai balta autoriaus nuotrauka iš vienos mano išleistos knygos, „Kanados dinozaurai”; mano tėvai maždaug prieš keturiasdešimt metų; Siuzanos tėtis, kaip visada piktai susiraukęs; mes trise — aš, Siuzana ir Rikis — tokia poza, kurią mes vienais metais naudojome mūsų kalėdiniuose atvirukuose.

Mano šeima.

Mano gyvenimas.

Atsilošiau. Sofos apmušalai buvo nusidėvėję; mes ją pirkome netrukus po to, kai susituokėme. Tačiau vis tiek jie turėjo laikyti ilgiau…

Buvau visiškai vienas.

Tokia galimybė gali daugiau nepasikartoti.

Bet negalėjau. Negalėjau.

Visą gyvenimą buvau racionalistas, pasaulietinis humanistas, mokslininkas.

Sako, jog Karlas Saganas iki pat gyvenimo pabaigos liko ateistas. Net gulėdamas mirties patale jis neišsižadėjo savo pažiūrų, nepripažino jokios galimybės, kad kada nors galėjo būti Dievas, kuriam vienaip ar kitaip rūpėjo, ar Saganas gyvens, ar mirs.

Tačiau…

Tačiau perskaičiau tą knygą — „Kontaktas”. Taip pat mačiau ir filmą, bet filme pagrindinė knygos mintis išskydo. Knyga buvo nedviprasmiška: ji teigė, kad visata buvo sukurta didelio ir labai jautraus proto įsakymu. Romanas baigėsi žodžiais: „Yra protas, kuris buvo prieš visatą”. Saganas galbūt netikėjo biblinio Dievo egzistavimu, tačiau jis bent pripažino kūrėjo buvimo galimybę.

Ar tikrai? Karlas buvo įsipareigojęs tikėti tuo, ką parašė savo grynos fikcijos kūrinyje, nė kiek ne daugiau nei iš Džordžo Lukaso buvo reikalaujama tikėti Jėga.

Stefenas Džėjus Gouldas taip pat kovojo su vėžiu; jam 1982 metų liepą buvo diagnozuota pilvo mezotelioma. Jam pavyko; Gouldas kovą laimėjo. Gouldas, kaip ir Ričardas Dokinsas, laikėsi grynai darvinistinio požiūrio į gamtą — nors jie abu negalėjo sutarti dėl tikslių šio požiūrio detalių. Tačiau jei religija ir padėjo Gouldui įveikti ligą šito jis niekada nepasakė. Vis dėlto pagijęs jis parašė naują knygą „Amžių akmenys: mokslas ir religija gyvybės pilnatvėje”, kurioje įrodinėjo, jog yra dvi skirtingos sritys: mokslinė bei dvasinė, kad jos — tai dvi „nepersistengiančios magisterijos” — būdingas Gouldui sunkiai suprantamas žodžių kratinys. Bet akivaizdu, jog Gouldo mintis buvo užvaldę platesni klausimai, kol jis kovojo su vėžiu.

O dabar atėjo mano eilė.

Saganas akivaizdžiai iki pat pabaigos liko ištikimas savo pažiūroms. Atrodo, jog Gouldas susvyravo, tačiau galiausiai grįžo į savąjį „aš”, absoliutų racionalistą.

O aš?

Saganui neteko susidurti su ateiviu iš kosmoso, kurio didžioji vieningoji teorija bylojo, jog egzistuoja kūrėjas.

Gouldas nieko nežinojo apie toliau pažengusias gyvybės formas žvaigždžių Beta Hydri ir Delta Pavonis sistemose, kurios tikėjo Dievą.

Tačiau aš su juo susitikau.

Prieš daugelį metų perskaičiau knygą, pavadintą „Dievo paieškos Harvardo universitete”. Mane labiau sudomino pavadinimas nei pats knygos turinys, pasakojantis apie Ario Goldmano, laikraščio „New York Times ” žurnalisto, praleidusio metus Harvardo teologijos fakultete, patyrimus. Norėdamas rasti kambro sprogimo laikotarpio fosilijų, aš vykčiau į Joho nacionalinį parką; ieškodamas dinozauro kiaušinių lukštų fragmentų, vykčiau į Montanos valstiją ar Mongoliją. Norint rasti daugumą dalykų, reikia vykti ten, kur jie yra, tačiau Dievo — jei jis visur esantis — turėtume ieškoti visur: Harvarde, Karališkajame Ontarijo muziejuje, picerijoje „Pizza Hut” Kenijoje.

Tiesą sakant, man atrodė, jog Holusas buvo teisus: turėtų būti įmanoma bet kur ir bet kada ištiesti ranką ir tam tikra prasme iš karto nutverti kosmoso saują, ją išlukštenti bei atrasti Dievo aparatą.

Nekreipk dėmesio į žmogų, tūnantį už užuolaidos…

Ir aš nekreipiau. Visiškai nekreipiau dėmesio.

Tačiau dabar buvau vienas.

Arba…

Kristau, man niekada nebuvo atėjusios tokios mintys. Ar aš silpnesnis už Saganą? Silpnesnis už Gouldą?

Esu su jais abiem susitikęs; Karlas skaitė paskaitą Toronto universitete, o Stefeną kviesdavome į KOM, kai tik išleisdavome naują knygą; jis po kelių savaičių ir vėl turėjo atvykti ir pasakyti kalbą Burgeso skalūnų parodos atidaryme. Karlo ūgis mane nustebino, tačiau Stefenas buvo tarsi nulietas nedidukas apvalainas vyrukas iš animacinio filmo „Simpsonai”.

Fiziškai nė vienas jų neatrodė stipresnis už mane — tokį, koks buvau.

Bet dabar, matyt, buvau silpnesnis už juos abu.

Po velnių, nenorėjau mirti.

Juokaujama, kad paleontologai niekada nemiršta. Tačiau jie tikrų tikriausiai suakmenėja iš mirties baimės.

Pakilau nuo sofos. Ant svetainės kilimo beveik nebuvo jokių kliuvinių; Rikis vis dažniau pasidėdavo savo žaislus į vietą.

Neturėtų būti svarbu, kur tai daroma.

Pažvelgiau pro svetainės langą. Everslis — puiki sena gatvė miestelyje, kuris mano vaikystėje buvo vadinamas Viloudeilu; abipus gatvės rikiavosi seni medžiai. Kad praeivis ką nors išvystų namo viduje, jam reikėtų labai pasistengti.

Tačiau…

Priėjau prie lango ir užtraukiau rudas naktines užuolaidas. Kambaryje pasidarė tamsiau. Įjungiau sieninį toršero mygtuką. Žvilgtelėjau į melsvai švytintį vaizdo grotuvo laikrodį: dar turėjau laiko, kol Siuzana su Rikiu grįš namo.

Ar norėjau tai daryti?

Mokymo programoje, kurią dėsčiau Toronto universitete, nebuvo vietos kūrėjui. KOM buvo vienas eklektiškiausių muziejų pasaulyje, tačiau, išskyrus lubų mozaiką, skelbiančią muziejaus misiją pasiekti „kad visi žmonės pažintų Jo darbus”, nebuvo jokios atskiros galerijos, pašvęstos Dievui.

KOM steigėjai būtų pasakę, jog tokios galerijos ir nereikia. Kūrėjas yra visur.

Visur.

Net čia.

Garsiai išleidau orą, iškvėpdamas paskutinius mano priešinimosi šiai minčiai likučius.

Atsiklaupiau ant kilimo palei židinį. Mano šeimos nuotraukos aklai spoksojo stebėdamos mano veiksmus.

Atsiklaupiau.

Ir pradėjau melstis.

— Dieve, — tariau.

Žodis dusliai nuaidėjo plytų židinyje.

Pakartojau:

— Dieve?

Šį kartą klausdamas ir laukdamas atsakymo.

Žinoma, jokio atsakymo nebuvo. Kodėl Dievui turėtų rūpėti, kad aš mirštu nuo vėžio? Šią akimirką milijonai žmonių kovoja su viena ar kita šio seno priešo forma, ir kai kurie jų yra daug jaunesni už mane. Be abejonės, jo dėmesio pirmiausia turėtų sulaukti vaikai leukemijos palatose.

Vis tiek pabandžiau dar kartą, trečiąjį, ištardamas žodį kurį anksčiau vartodavau tik keikdamasis.

— Dieve?

Nebuvo jokio ženklo. Tiesą sakant, jo niekada ir nebus. Argi tai nėra tikėjimo esmė?

— Dieve, jei Holusas teisus — ir jei rydai bei forhilnorai neklysta, o tu po gabalėlį sukūrei visatą, visas pagrindines konstantas — tai kodėl negalėjai išvengti šito? Ką gera kam nors duoda vėžys?

Viešpaties keliai nežinomi. Tai nuolatos kartojo ponia Lansberi. Viskas turi tikslą.

Šūdas. Baisi nesąmonė. Pajutau spazmus skrandyje. Vėžys neturi jokio tikslo. Jis sudrasko žmones; jei Dievas sukūrė gyvybę, tai jis prastas darbininkas, nes pagamino brokuotų, susinaikinančių gaminių.

— Dieve, norėčiau… norėčiau, kad tu nuspręstom kai kuriuos dalykus daryti kitaip.

Tik tiek tegalėjau pasakyti. Siuzana aiškino, jog malda — tai ne prašymas, o aš negalėjau prisiversti maldauti pasigailėjimo, prašyti, kad nemirčiau, kad pamatyčiau, kaip sūnus baigia universitetą, kad čia pasenčiau su savo žmona.

Ir tada plačiai atsivėrė paradinės durys. Matyt, buvau paskendęs mintyse, kitaip būčiau išgirdęs, kaip Siuzana žvangina raktais rakindama spyną.

Pajutau, jog išraudau kaip burokas.

— Radau! — sušukau neva pats sau, suvaidindamas, jog pakeliu nematomą pamestą daiktą. Pakilau ir baikščiai nusišypsojau savo žaviai žmonai bei gražiam mažam sūnui.

Tačiau iš tiesų nieko neradau.

25

1997 metais Stefenas Pinkeris atvyko į KOM reklamuoti savo naujos knygos „Kaip veikia protas”. Dalyvavau jo puikioje paskaitoje. Be kitų dalykų, jis pažymėjo, kad žmonės, net skirtingose kultūrose, kalboje nuosekliai vartoja tas pačias metaforas. Ginčai visada yra kova. Jis laimėjo; aš pralaimėjau; jis mane įveikė; jis užsipuolė kiekvieną mano teiginį; jis privertė mane ginti savo poziciją; turėjau trauktis.

Meilės reikalai — tai ligoniai ir ligos. Jų santykiai buvo nesveiki; jis nuo jos pasveiko; ji juo susirgo; tai sudraskė jo širdį.

Idėjos — tai maistas. Penas apmąstymams; tą reikia sukramtyti; nuo jo siūlymo burnoje liko kartėlis; negalėjau suvirškinti šios sąvokos; gardi ironija, ši idėja man suteikė jėgų.

O dorybė matuojama vertikalia skale, matyt, susijusi su mūsų stačia padėtimi. Jis yra stačiai doras pilietis; šis poelgis mane žemina; aš taip žemai nepulčiau; jis pakilo į aukštybes; bandžiau pakilti iki jo standartų.

Tačiau, kol nesutikau Holuso, nesuvokiau, kokios unikaliai žmogiškos yra šios metaforos. Holusas puikiai išmoko anglų kalbą ir dažnai vartodavo žmogiškąsias metaforas. Tačiau retkarčiais aš jo kalboje pastebėdavau tai, kas, mano nuomone, atspindėdavo tikrąjį forhilnorų mąstymo būdą.

Holusui meilė buvo astronominė — du asmenys ima pažinti vienas kitą taip gerai, kad jų judesius galima absoliučiai tiksliai atspėti. „Patekanti meilė” reiškė, kad ir rytoj meilės jausmai bus tokie pat tikri kaip tikra, jog patekės saulė. „Naujas žvaigždynas” — tai naujai prabudusi meilė tarp senų draugų — pastebėtas žvaigždžių išsidėstymo dėsningumas, kuris buvo visą laiką, tačiau iki šiol į jį nebuvo atkreipta dėmesio.

O moralumas grindžiamas minties integravimu: „Ši mintis gerai kaitaliojasi” reiškia, jog sąvoka sukelia intensyvią kaitą tarp dviejų burnų. Amorali mintis yra tokia, kuri ateina tik iš vienos pusės: „Ši mintis atėjo tik iš kairės”. Neapgalvota mintis Holusui yra ne kvaila, o bloga. Ir nors forhilnorai, kaip ir mes, kalba apie „pagalvojimą dar kartą”, jie vartoja frazę, reiškiančią, jog pagaliau įsijungė antroji smegenų pusė, ir asmuo vėl tapo moralus.

Kaip Holusas paaiškino tą vakarą, kai buvo atvykęs vakarienės į mano namus, forhilnorai kaitalioja žodžius ar skiemenis tarp dviejų burnų todėl, kad jų smegenis, kaip ir mūsiškes, sudaro dvi skiltys, o sąmonė net labiau nei mūsiškė kyla iš šių dviejų skilčių sąveikos. Žmonės dažnai apie pamišėlį sako, jog jam „pasimaišė protas”, turėdami omenyje tai, kad jis prarado tikrovės pojūtį. Forhilnorai šios metaforos nevartoja, tačiau jie, kaip ir mes, kalba apie pastangas „sutelkti mintis”, tiesiogiai turėdami omenyje pastangas suvienyti abiejų smegenų pusių veiklą; sveiki forhilnorai, tokie kaip Holusas, savo vardų skiemenis visada perdengia — „sas” dešinėje burnoje visada prasideda anksčiau nei kairėje baigiasi „lu” — šitaip parodydami aplinkiniams, kad jų smegenų pusės yra patikimai susijungusios.

Holusas man sakė, jog, dideliu greičiu nufotografavus jų akių stiebelių judesius, paaiškėjo, kad šie judesiai nėra veidrodinis vienas kito atspindys. Vienas stiebelis visada pradeda judėti pirmas, o kitas nuo jo atsilieka sekundės dalį. Kuris akių stiebelis pajuda pirmas — ir kuri smegenų pusė kontroliuoja — nuolat kinta; tyrimas, kuri smegenų skiltis sužadins kokius veiksmus, yra vienas svarbiausių forhilnorų psichologijos klausimų.

Kadangi Siuzanos klausimas man įstrigo, iš tiesų paklausiau Holuso, ar jis tiki egzistuojant sielą. Dauguma šiuolaikinių forhilnorų, įskaitant Holusą, netiki, tačiau forhilnorų mitai apie pomirtinį gyvenimą yra kilę iš jų padalytų smegenų psichologijos. Anksčiau dauguma forhilnorų religijų teigė, kad kiekvienas asmuo turi ne vieną, o dvi sielas, po vieną kiekvienai kūno pusei. Pagal jų pomirtinio gyvenimo sampratą buvo galima patekti į dvi vietas: į dangų (nors jis nebuvo toks palaimingas kaip judėjų-krikščionių — forhilnorų banalybė teigė, jog „net ir danguje turi lyti”) ir į pragarą (tačiau tai nebuvo kankinimų ir kančių vieta; forhilnorų dievas niekad nebuvo kerštingas). Forhilnorai niekad nebuvo linkę į kraštutinumus — matyt, dėl to, kad turėjo daug galūnių, jie visur išlaikė didesnę pusiausvyrą (niekada nemačiau Holuso labiau apstulbusio nei tada, kai stovėdamas ant vienos kojos tikrinau, ar kas nors neprilipo prie bato pado; Holusas stebėjosi, kaip aš nepargriuvau).

Kad ir kaip ten būtų, abi forhilnorų sielos galėjo patekti į dangų ar į pragarą arba viena nukeliauti toli, o kita dar toliau (požeminės karalystės buvo ne „aukštai” ir „žemai” — ir vėl žmogiškasis priešingų kraštutinybių supratimas). Jei abi sielos patekdavo į tą pačią vietą, net jei tai buvo pragaras, toks pomirtinis gyvenimas buvo geresnis už tą, kai sielos pasidalydavo, nes bet kurios asmenybės skilimas reiškia, jog būtybė praranda savo fizinę formą. Asmuo su padalyta siela yra iš tiesų negyvas; tai, kas buvo, išnyko visiems laikams.

Tad vieną Holuso dalį glumino mano mirties baimė.

— Jūs, žmonės, tikite esant vieną, integruotą, dvasią, — aiškino jis. Mes buvome kolekcijų salėje ir apžiūrinėjome į žinduolius panašius roplius iš Pietų Afrikos Respublikos. — Ir ko gi jūs bijote? Pasak jūsų mitologijos, jūs net ir mirę išsaugosite savo tapatybę. Juk asmeniškai jūs tikrai nebijote, kad pateksite į pragarą. Jūs juk nesate blogas žmogus.

— Aš netikiu siela ar pomirtiniu gyvenimu.

— Gerai, — sutiko Holusas. — Mane nustebino, kad šioje vėlyvojoje jūsų rasės raidos stadijoje tiek daug žmonių dievybės sąvoką vis dar sieja su jų pačių nemirtingos sielos samprata; nėra jokių abejonių, kad pripažįstant dievybę nereikia pripažinti sielos nemirtingumo.

Niekada apie tai nebuvau šitaip pagalvojęs. Galbūt Holuso Dievo samprata buvo aukščiausias nuvainikavimas Koperniko stiliuje: taip, kūrėjas yra, bet jo kūriniai neturi sielų.

— Tačiau, — tęsiau, — net jei tikėčiau, jog egzistuoja toks pomirtinis gyvenimas, kokį aprašo mano žmonos religija, nesu įsitikinęs, ar esu pakankamai geras, kad patekčiau į dangų. Kartelė gali būti baisiai aukštai iškelta.

— Kartelė?

— Tai metafora; ji susijusi su šuoliais į aukštį, žmonių sporto šaka. Juo aukščiau iškelta kartelė, per kurią reikia peršokti, tuo sunkiau tai padaryti.

— A. Mūsų panašioje metaforoje kalbama apie siaurėjantį koridorių. Tačiau privalote žinoti, kad mirties baimė yra iracionali; mirtis ištinka kiekvieną.

Visa tai jam tebuvo teorija; ne Holusui buvo likę gyventi keli mėnesiai.

— Žinau, — atsakiau, gal kiek per šiurkščiai. Giliai įkvėpiau, kad nusiraminčiau. Jis buvo mano draugas; nėra reikalo būti kandžiam. — Aš bijau ne visai mirties, — sumelavau, — tiesiog nenoriu, kad ji taip greitai ateitų. — Nutilau. — Mane vis dar stebina, kad jūs nenugalėjote mirties.

Nebandžiau jo kaulyti; tikrai nebandžiau.

— Ir vėl žmogiškasis mąstymas, — pastebėjo Holusas. — Mirtis kaip priešybė.

Man reikėtų jam parodyti filmą „Septintasis antspaudas” — arba šį, arba „Bilo ir Tedo tariama kelionė”.

— Kad ir kaip ten būtų, — atsakiau, — maniau, jog jums turėjo pavykti labiau pratęsti savo gyvenimą.

— Mes ir pratęsėme. Vidutinė gyvenimo trukmė prieš atrandant antibiotikus tebuvo pusė dabartinės; o prieš atrandant vaistus, atkemšančius arterijas, ji buvo trys ketvirtadaliai dabartinės.

— Taip, tačiau, — nutilau, svarstydamas, kaip išreikšti savo mintį. — Neseniai per „CTV” televizijos kanalą mačiau interviu su vienu gydytoju. Jis pasakė, jog žmogus, gyvensiantis amžinai, galbūt jau gimė. Mes manome, jog galima nugalėti — atleiskite, išvengti — mirties, ir kad teoriškai nėra neįmanoma gyventi amžinai.

— Nežinau, ar norėčiau amžinai gyventi pasaulyje, kur vienintelis tikras dalykas yra mokesčiai, — nusišaipė Holusas, o jo akių stiebeliai suvingiavo išrašydami „S” raidę. — Be to, mano nemirtingumas — tai mano vaikai.

Sumirksėjau.

— Jūs turite vaikų?

Kodėl jo — jos — niekada šito nepaklausiau?

— Taip, — atsakė Holusas, — sūnų ir dukrą. — Ir staiga jis pasielgė stulbinamai žmogiškai paklausdamas: — Ar norite pamatyti jų nuotraukas?

Linktelėjau. Holoforminis projektorius tyliai sudūzgė, ir staiga kolekcijų salėje kartu su mumis atsirado dar du forhilnorai, natūralaus dydžio, tačiau nejudantys.

— Tai mano sūnus Kasoldas, — paaiškino Holusas, rodydamas į kairįjį forhilnorą, — ir dukra Pyldon.

— Ar jie suaugę? — paklausiau; Pyldon ir Kasoldas buvo panašaus ūgio kaip Holusas.

— Taip. Pyldon yra — kaip jūs tai vadinate? Ji dirba teatre ir aiškina atlikėjams, kaip leidžiama interpretuoti.

— Režisierė, — pasakiau.

— Taip, režisierė; viena iš priežasčių, dėl kurios norėjau pamatyti jūsų filmus, buvo noras geriau suprasti, kaip žmonių dramas būtų galima palyginti su forhilnorų spektakliais. O sūnus Kasoldas — psichiatras, manau, jog jūs taip vadinate šiuos gydytojus. Jis gydo forhilnorų psichikos sutrikimus.

— Esu tikras, kad labai jais didžiuojatės, — pastebėjau.

Holusas kilstelėjo aukštyn ir nusileido.

— Net neįsivaizduojate, — patvirtino ateivis.

Po pietų Holusas išnyko; jis — ne, ji, dėl Dievo meilės, yra motina — paaiškino, kad privalo dalyvauti kažkokiame tyrime. Atsiradusią laisvą valandėlę panaudojau tvarkyti ant rašomojo stalo susikaupusius popierius ir apmąstyti tai, ką padariau vakar. Vienas mano mėgstamiausių laikraščio apžvalgininkų, Alanas Deršovičius, kartą yra pasakęs: „Būtent meldžiantis mane užplūsta didžiausios abejonės dėl Dievo, o žvelgdamas į žvaigždes pajuntu tikėjimo antplūdį.” Klausiau savęs, ar…

Holoforminis projektorius du kartus supypsėjo. Tai mane nustebino; šiandien jau nebesitikėjau išvysti Holuso, tačiau ji vilnydama išdygo mano kabinete — ir atrodė labiau susijaudinusi nei anksčiau: akių stiebeliai greitai lakstė, o sferinis kūnas šokčiojo, tartum jį lyg kamuolį būtų daužiusi nematoma ranka.

— Paskutinioji žvaigždė, kurią aplankėme, prieš atvykdami čia, — pradėjo Holusas, vos tik jos atvaizdas tapo stabilus, — buvo Grumbridž 1618, esanti maždaug už šešiolikos šviesmečių nuo jūsų. Antroje šios žvaigždės planetoje, kaip ir kituose mūsų aplankytuose pasauliuose, kadaise buvo civilizacija. Tačiau planetos gyventojai dingo.

Nusišypsojau.

— Sveiki sugrįžę.

— Ką? Taip, taip. Ačiū. Tačiau mes juos dabar radome. Radome dingusius gyventojus.

— Ką tik dabar? Kaip?

— Kai tik atrasdavome planetą, kuri atrodydavo apleista, nuskenuodavome visąjos dangų. Hipotezė buvo paprasta: jei gyventojai paliko savo pasaulį, jie tai galėjo padaryti pasinaudodami erdvėlaiviais. O erdvėlaivis tikriausiai pasirinktų trumpiausią kelią tarp planetos ir kelionės tikslo, vadinasi, branduolinės sintezės atliekos — jei erdvėlaivis buvo varomas branduolinės sintezės energijos — turėtų driektis planetos link. Septyniasdešimties Žemės šviesmečių spinduliu nuo Grumbridžo mes ištyrėme erdvę visų F, G ir K klasių žvaigždžių kryptimi, ieškodami dirbtinės sintezės požymių žvaigždžių nuosavuose spinduliavimo spektruose.

— Ar ką nors radote?

— Ne. Nieko. Iki vakar. Žinoma, visą skeną įrašėme į savo kompiuterius. Aš iškėliau tą skeną ir parašiau programą, kuri leidžia jį išsamiau ištirti, tikrinant kiekvieno tipo kiekvieną žvaigždę penkių šimtų šviesmečių — tai forhilnorų šviesmečiai, Žemės šviesmečių būtų maždaug septyni šimtai dvidešimt — spinduliu. Ir programa rado pėdsaką: branduolinės sintezės atliekas tiesėje, jungiančioje Grumbridžąir žvaigždę Alfa Orionis.

Tai turėjo būti ryškiausia Oriono žvaigždyno žvaigždė.

— Betelgeizę? — paklausiau. — Turite omenyje Betelgeizės žvaigždę? Tačiau tai juk raudonoji milžinė, tiesa? Šią žvaigždę esu matęs nesuskaičiuojamą daugybę kartų žiemos danguje; ji buvo Oriono — mano mėgstamiausio žvaigždyno — kairiajame petyje. Manau, jog žvaigždės pavadinimas arabų kalba reiškia „medžiotojo petį”.

— Taip, Betelgeizėje, — patvirtino Holusas.

— Į šią žvaigždę niekas neturėtų persikelti. Ten negali būti gyvenamų planetų.

— Būtent taip manėme ir mes. Betelgeizė yra didžiausia žvaigždė, matoma naktiniame danguje iš visų trijų mūsų pasaulių; jei ji atsidurtų Žemės saulės vietoje, išorinis žvaigždės kraštas nusidriektų net už Marso orbitos. Be to, ji daug vėsesnė nei Saulė, Delta Pavonis ar Beta Hydri; todėl, žinoma, ji ir švyti tik raudonai.

— Kaip toli yra Betelgeizė? — paklausiau.

— Už keturių šimtų dvidešimt devynių Žemės šviesmečių nuo Saulės — ir, žinoma, maždaug už tiek pat nuo Grumbridžo 1618.

— Tai ganėtinai toli.

— Tai tik pusė mūsų galaktikos skersmens procento.

— Vis tiek, — spyriojausi, — neįsivaizduoju, kodėl jie ten išsiuntė erdvėlaivį.

— Mes taip pat. Betelgeizė — vienas tinkamiausių kandidatų virsti supernova; ši žvaigždė visiškai netinka kolonijai.

— Tai ko ten vykti?

— Mes nežinome. Suprantama, gali būti, kad erdvėlaivis skrenda kuria nors kita kryptimi anapus Betelgeizės arba planuoja Betelgeizėje papildyti kuro atsargas — nedidelio tankio raudonos supermilžinės išretėjusioje atmosferoje turėtų būti nesunku prisirinkti vandenilio. Ir, žinoma, erdvėlaivis gali panorėti panaudoti Betelgeizę kaip gravitacinę laidynę, padidinančiąjo greitį pasukus kita kryptimi.

— Ar radote įrodymų, kad Grumbridžo gyventojai būtų išsiuntę ir kitų erdvėlaivių?

— Ne. Tačiau jei bet kuris šių erdvėlaivių nors truputį pakeitė kursą, ir jų branduolinės sintezės atliekos driekiasi ne gimtosios planetos link, mes nepajėgsime jų aptikti.

— Prieš kiek laiko buvo paleistas šis „gelbėjimosi laivas”? Ir kada jis atvyks į Betelgeizę?

— Tarpžvaigždinius atstumus vertinti labai sunku, ypač neturint ilgos bazinės linijos paralaksui matuoti. „Gelbėjimosi laivas” keliauja ne mažiau kaip 5000 metų — matyt, jiems nepavyko sukurti branduolinės sintezės variklių, išvystančių beveik šviesos greitį, kuriuos turime mes — ir tikrai yra įveikęs ne mažiau kaip penkis šeštadalius kelio iki Betelgeizės. — Holusas trumpam nutilo, o jos liemuo kilojosi aukštyn ir žemyn, nes ateivė buvo susijaudinusi. — Tačiau ar suprantate, Tomai? Galbūt tai, ką jūs siūlėte, įvyko kituose penkiuose mūsų aplankytuose pasauliuose; galbūt jų gyventojai įkrovė save į kompiuterius. Tačiau Grumbridžo čiabuviai šito nepadarė. Jie pasigamino gelbėjimosi laivą ir dar tebėra gyvi. Šiam laivui trūksta mūsų erdvėlaivių greičio; mes galėtume juos pasivyti. O tai reiškia, — ji dar truputį pasikilojo aukštyn ir žemyn, — jog yra dar viena rasė, su kuria galime susitikti.

26

KOM lankytojams užsidarė 6:00 po pietų; Holusas ir aš dabar kalbėjomės vienu du Burgeso skalūnų ekspozicijoje.

— Pastebėjau, — tarė ateivė, — kad daugelis čia eksponuojamų fosilijų yra modeliai.

— Na, štai šios visos yra tikros, — atsakiau, parodydamas į aplink mus esančias fosilijas. — Tačiau, žinoma, mes keičiamės su kitais muziejais, pateikdami jiems pageidaujamos fosilijos modelį mainais į mūsų pageidaujamą fosiliją arba tiesiog nusiperkame iš jų modelį. — Nutilau ir ranka parodžiau tiesiai į priekį. — Anas karališkasis tiranozauras Atradimų galerijoje yra modelis. O parazaurolofas yra mūsų populiariausia prekė; tik ką baigėme gaminti jo modelį Helsinkio muziejui.

— Mane žavi šios fosilijos, — pagyrė Holusas. — Mes nedarome fizinių modelių, tačiau kuriame mus dominančių objektų didelės skiriamosios gebos holografinius skenus. — Ji nutilo. — Ar man būtų galima nuskenuoti šias fosilijas?

— Nuskenuoti Burgeso skalūnų pavyzdžius?

— Taip, prašau, — prašė Holusas. — Procesas nėra invazinis; fosilijos bus nepaliestos.

Pasikasiau tą vietą, kurioje anksčiau buvo mano dešinė žandena.

— Manau, kad būtų galima, tačiau… — pirmą kartą pasielgiau kaip sumanus verslininkas, — tačiau, kaip sakiau, paprastai mes savo fosilijų modelius į ką nors mainome. Ką jūs galėtumėte pasiūlyti?

Holusas kurį laiką svarstė.

— Siūlau jums panašiai nuskenuotą kambro laikotarpio sprogimo Betoje Hydri fosilijų biblioteką.

Derėjimasis yra trečiasis iš Elizabetos Kiubler-Ros suformuluotų penkių etapų. Toks derėjimasis dažniausiai būna bergždžias, tačiau jis išmokė mane lengvai nepasiduoti.

— Taip pat noriu ir lyginamųjų skenų, atitinkančių kambro sprogimą, bibliotekos iš Delta Pavonis.

Holuso akių stiebeliai suvirpėjo, ruošdamiesi prieštarauti. Buvau jau perpratęs kai kuriuos jų judesius. Tačiau nutariau spausti iki galo.

— Juk jūs tikrai pasidalysite šiais duomenimis su rydais, tad jie taip pat privalo užsimokėti. Man tereikia dviejų jų skenų egzempliorių, nes vieną turėsiu duoti Smitsonian institutui.

Holusas dar kurį laiką svarstė mano žodžius, po to vilnydama akių stiebeliais sutiko:

— Sutarta.

— Kaip jūs skenuosite? — pasidomėjau.

— Keli mūsiškiai turės čia fiziškai atvykti su įranga, — paaiškino Holusas.

— Tikrai? Puiku. — Nusišypsojau. — Bus šaunu ir vėl jus pamatyti — turiu omenyje, tikrą. Kiek užtruks šis procesas?

Ji apžvelgė dėžes, tarsi įvertindama užduoties mastą.

— Maždaug vienąjūsų dieną. Skenuojant tokia skiriamąja geba, reikia nemažai laiko.

Suraukiau kaktą.

— Na, kad ir kaip ten būtų, turėsime tai atlikti tada, kai muziejus bus uždarytas. Būtų per daug pavojinga, kad jūs čia pasirodytumėte, kai muziejus atvertas lankytojams. Ir jei tai užtruks taip ilgai, privalėsime pradėti sekmadienį vakare ir tęsti pirmadienį kai muziejus yra visą dieną uždarytas.

Dėl Maiko Hariso paskutiniųjų finansavimo apkarpymų buvome priversti įsileisti lankytojus tik šešias dienas per savaitę.

— Manau, jog nėra jokio reikalo laukti. Ar bus gerai, jei pradėsime šį sekmadienio vakarą?

— Kada tai bus? — paklausė Holusas.

— Po dviejų dienų.

— Taip, — sutiko ateivė. — Bus tiesiog puiku.

Man maudytis duše tiesiog reiškė greitai apsišvarinti — o dabar, kai nebereikėjo trinkti plaukų, šis procesas buvo dar spartesnis. Tačiau Siuzanai tai buvo tikras malonumas. Šiokiadieniais ji privalėjo maudytis greitai, tačiau sekmadienio rytais ji duše praleisdavo maždaug pusvalandį, mėgaudamasi šiluma bei drėgme ir leisdama vandeniui ją masažuoti. Kol Siuzana maudėsi, gulėjau lovoje spoksodamas į gipso ornamentus, puošiančius mūsų miegamojo lubas, ir mąsčiau. Bandžiau viską sudėlioti į savo vietas.

Vienas mano mėgstamiausių filmų yra „Paveldėti vėją” — originalusis variantas su Spenseriu Treisiu, Frederiku Marču ir Džynu Keliu, kurie vaidino Klarensą Derou, Viljamą Dženingsą ir H. L. Menkeną. Taip pat buvo sukurta pora šio filmo televizinių variantų; niekaip negaliu suprasti, kodėl iš naujo kuriami geri filmai. Kodėl niekam nešauna į galvą iš naujo pastatyti blogus, ištaisant klaidas? Man labai patiktų pažiūrėti padorų „Kopos” ar „V. L. Varšavskio” variantą arba, jei jau apie tai prakalbome, „Iliuzinės grėsmės”. Tačiau buvo sumanyta iš naujo pastatyti „Paveldėti vėją”, iš pradžių su Džeisonu Robardsu, Kirku Duglasu ir mielu senuoju Darenu MakGavinu, pačiu Karlu Kolčaku iš „Naktinio persekiotojo” — tiesą sakant, kai pagalvoji, Menkenas ir Kolčakas yra pašėlusiai panašūs… jei nekreipsime dėmesio į vampyrus.

Bet ir vėl nukrypau. Kristau, norėčiau, kad pajėgčiau labiau susikaupti.

Norėčiau, kad išnyktų skausmas.

Norėčiau — po velnių, kaip norėčiau — kad galėčiau būti tikras, jog tai, apie ką mąstau, yra nuoseklu, logiška, mano tikrosios mintys, o ne skausmo ar nuskausminamųjų vaistų, sujaukiančių mąstymą, išdava.

Kai pirmą kartą žiūrėjau „Paveldėti vėją”, smagiai juokiausi iš to, kaip Spenseris Treisis sudoroja Frederiką Marčą, liudininkų pakyloje paversdamas fundamentalizmo šalininką niekus paistančiu idiotu. Še tau, tada pagalvojau. Še tau.

Jau sakiau, kad Toronto universitete dėsčiau evoliucijos kursą, tiesa? Kai Darvinas pirmasis pasiūlė savo teoriją, mokslininkai manė, jog duomenys apie fosilijas ją patvirtins: kad išvysime laipsnišką perėjimą iš vienos formos į kitą, lėtus pokyčius, besikaupiančius laikui bėgant, kol atsiranda nauja rūšis.

Tačiau duomenys apie fosilijas šito neparodė. Taip, yra pereinamosios formos: ichtiostega, kuri, atrodo, yra tarpinė tarp žuvų ir amfibijų; caudipteryx’as, dinozauro ir paukščio mišinys; net austrolapitekas, turintis beždžionės ir žmogaus esmines savybes.

Tačiau laipsniški pokyčiai? Nežymių mutacijų kaupimasis laikui bėgant? Ne. Rykliai beveik keturis šimtus milijonų metų buvo rykliai; vėžliai du šimtus milijonų metų buvo vėžliai; gyvatės šliaužioja jau aštuoniasdešimt milijonų metų. Tiesą sakant, duomenyse apie fosilijas trūksta laipsniškos sekos ir nuolat augančio tobulėjimo; vienintelė patenkinama stuburinių seka yra arklio raida, todėl beveik kiekviename dideliame muziejuje yra arklių evoliucijos ekspozicija, panaši į mūsiškę čia, KOM.

Stefenas Džėjus Gouldas ir Nailas Eldredžas į tai reagavo sukurdami pertrauktos pusiausvyros teoriją — mes, evoliucijos tyrinėtojai, ją vadiname „niekam tikusia E”. Rūšys būna ilgą laiką stabilios ir staiga, kai pasikeičia aplinkos sąlygos, sparčiai evoliucionuoja į naujas formas. Devyniasdešimčia procentų norėjau tikėti Stefenu ir Nailu, tačiau dešimčia procentų jaučiau, kad čia yra kažkoks semantinis triukas, žodžių žaismas, panašus į Gouldo sukurtą religijos ir mokslo „nepersidengiančią magisteriją”, nesuprantamų žodžių kratiniu užtušuojantis keblų klausimą — šiuo atveju tai, jog duomenys apie fosilijas neatitinka Darvino prognozių — tarsi įmantrus problemos pavadinimas pats savaime ją išspręstų. (Gouldas buvo ne pirmas, taikantis šią taktiką: Herberto Spenserio frazė, apibūdinanti evoliucijos variklį, „išlieka stipriausias” — buvo ne kas kita kaip aptakus apibrėžimas, nes stiprumas niekada nebuvo suformuluotas tiksliau nei tai, kas padidina išlikimo tikimybę.)

Ilgalaikis aplinkos pastovumas? Vasario mėnesį Toronte dažnai būna dvidešimt laipsnių pagal Farenheitą, o sniegas dengia žemę žmogui iki klubų. Oras būna toks sausas, kad pleiskanoj a oda ir skilinėja lūpos. Be šilto megztinio ir pūkinės striukės, šaliko ir megztos vilnonės kepurės, nesunku mirtinai sušalti.

Po šešių mėnesių, rugpjūtį, dažnai būna devyniasdešimt laipsnių pagal Farenheitą, o kad termometro stulpelis pakiltų virš šimto laipsnių, nėra negirdėtas dalykas. Oras būna toks drėgnas, kad net ramiai stovint žliaugia prakaitas; saulė būna tokia ryški, jog net kelias minutes pabuvus be akinių nuo saulės ir kepurės ima skelti galvą, o per radiją vyresnio amžiaus žmonės ir sergantieji širdies ligomis yra raginami neiti iš namų.

Pertrauktos pusiausvyros teorija teigia, kad aplinka ilgą laiką išlieka nekintanti. Didžiojoje pasaulio dalyje aplinka net kelis mėnesius nepajėgia išbūti nepakitusi.

Tačiau aš atkakliai dirbau toliau; mes visi, kurie dėstėme evoliuciją, šitaip elgėmės. Mes įtraukėme „niekam tikusią E teoriją” į savo paskaitų planus ir globėjiškai lingavome galvas, kai naivūs studentai klausinėdavo apie trūkstamas grandis.

Tai buvo ne pirmas kartas, kai mes elgėmės pasipūtėliškai. Evoliucinės teorijos šalininkai arogantiškai susikryžiavo rankas ant krūtinės 1953 metais, kai Haroldas Jurėjus ir Stenlis Mileris sukūrė aminorūgštis sukeldami elektros iškrovą „pirmapradėje sriuboje” — aplinkoje, kuri, jų nuomone, galėjo būti panaši į ankstyvąją Žemės atmosferą. Mes manėme, jog jau esame pusiaukelėje į gyvybės sukūrimą stiklainyje; tai buvo evoliucijos teorijos triumfas, įrodymas, kad viskas prasidėjo paprastais, natūraliais procesais. Jei tik teisingai sumaišysime „sriubą”, gali atsirasti visaverčiai save kopijuojantys organizmai.

Tačiau taip neatsitiko. Mes vis dar nežinome, kaip nuo aminorūgščių pereiti prie reprodukavimosi. O mes dabar į ląsteles žiūrime pro elektroninius mikroskopus ir matome tokius dalykus, apie kuriuos Darvinas nė svajote nesvajojo, atradome žiuželius, kurie yra labai sudėtingi, tad beveik neįmanoma įsivaizduoti, kaip jie galėjo atsirasti palaipsniui, kaip aiškina evoliucija. Tikėtina, jog ląstelės buvo sukurtos išbaigtos, su visomis savo sudėtingomis judančiomis dalimis.

Na, mes taip pat puikuodamiesi nepaisėme biocheminių argumentų. Prisimenu, kaip senasis Džonsis kartą man davė straipsnį iš savo žurnalo „Skeptiškasis tyrinėtojas”, kuriame Martinas Gardneris bandė sudoroti Maiklą Behą, Lehigo universiteto profesorių, parašiusį knygą „Darvino „juodoji dėžė”: biocheminis iššūkis evoliucijai”, įtaigiai ginančią protingo kūrėjo hipotezę. Gardneris negaišdamas laiko išjuokė Behą, sakydamas, kad į jo argumentus negalima rimtai žiūrėti. Tik todėl, jog tuo metu mums nepavyko atrasti raidos sekos, dėl kurios galėjo atsirasti žiuželiai — ar kaskadinės sekos, dėl kurios kreša kraujas arba atsiranda sudėtinga žmogaus akis ar adenozino trifosfato skatinama ląstelių medžiagų apykaitos sistema — nereiškia, kad tokių raidos sekų nebuvo.

Žinoma, mes be paliovos įrodinėjome, jog visatoje knibždėte knibžda gyvybė, jog Žemė nėra niekuo ypatinga, tiesą sakant, ji yra vidutinė, tokių planetų yra gausu kaip ir žemės, kurios vardu mes pavadinome savo planetą.

Ir tada, 1988 metais, buvo atrasta pirmoji už Saulės sistemos ribų esanti planeta, skriejanti orbitoje apink žvaigždę HD 114762.

Žinoma, tada mes nemanėme, jog tai planeta; galvojome, kad čia rudoji nykštukinė žvaigždė. Juk ji buvo devynis kartus sunkesnė už Jupiterį ir skriejo aplink HD 114762 orbita, kuri buvo artesnė nei Merkurijaus orbita aplink Saulę. Tačiau 1995 metais buvo atrasta kita planeta už Saulės sistemos ribų, ji buvo ne mažesnė kaip pusė Jupiterio ir skriejo aplink žvaigždę 51 Pegasi orbita, artesne nei Merkurijaus orbita aplink Saulę. Vėliau buvo atrastos dar kelios planetos, ir visos jos buvo iš nepanašių į mūsiškę saulių sistemų.

Mūsų Saulės sistemoje dujiniai milžinai — Jupiteris, Saturnas, Uranas ir Neptūnas — skrieja toli nuo centrinės žvaigždės, o vidinės planetos yra mažos ir uolingos. Mūsų planetų sistema ėmė atrodyti nebe normali, o keista. Tačiau atrodė, jog dangaus kūnų išsidėstymas mūsų sistemoje turėjo lemiamą reikšmę gyvybei atsirasti ir išlikti. Be mūsų milžiniško mėnulio — beveik planetos-sesers, susiformavusios anksti, kai asteroidas trenkėsi į mūsų dar išsilydžiusį pasaulį — gravitacinio poveikio Žemė nestabiliai svirduliuotų, o mūsų atmosfera būtų triuškinamai tanki kaip Veneros. O be Jupiterio, patruliuojančio vidinės ir išorinės saulės sistemos pasienyje ir savo milžiniška gravitacine jėga nušluojančio neklusias kometas bei asteroidus, šie objektai atsitrenktų į mūsų pasaulį kur kas dažniau. Matyt, bolidas, atsitrenkęs į Žemę prieš šešiasdešimt penkis milijonus metų, beveik visiškai išnaikino joje gyvybę; dažnesnių bombardavimų mes neištvertume.

Žinoma, Holuso saulės sistema, matyt, buvo panaši į mūsiškę, taip pat ir rydų. Tačiau nors panašios į Saulės sistemos yra ypatingos, tai išimtis, o ne taisyklė. Ir ląstelės nėra paprastos; jos labai sudėtingos. Ir fosilijų duomenys, žavintys, tačiau keliantys neviltį, rodo, kad evoliucija vyko šuoliais, o ne kaupiantis laipsniškiems pokyčiams.

Visą savo brandų gyvenimą buvau bekompromisinis neodarvinistinės evoliucijos teorijos šalininkas. Tikrai nenoriu paskelbti, jog mirties patale išsižadu savo pažiūrų.

Tačiau…

Tačiau galbūt, kaip mano Holusas, gyvybės mįslėje iš tiesų yra kažkas daugiau.

Žinau, kad vyksta evoliucija, tikrai žinau. Mačiau fosilijas, mačiau DNR tyrimus, teigiančius, jog 98,6 procento mūsų ir šimpanzių genetinės medžiagos sutampa, todėl mes privalome turėti neseną bendrą protėvį.

Vyksta šuoliais…

Gal… kvantiniais šuoliais.

Septynioliktojo amžiaus Niutono fizikos dėsniai daugiausia yra teisingi; jais galima patikimai remtis prognozuojant įvairiausius dalykus. Mes jų neatmetame; priešingai, dvidešimtajame amžiuje mes juos įtraukėme į naują, platesnę, reliatyvumo fiziką ir kvantinę mechaniką.

Evoliucija yra devynioliktojo amžiaus sąvoka, apibūdinta 1859 metais išleistoje Darvino knygoje „Apie rūšių kilmę ir natūraliosios atrankos būdus arba išrinktųjų rasių išlikimą kovoje už gyvybę”. Tačiau juo daugiau sužinome, tuo labiau natūrali atranka atrodo netinkama kaip naujų rūšių sukūrimo mechanizmas; net geriausios mūsų dirbtinės, intelektualiai kreipiamos selekcijos pastangos neduoda laukiamo rezultato — visi šunys iki šiol tebėra canis familiaris.

Prasidėjo dvidešimt pirmasis amžius. Žinoma, nėra nelogiška manyti, kad Darvino idėjos, kaip prieš tai Niutono, bus įtrauktos į platesnę visumą, išsamesnį supratimą.

Po velnių!

Viešpatie, po velnių.

Mane ima siutas, kai šitaip užeina skausmas — tarsi kas raižytų peiliu.

Ištiesiau ranką užgriozdinto naktinio stalelio link. Kur mano tabletės? Kur jos?

27

Ronda Vir, neaukšta, kresna, žilaplaukė, buvo Toronto policijos detektyve. Jos telefonas suskambo sekmadienį 1:11 po pietų. Pakėlusi ragelį, Ronda tarė:

— Detektyve Vir.

— Alio, — kitame laido gale pasigirdo gergždžiantis, truputį susierzinęs vyriškas balsas. — Tikiuosi, jog šį kartą kalbu su tuo, su kuo reikia; mane perjunginėjo kelis kartus.

— Kuo galiu padėti? — paklausė Ronda.

— Esu Konstantinas Kalipidis, — prisistatė vyriškis. — Esu Etobikoko viešbučio „Ežero pakrantės užeigos namai” savaitgalių administratorius. Viena mano kambarinių ką tik viename iš numerių rado ginklą.

— Kokį?

— Pistoletą. Ji dar rado tuščią šautuvo dėžę, kurioje nešiojami — kaip jūs juos vadinate? — koviniai šautuvai.

— Ar svečias jau išvyko?

— Svečiai. Ne. Jie užsisakę numerį iki trečiadienio ryto.

— Kokios jų pavardės?

— Vienas yra J. D. Evelas, kitas K. Folsis. Jų automobilis su Arkanzaso valstijos numeriais.

— Ar užsirašėte numerį?

— Ne, tačiau jie patys jį užrašė registracijos kortelėje.

Vyriškis perskaitė Rondai skaičių virtinę.

— Ar kambarinė baigė tvarkyti kambarį?

— Ne. Liepiau jai nieko nedaryti, kai tik rado pistoletą.

— Puiku, — pagyrė Ronda. — Koks jūsų adresas?

Vyriškis pasakė.

— Būsiu po, — ji pažvelgė į laikrodį ir ėmė skaičiuoti; sekmadienio popietę eismas turėtų būti neintensyvus, — dvidešimties minučių. Jei tas Evelas ar Folsis grįžtų, pasistenkite juos sulaikyti, jei galėsite, tačiau pats nerizikuokite, supratote?

— Taip.

— Jau vykstu.

Nenuostabu, kad „Ežero pakrantės užeigos namų” viešbutis buvo įsikūręs Ežero pakrantės bulvare. Ronda Vir ir jos partneris, Henkas Li, pastatė savo automobilį be policijos ženklų priešais įėjimą. Henkas patikrino automobilių numerius kairėje, o Ronda dešinėje. Šeši automobiliai buvo amerikiečių: du iš Mičigano, du iš Niujorko valstijos ir po vieną iš Minesotos bei Ilinojaus, tačiau nebuvo jokio automobilio iš Arkanzaso. Lynojo silpnas lietus, kuris, be abejonės, turėjo sustiprėti. Oras buvo aitrus nuo ozono.

Paaiškėjo, jog Konstantinas Kalipidis — senyvas apkūnus graikas trumpai kirpta žila barzda. Jis vedė Rondą su Henku palei kambarius tol, kol jie priėjo praviras duris. Ten buvo iš Rytų Indijos kilusi kambarinė, ir visi kartu nuėjo į 118 kambarį. Kalipidis išsitraukė savo visoms durims tinkantį raktą, tačiau Ronda paprašė, kad administratorius atiduotų raktą jai; ji atidarė duris, pasukdama rankeną kartu su raktu, kad nepažeistų ant rankenos pirštų atspaudų, jei jų ten buvo. Tai buvo gana skurdus kambarys su kreivai kabančiomis dviem reprodukcijomis ir melsvais sienų apmušalais, atsiknojusiais per siūles. Kambaryje matėsi dvi dvigulės lovos, o šalia vienos stovėjo deguonies balionas, kokį naudoja žmogus, naktimis kamuojamas dusulio. Abi lovos buvo sujauktos; matyt, kambarinė nebuvo pradėjusi jų kloti, kai aptiko ginklą.

— Kur pistoletas? — paklausė Ronda.

Jauna moteris įžengė į kambarį ir parodė ranka. Pistoletas gulėjo ant grindų šalia lagamino.

— Turėjau pastumti lagaminą, — aiškino ji su žaismingu akcentu, — kad pasiekčiau rozetę ir galėčiau įjungti dulkių siurblį. Matyt, lagaminas buvo ne visai uždarytas, ir pistoletas iškrito. Už lagamino buvo ši medinė dėžė, — parodė ji.

— 9 mm kalibro „Glock” pistoletas, — pareiškė Henkas, pažvelgęs į ginklą.

Ronda pažvelgė į dėžę. Joje buvo specialiai išpjautas gumuoto putplasčio įdėklas, tiksliai tinkantis įdėti „Intertec” firmos „Tec-9” karabiną, — maždaug vyro dilbio ilgio pavojingą ginklą — iš esmės automatinį šautuvą. Kanadoje turėti pistoletą draudžia įstatymai, tačiau dar didesnį nerimą kėlė tai, jog Folsis ir Evelas jį paliko kambaryje, o pasiėmė „Tec-9”, kuris dėl trisdešimt dviejų šovinių apkabos buvo uždraustas net JAV. Ronda susidėjo rankas ant klubų ir lėtai apžvelgė kambarį. Ji išvydo dvi pelenines; tai buvo kambarys rūkantiems. Kambaryje buvo lizdai, per modemą prisijungti prie interneto, tačiau nesimatė nešiojamo kompiuterio. Ronda įėjo į vonios kambarį. Du skustuvai ir putų flakonas. Du dantų šepetėliai, vienas smarkiai apkramtytas.

Grįžusi į kambarį, Ronda ant vieno naktinio stalelio pastebėjo Bibliją juodais viršeliais.

— Tikėtina priežastis? — paklausė partnerio Ronda.

— Sakyčiau, — sutiko Henkas.

Kalipidis nieko nesuprasdamas žiūrėjo įjuos.

— Ką tai reiškia?

— Tai reiškia, — paaiškino Ronda, — jog pakanka paviršutiniškų įrodymų, kad buvo arba netrukus bus įvykdytas nusikaltimas, ir mes turime teisę nuodugniai apieškoti šį kambarį be kratos orderio. Siūlome jums pasilikti ir stebėti — tiesą sakant, prašytume, kad taip pasielgtumėte.

Policijos departamentą ne kartą teismui buvo apskundę žmonės, tvirtinę, jog dingo vertingi daiktai.

Kalipidis linktelėjo, tačiau atsisuko į kambarinę:

— Grįžkite prie darbo.

Ji išskubėjo pro duris.

Ronda išsitraukė nosinaitę ir laikydama ją dviem pirštais atidarė vieno iš naktinių stalelių stalčių. Jame buvo dar viena Biblija, raudonais viršeliais, — standartinis „Gideon” leidyklos leidinys. Ronda priėjo prie kito naktinio stalelio. Ji iš kišenės išsitraukė rašiklį ir atvertė juo Bibliją juodais viršeliais. Tai buvo ne „Gideono” leidinys, o viršelio vidinėje pusėje buvo raudonu rašalu užrašyta „K. Folsio”. Ronda pažvelgė į automatinio šautuvo dėžę.

— Manau, jog mūsų Bibliją studijuojantis berniukas turėtų iš naujo perskaityti skyrių apie kardų perkalimą į arklus, — pastebėjoj!.

Henkas pritariamai sumurmėjo, savo rašikliu sklaidydamas popierius, gulinčius ant tualetinio stalelio.

— Pažiūrėk, — netrukus pakvietė jis.

Ronda priėjo prie stalelio. Henkas atidengė išskleistą Toronto miesto žemėlapį. Atsargiai paėmęs už kraštų, Henkas apsuko žemėlapį ir parodė į jo segmentą, kuris būtų buvęs sulankstyto žemėlapio viršuje. Ant segmento buvo prilipdyta „Bames and Noble” knygyno — amerikietiško knygynų tinklo, kurio filialų Kanadoje nebuvo — etiketė su kaina. Matyt, Folsis su Evelu atsivežė žemėlapį iš Arkanzaso. Henkas atsargiai jį vėl apvertė. Tai buvo spalvotas žemėlapis su visais ženklais ir pažymėjimais. Netrukus Ronda pastebėjo šratinuku nupieštą apskritimą, žymintį Kiplingo ir Homerio gatvių sankryžą, esančią mažiau nei už dviejų kilometrų nuo tos vietos, kurioje jie dabar buvo.

— Pone Kalipidi, — pašaukė Ronda. Ji pamojo ranka administratoriui, kad prieitų. Sis taip ir padarė. — Tai jūsų rajonas, pone. Ar galite pasakyti, kas yra Kiplingo ir Homerio gatvių sankryžoje?

Kalipidis pasikasė savo šeriuotą smakrą.

— „Mako” pieno parduotuvė, restoranas „Ponas Povandeninis laivas” ir cheminė valykla. Ak taip — ir toji klinika, kuri neseniai buvo susprogdinta.

Ronda ir Henkas susižvalgė.

— Ar esate tikras? — paklausė Ronda.

— Žinoma, — atsakė Kalipidis.

— Jėzau Kristau, — sudejavo Henkas, supratęs, su kuo jie susidūrė. — Jėzau Kristau.

Ronda su Henku skubiai puolė apžiūrinėti žemėlapį ieškodami kitų paženklinimų. Jų buvo dar trys. Vienas pieštuku nubrėžtas apskritimas supo raudoną stačiakampį Biuro gatvėje. Rondai net nereikėjo klausti kas tai. Žemėlapyje kursyvu buvo parašyta: Karališkasis Ont. muziejus.

Apskritimu taip pat buvo apvestas „Dangaus kupolas” — stadionas, kuriame žaidžia komanda „Blue Jays” — ir televizijos kanalo „CBC” transliacijos centras, įsikūręs už kelių kvartalų nuo „Dangaus kupolo”.

— Turistinės įžymybės, — pastebėjo Ronda.

— Tačiau jie pasiėmė automatinį šautuvą, — priminė Henkas.

— Ar „Jays” šiandien žaidžia?

— Taip. Atvyko Milvokio komanda.

— Ar kas nors vyksta „CBC”?

— Sekmadienį? Žinau, kad jie rytais iš vestibiulio veda tiesioginę laidą; nenutuokiu dėl popiečių. — Henkas pažvelgė į žemėlapį. — Be to, jie galbūt nuvyko kitur nei čia pažymėta. Juk nepasiėmė žemėlapio.

— Tačiau…

Henkui nereikėjo aiškinti, kokios gali būti pasekmės.

— Taip.

— Pradėkime nuo KOM — jame lankosi ateivis iš kosmoso, — pareiškė Ronda.

— Jo ten iš tiesų nėra, — paaiškino Henkas. — Tai tik atvaizdas, transliuojamas iš pagrindinio erdvėlaivio.

Ronda sušnarpštė, leisdama suprasti, jog ir pati tai žino. Iš striukės kišenės ji išsitraukė mobilųjį telefoną.

— Pasirūpinsiu, kad mūsų komandos būtų nusiųstos į „CBC” ir „Dangaus kupolą”, taip pat iškviesiu porą uniformuotų pareigūnų, kad lauktų čia, jei Folsis ir Evelas grįžtų.

Apie pusę keturių po pietų Siuzana pavežė mane iki „Daunsvju” metro stoties; buvo apsiniaukę, dangus tamsus, artinosi audra. Rikis leido dieną su Ngujenais — mano sūnui pradėjo patikti vietnamietiškas maistas.

Sekmadieniais metro važiuoja lėtai ir retai; pradėdamas savo kelionę į miesto centrą šiauriniame „Spadinos” linijos gale esančioje „Daunsvju”, o ne „Siaurinio Jorko centro” stotyje, sutaupysiu laiko. Atsisveikindamas pabučiavau žmoną — o ji bučinį laikė ilgai, nusišypsojau Siuzanai. Ji nusišypsojo man.

Tada paėmiau popierinį maišelį su sumuštiniais, kuriuos man paruošė Siuzana, ir patraukiau į stotį, leisdamasis ilgu eskalatoriumi į požeminį pasaulį.

Kalipidis Rondai Vir ir Henkui Li apibūdino, kaip atrodo Folsis bei Evelas. Kalipidis nežinojo, kuris jų yra kuris, tačiau vienas buvo įpusėjęs trečią dešimtį, blondinas, prakaulus, maždaug penkių pėdų ir aštuonių colių ūgio, atsikišusiais viršutiniais dantimis ir trumpai kirptais plaukais; kitas buvo trimis keturiais coliais aukštesnis, siauro veido rudaplaukis. Abu kalbėjo su JAV pietinių valstijų akcentu. Žinoma, vienas jų galėjo turėti „Tec-9” automatinį šautuvą, galbūt paslėptą po paltu. Nors sekmadieniais muziejuje būdavo gausu lankytojų — tai buvo mėgstama išsiskyrusių tėvų vieta atsivesti savo vaikus — buvo nemaža vilčių, kad Rondai su Henku pavyks pastebėti ieškomus vyrus.

Jie pastatė savo automobilį nedidelėje aikštelėje prie Boros Laskin teisinės bibliotekos, esančios pietinėje planetariumo pastato pusėje, ir nužingsniavo KOM link, įėję pro paradines duris, prisiartino prie Ragubiro Singo.

Ronda kyštelėjo savo ženklelį ir apibūdino, ko jie su Henku ieško.

— Jie čia buvo anksčiau, — paaiškino Ragubiras. — Prieš kelias dienas. Du amerikiečiai, kalbantys su pietietišku akcentu. Juos prisimenu todėl, kad vienas Burgeso skalūnus pavadino „Boguso skalūnais”. Grįžęs namo, papasakojau apie juos žmonai — ji smagiai pasijuokė.

Ronda atsiduso.

— Na, tada mažai tikėtina, kad jie grįžtų. Tačiau tai vienintelis siūlas, kurį turime. Jei neprieštarausite, mes pasidairysime.

— Žinoma, — sutiko Ragubiras.

Per radijo ryšį jis kitiems apsaugos darbuotojams paliepė prisidėti prie paieškos.

Ronda vėl išsitraukė savo mobilųjį telefoną.

— Vir, — tarė ji. — Įtariamieji praėjusią savaitę buvo KOM; vis tiek ketiname čia pasidairyti, jei vyrukai netyčia būtų nusprendę ateiti dar kartą, tačiau siūlyčiau mūsų pajėgas sutelkti „Dangaus kupole” ir „CBC”.

Į muziejų atvykau maždaug 4:30 po pietų, įėjau pro tarnybinį įėjimą ir patraukiau Burgeso skalūnų ekspozicijos link, kad paskutinį kartą, prieš atvykstant Holusui su kompanija, viską apžiūrėčiau ir įsitikinčiau, jog viskas gerai.

4:45 Ronda Vir, Henkas Li ir Ragubiras Singas susitiko rotondoje.

— Nieko nepešėme, — pasiguodė Ronda. — O tu?

Henkas papurtė galvą.

— Pamiršau, kad muziejus labai didelis. Net jei jie čia grįžo, gali būti bet kur.

— Mano žmonės jų taip pat nerado, — pareiškė Ragubiras. — Daugybė lankytojų savo paltus nešasi į muziejų. Anksčiau drabužinė buvo nemokama, tačiau tai buvo prieš finansavimo apkarpymus. — Jis gūžtelėjo pečiais. — Žmonėms nepatinka, kai reikia mokėti.

Ronda pažvelgė į laikrodį:

— Muziejus netrukus užsidarys.

— Savaitgaliais įėjimas moksleivių grupėms būna užrakintas, — paaiškino Ragubiras ir parodė į stiklinių durų eilę, esančią po vitražo langais. — Įtariamieji turės išeiti pro paradines duris.

Ronda suraukė kaktą.

— Jų tikriausiai čia net nėra. Tačiau palaukime lauke ir pažiūrėkime, ar pastebėsime juos išeinančius.

Henkas linktelėjo, ir abu detektyvai patraukė vestibiulio su stiklinėmis durimis link. Atrodė, jog netrukus prapliups lietus. Ronda vėl paskambino mobiliuoju telefonu.

— Ar turite kokių naujienų? — paklausė ji.

Telefone pasigirdo traškantis seržanto balsas:

— Jų tikrai nėra „CBC” transliaciniame centre.

— Kertu lažybų, kad jie „Dangaus kupole”, — tarė Ronda į telefoną.

— Mes taip pat.

— Vykstame ten, — pranešė Ronda ir išjungė telefoną.

Henkas pažvelgė į tamsų dangų:

— Tikiuosi, jog spėsime ten nuvykti, kad pamatytume, kaip uždengia stadiono stogą.

J. D. Evelas ir Kuteris Folsis stovėjo atsirėmę į Žemutinės rotondos pomidorų sriubos spalvos sieną; Folsis dėvėjo Toronto

„Blue Jays” komandos kepuraitę, kurią nusipirko vakar, kai jie stebėjo rungtynes „Dangaus kupole”. Per viešojo informavimo sistemą pasigirdo įrašytas vyriškas balsas, kalbantis su jamaikietišku akcentu: „Ponios ir ponai, muziejus uždarytas. Visus lankytojus prašome nedelsiant eiti prie paradinio išėjimo. Ačiū, kad pas mus apsilankėte, kviečiame ir vėl ateiti. Ponios ir ponai, muziejus uždarytas. Visus…”

Folsis plačiai nusišypsojo Evelui.

Į KOM teatrą buvo galima patekti per ketverias duris, ir jos dažnai būdavo paliekamos neužrakintos. Smalsūs lankytojai kartais įkišdavo pro duris galvą, tačiau jei nevykdavo joks renginys, jie teišvysdavo didelę tamsią salę.

Evelas su Folsiu palaukė, kol Žemutinė rotonda ištuštėjo, ir nulipo devyniais laipteliais žemyn į teatrą. Čia jie kurį laiką pastovėjo, leisdami akims apsiprasti su tamsa. Nors teatre nebuvo langų, čia vis dėlto buvo šiek tiek šviesos: švietė raudoni išėjimo užrašai, šviesa skverbėsi pro durų apačią, ant sienos virš durų kabėjo didelis apšviestas laikrodis, švytėjo raudonos dūmų detektorių lemputės ir sklido šviesa nuo valdymo pulto ar kažko panašaus, prasiskverbianti iš projekcinės kabinos, esančios virš įėjimo.

Folsis su Evelu prieš tai sėdėjo žiūrėdami filmą, kuris, rodės, niekada nesibaigs, apie nedidelę išskaptuotą medinę kanoją su Kanados indėnu, keliaujančiu įvairiais vandens keliais. Jie nelabai tekreipė dėmesį į filmą, tačiau labai atidžiai apžiūrėjo teatro konstrukcijas: priešais kino ekraną esančią sceną, kėdžių eiles, praėjimų išdėstymą ir laiptus, vedančius į sceną.

Dabar jie sparčiai žingsniavo tamsoje lėtai žemėjančiu kairiuoju praėjimu, rado į sceną vedančius laiptus, jais užlipo, užlindo už didelio kino ekrano, kabojusio nuo stogo, ir atsidūrė užkulisiuose.

Čia buvo šviesiau. Vienoje pusėje matėsi nedidelis tualetas. Kažkas jame buvo neišjungęs šviesos ir palikęs praviras duris. Už ekrano stovėjo kelios skirtingos kėdės, įprastas apšvietimo įrangos kratinys, mikrofono stovai, nuo lubų karojo panašios į anakondas virvės ir visur buvo gausu dulkių.

Evelas nusimetė striukę, po kuria slėpė nedidelį automatinį šautuvą. Pavargęs jį tampyti, padėjo šautuvą ant grindų ir atsisėdo ant kėdės.

Folsis atsisėdo ant kitos kėdės, susinėrė rankas už galvos, atsilošė ir ėmė kantriai laukti.

28

Jau buvo dešimta valanda vakaro, ir miesto centre eismas beveik liovėsi. Holuso kosminis keltas tyliai išniro iš dangaus ir nusileido ne ten, kur pirmą kartą, prie planetariumo, o už muziejaus, palei Toronto universiteto nedidelį, žole apžėlusio parko Filosofų taką, kuris nuo universiteto stadiono vingiavo Harto pastato link. Nors kosminio kelto nusileidimą neabejotinai kas nors pastebėjo, laivo bent jau nesimatė iš gatvės.

Kristina Dorati primygtinai panoro būti muziejuje, kai atkeliaus ateiviai iš kosmoso. Mes tarėmės, kaip geriau užtikrinti apsaugą, ir nusprendėme, jog logiškiausia bus viską atlikti patyliukais; jei prašytume policijos ar armijos paramos, tai tik sutrauktų minias žmonių. Dabar prie muziejaus jau būriuodavosi tik saujelė bepročių, o vėlai vakare jų nesimatydavo nė vieno — visi žinojo, kad Holusas laikosi įprastų darbo valandų.

Nuo to laiko, kai Kristina bandė mane išguiti, tarp mūsų atsirado įtampa, tačiau iš to, kaip ji žiūrėjo įmanė šiandien, įtariau, kad Kristina žino, jog artėja pabaiga. Vis dar vengiau veidrodžių, tačiau mačiau, kaip į mane reaguoja kiti žmonės: priverstinės, nenuoširdžios pastabos, kad gerai atrodau, silpni rankų paspaudimai, baiminantis, jog mano kaulai sutrupės, nevalingai ir vos pastebimai linguojamos galvos žmonių, nemačiusių manęs kelias savaites, ir išvydusių, kokios būklės esu dabar. Kristina netrukus pasieks savo.

Stovėdami gatvelėje tarp KOM ir planetariumo, stebėjome nusileidžiantį kosminį keltą; sutemus Filosofų taku vaikštinėti nebuvo saugu. Holusas, kitas forhilnoras ir du rydai skubiai išlipo iš juodo pleišto formos laivo. Holusas dėvėjo tą pačią ryškiai mėlyną audeklo atraižą, kuria buvo pasidabinusi, kai susitikome pirmą kartą; kitas forhilnoras buvo susisupęs į juodai auksinį audeklą. Visi keturi ateiviai iš kosmoso nešėsi įmantrią tecliniką. Priėjau prie jų pasisveikinti ir skubiai nusivedžiau gatvele visą grupę prie muziejaus tarnybinio įėjimo. Įėjimas buvo gatvės lygyje, nors iš tiesų tai buvo muziejaus rūsys (prie paradinio įėjimo vedė lauko laiptai, ir jis buvo visu aukštu aukščiau nei gatvės lygis). Prie tarnybinio įėjimo stovėjo apsaugos darbuotojas, kuris skaitė žurnalą, užuot stebėjęs besikeičiančius stebėjimo kamerų juodai baltus vaizdus.

— Geriau išjunkite signalizaciją, — paliepė Kristina apsaugininkui. — Jei čia būsime visą naktį, tikrai klaidžiosime po įvairias pastato dalis.

Apsaugos darbuotojas linktelėjo ir paspaudė kelis prietaisų skydelio mygtukus.

Patraukėme į muziejų, kurio didžioji dalis skendėjo tamsoje. Abu rydai segėjo įrankiams laikyti skirtus diržus, juos jau buvau matęs, tačiau jie taip pat dėvėjo kažką kita: keistus pakinktus, einančius kryžmai per jų keturias rankas.

— Kas tai? — paklausiau Holuso, rodydamas į pakinktus.

— Atstumiančio lauko generatorius, padedantis rydams čia vaikščioti. Žemėje gravitacija yra didesnė nei rydų planetoje.

Liftu pasikėlėme į pirmą aukštą — visus nugabenti prireikė dviejų kartų, nes į kabiną tilpo tik po vieną forhilnorą. Kėliausi su pirmąja grupe; Holusas, kuri ne kartą matė, kaip aš naudojuosi liftu, atvyko su antrąja grupe (ji sakė, jog pamėginti rydams išaiškinti, kad skaičiai gali reikšti aukštus, užtruktų per ilgai). Dviem rydams ypač didelį įspūdį padarė vakarietiško raudonojo kedro totemų stulpai. Jie greitai nudūmė į trečią aukštą laiptais, besivejančiais apie totemų stulpus, ir sugrįžo į pagrindinį aukštą. Tada visus per rotondą nusivedžiau į Garfildo Vestono parodų salę. Mums beeinant, abi Holuso burnos dainavo gimtąja kalba. Matyt, ji ėmėsi gidės kitam forhilnorui bei dviem rydams vaidmens.

Mane sudomino antrasis forhilnoras, vardu, kaip man buvo pasakyta, Barbulkanas. Jis buvo didesnis už Holusą, o viena jo galūnė buvo bespalvė.

Spynos buvo dvigubų stiklinių durų apačioje; niurnėdamas pasilenkiau ir savo raktu jas atrakinau, traukdamas duris į šalis, kol jos visiškai atsidarė. Tada įžengiau vidun ir įjungiau šviesas. Visi paskui mane sugužėjo į salę. Du rydai tyliai kalbėjosi tarpusavyje. Atrodo, jog netrukus jie susitarė. Rydams nereikia atsisukti į stovintį už jų nugaros, bet vienas dabar kažką sakė Holusui; pasigirdo akmenų traiškymą primenantis garsas, kuris netrukus buvo išverstas į melodingą forhilnorų kalbą.

Holusas priėjo prie manęs.

— Jie yra pasirengę išdėstyti įrengimus.

Priėjęs prie ekspozicinės spintos, kitu raktu ją atrakinau ir atidengiau stiklinį dangtį. Vyriai užsifiksavo, visiškai atidarydami dėžę. Stiklinis dangtis niekaip negalėjo užkristi ant dirbančių dėžės viduje žmonių — anksčiau muziejai gal ir nesiimdavo visų priemonių, užtikrinančių savo darbuotojų saugą, tačiau dabar tuo buvo rūpinamasi.

Skeneris buvo didelis metalinis stovas su maždaug dešimčia iš jo kyšančių sudėtingų šamyrinių rankų, kurių kiekviena baigėsi skaidria maždaug teniso kamuoliuko dydžio sfera. Vienas rydų dėstė rankas — vienas virš dėžės, kitas po ja, dar kitas iš abiejų pusių, — o antras derino apšviestą prietaisų skydelį, pritvirtintą prie stovo. Jam, matyt, nepatiko prietaisų parodymai, tad rydas vis krapštėsi.

— Tai labai kruopštus darbas, — paaiškino Holusas. Jos tėvynainis tylėdamas stovėjo šalia. — Skenuojant tokia skiriamąja geba, reikia pasirūpinti, kad vibracijos būtų kuo mažesnės. — Ji nutilo. — Tikiuosi, jog metro traukiniai mums nesukels sunkumų.

— Netrukus jie nebekursuos, — nuramino Kristina. — Nors apačioje, KOM teatre, galima pajusti pravažiuojančius traukinius, niekada nepastebėjau, kad jie priverstų vibruoti likusią muziejaus dalį.

— Tikriausiai viskas bus gerai, — sutiko Holusas. — Tačiau kol skenuosime, taip pat reikėtų nesinaudoti liftais.

Kitas forhilnoras kažką sudainavo, ir Holusas atsisuko į mus su Kristina:

— Atleiskite, — atsiprašė ateivė.

Abu forhilnorai nurūko per galeriją, kad padėtų atgabenti kitą įrenginį. Matėsi, jog Holusas nemoka dirbti skeneriu, tačiau ji buvo naudinga talkininkė.

— Nuostabu, — žavėjosi Kristina, stebėdama galerijoje besisukinėjančius ateivius.

Nebuvau nusiteikęs tuščiai su ja plepėti, bet Kristina juk buvo mano viršininkė, tad ne per daug jausmingai pritariau:

— Iš tiesų.

— Žinai, — prisipažino Kristina, — niekada iš tiesų netikėjau, kad egzistuoja nežemiškos būtybės. Žinau, ką jūs, biologai, sakote: Žemė nėra ypatinga, gyvybė gali būti visur ir taip toliau. Tačiau širdies gilumoje buvau įsitikinusi, kad visatoje mes esame vieninteliai.

Nusprendžiau su ja nesiginčyti dėl mūsų planetos išskirtinumo.

— Džiaugiuosi, jog jie čia, — atsakiau. — Esu laimingas, kad jie mus aplankė.

Kristina plačiai nusižiovavo — tai buvo vertas dėmesio vaizdas, nors Kristina ir bandė atžagaria ranka pridengti savo arklišką burną. Jau buvo vėlu, o mes dar tik pradėjome.

— Atsiprašau, — teisinosi ji, kai baigė žiovauti. — Kaip norėčiau, kad Holusas čia viešai pakalbėtų. Galėtume…

Tuo metu prie mūsų priėjo Holusas.

— Jie pasiruošę atlikti pirmąjį skeną, — pranešė ji. — Įranga veiks automatiškai, tad būtų geriau, jei mes visi išeitume iš patalpos ir nekeltume vibracijų.

Linktelėjau, ir mes visi šeši patraukėme rotondos link.

— Kiek užtruks skenavimas?

— Pirmąją dėžę skenuosime apie keturiasdešimt tris minutes, — atsakė Holusas.

— Na, — įsiterpė Kristina, — nėra jokios prasmės tuščiai stovinėti. Kodėl mums neapžiūrėjus artefaktų iš Tolimųjų Rytų?

Šios galerijos taip pat buvo pirmame aukšte, gana netoli nuo mūsų.

Holusas pasitarė su trimis kitais ateiviais, matyt, norėdama išgirsti jų pritarimą.

— Puiku, — tarė ji, atsisukdama į mus.

Leidau Kristinai eiti pirmai; kad ir kaip ten būtų, čia jos muziejus. Mes vėl įstrižai perkirtome rotondą, praėjome pro totemų stulpus ir įžengėme į T. T. Tsui kinų meno galerijas (pavadintas Honkongo verslininko, už kurio aukas šios galerijos įrengtos, vardu); KOM turėjo puikiausią Vakarų pasaulyje kinų artefaktų kolekciją. Perėjome galerijas su pilnomis keramikos, bronzos bei nefrito dėžėmis ir priėjome prie kiniško mauzoliejaus. Ištisus dešimtmečius mauzoliejus stovėjo lauke, veikiamas Toronto oro, tačiau dabar jis atsidūrė čia, KOM terasos galerijų pirmame aukšte. Išorinė siena buvo iš stiklo, pro ją matėsi slidi, šlapia Biuro gatvė; priešingoje jos pusėje stovėjo „Pizza Hut” picerija ir „Makdonaldas”. Virš mauzoliejaus buvo tamsinto stiklo stogas, į kurį barbeno lietaus lašai.

Mauzoliejaus elementai — dvi milžiniškos arkos, du akmeniniai kupranugariai, dvi milžiniškos žmonių figūros ir didžiulis pilkapio kupolas — nebuvo atitverti velvetinėmis virvėmis. Antrasis forhilnoras, Barbulkanas, ištiesė savo šešiapirštę ranką, kad paliestų arčiau esančios arkos raižinius. Įsivaizduoju, jog, dažnai dirbant per atstumą, ypatingąjaudulį teikia galimybė nuosavais pirštais liesti daiktus.

— Šiuos mauzoliejaus elementus, — aiškino Kristina, stovėdama prie vieno iš akmeninių kupranugarių, — muziejus 1919 ir 1920 metais nupirko iš Džordžo Kroftso, britų kailių bei meno dirbinių pirklio, įsikūrusio Tiandžinyje. Manoma, kad jie yra iš Fengtaižuango mauzoliejaus komplekso, esančio Hebėjaus provincijoje, ir teigiama, jog tai garsaus Mingų dinastijos generolo Zu Dašou, mirusio 1656 metais, kapo fragmentai.

Ateiviai ėmė kažką murmėti tarpusavyje. Aiškiai matėsi, kad jie yra sužavėti; galbūt savo mirusiesiems jie nestato paminklų.

— Tuo metu kinų bendruomenėje vyravo mintis, jog visatoje viešpatauja griežta tvarka, — tęsė Kristina. — Čia esantis kapas bei jo figūros atspindi šią struktūriškai apibrėžto kosmoso idėją ir…

Iš pradžių pamaniau, jog tai griaustinis.

Tačiau tai buvo ne jis.

Mauzoliejumi nusirito garsas, triukšmingu aidu atsispindėdamas nuo sienų.

Šį garsą tebuvau girdėjęs per televiziją ir kino filmuose.

Automato šūvių serijų garsą.

Tarsi kvailiai pasileidome bėgti iš mauzoliejaus šūvių garso link. Forhilnorai be vargo pralenkė žmones, rydai bėgo iš paskos. Per T. T. Tsui galerijas nuskubėjome į tamsoje skendinčią rotondą.

Garsas sklido iš Garfildo Vestono parodų salės — Burgeso skalūnų ekspozicijos. Neįsivaizdavau, į ką ten galėjo šaudyti: be apsaugos darbuotojo, budinčio prie tarnybinio įėjimo, mes buvome vieninteliai žmonės pastate.

Kristina turėjo mobilųjį telefoną; ji jau buvo jį atidariusi ir, matyt, rinko „911”. Dar viena salvė sudrebino orą, ir čia, arčiau, aš pajėgiau išskirti kitą, pažįstamesnį, skylančių akmenų garsą. Staiga supratau, kas vyksta. Kažkas šaudė į neįkainojamas pusės milijardų metų amžiaus Burgeso skalūnų fosilijas.

Šaudymas liovėsi kaip tik tuo metu, kai rydai pasiekė rotondą. Mes elgėmės gana triukšmingai: Kristina kalbėjo mobiliuoju telefonu, mūsų žingsniai aidėjo galerijose, o visiškai apstulbę rydai — matyt, jie nebuvo sukūrę šaunamųjų ginklų — susijaudinę kalbėjo tarpusavyje, nepaisydami mano bandymųjuos nutildyti.

Net ir iš dalies apkurtę nuo savo pačių šūvių, žmonės, šaudę į fosilijas, tikrai išgirdo mūsų keliamą triukšmą. Iš parodų salės išniro vienas, po to kitas. Išėjęs pirmasis buvo aplipęs medžio skiedromis ir akmenų nuolaužomis, rankose jis laikė kažkokį pusiau automatinį šautuvą — tikriausiai automatą. Vyras nusitaikė į mus.

Tai pagaliau privertė mus protingai pasielgti. Mes sustingome vietoje. Tačiau aš pažvelgiau į Kristiną ir nebyliai paklausiau, ar jai pavyko prisiskambinti 911 tarnybos operatoriui. Kristina tai patvirtindama linktelėjo galvą ir nežymiai kilstelėjo mobilųjį telefoną, kad iš švytinčio ekrano galėčiau suprasti, jog ji vis dar palaiko ryšį. Ačiū Dievui, kad pagalbos tarnybos operatorius susiprato nutilti, vos tik nutilo Kristina.

— Dieve švenčiausias, — tarė laikantis šautuvą vyras. Jis pusiau atsisuko į savo jaunesnį trumpai apsikirpusį partnerį. — Dieve švenčiausias, pažvelk į šias būtybes.

Vyriškis kalbėjo su pietinių JAV valstijų akcentu.

— Ateiviai, — atsakė trumpaplaukis vyras, tarsi matuodamasis šį žodį lyg drabužį; jis kalbėjo su panašiu akcentu. Po akimirkos, tarsi būtų nusprendęs, jog šis žodis jam tinka, ryžtingiau pakartojo: — Ateiviai.

Žengiau žingsnį į priekį.

— Čia tik jų projekcijos, — paaiškinau. — Iš tiesų ateivių čia nėra.

Forhilnorai bei rydai gal ir skiriasi nuo žmonių, tačiau jie bent jau nebuvo kvailiai ir manęs neužginčijo.

— Kas jūs? — paklausė vyras su šautuvu. — Ką čia veikiate?

— Aš Tomašas Džerichas, — atsakiau. — Esu paleontologijos skyriaus vedėjas čia, — kalbėjau kiek pajėgdamas garsiau, vildamasis, kad 911 operatorius išgirs mano žodžius, jei Kristina dar jam ar jai nepasakė, kur mes esame, — Karališkajame Ontarijo muziejuje.

Žinoma, muziejaus naktinis sargas jau turėjo suprasti, jog kažkas vyksta, ir galbūt taip pat paskambino policijai.

— Šiąnakt čia neturėjo nieko būti, — pastebėjo vyras trumpai kirptais plaukais.

— Mes fotografuojame, — pasakiau. — Norėjome tą padaryti, kai muziejus būna tuščias.

Mūsų grupelę nuo dviejų įsibrovėlių skyrė gal dvidešimt metrų. Parodų salėje galėjo būti trečias, o gal ir ketvirtas, tačiau aš nepastebėjau jokių jų buvimo ženklų.

— Gal galiu paklausti, ką jūs čia veikiate? — įsiterpė Kristina.

— Kas jūs? — paklausė vyras su šautuvu.

— Daktarė Kristina Dorati. Esu muziejaus direktorė. Ką jūs čia veikiate?

Abu vyrai susižvalgė. Ežiuku kirptas vyrukas gūžtelėjo pečiais.

— Naikiname šias melagingas fosilijas.

Jis pažvelgė į ateivius.

— Jūs, ateiviai, atvykote į Žemę, bet klausotės ne tų žmonių. Šie mokslininkai, — šį žodį jis ištarė tarsi spjaudytųsi, — jums meluoja su savo fosilijomis ir visu kitu. Šiam pasauliui šeši tūkstančiai metų, Viešpats jį sukūrė per šešias dienas, ir mes esame jo išrinktieji.

— O Dieve, — atsidusau, šaukdamasis to, kuriuo jie tikėjo, o aš ne. Pažvelgiau į Kristiną. — Tai sukūrimo teorijos šalininkai.

Vyras su automatu pradėjo nekantrauti.

— Pakaks, — pareiškė jis, nusitaikydamas į Kristiną, — meskite tą telefoną.

Kristina padarė kaip liepiama; telefonas žvangėdamas atsitrenkė į marmurines grindis, ir jo atlenkiamas dangtelis atitrūko.

— Mes čia atvykome įvykdyti užduotį, — paaiškino vyras su šautuvu. — Jūs sugulsite ant grindų, o aš baigsiu šią užduotį. Kuteri, saugok juos.

Vyras grįžo į galeriją.

Kitas vyriškis iš švarko kišenės išsitraukė pistoletą. Jis nusitaikė į mus.

— Girdėjote, ką sakė tas vyras. Gulkitės ant grindų.

Kristina nusileido ant grindų. Holusas ir antrasis forhilnoras susirangė taip, kaip dar nebuvau matęs, nuleisdami savo sferinius kūnus taip, kad liestų žemę. Abu rydai stovėjo kaip įbesti, arba apstulbę, arba fiziologiškai nepajėgdami atsigulti.

Aš taip pat neatsiguliau. Nėra jokių abejonių, kad buvau išsigandęs. Širdis daužėsi, jaučiau, kaip suprakaitavo kakta. Tačiau šios fosilijos buvo neįkainojamos, po velnių — vienos svarbiausių visame pasaulyje. Ir būtent aš pasirūpinau, kad jos visos būtų vienoje vietoje viešai eksponuojamos.

Žengiau žingsnį pirmyn.

— Klausykite, — kreipiausi į įsibrovėlį.

Iš galerijos vėl pasigirdo šūvių serija. Atrodė, jog tos kulkos varpo mane; įsivaizdavau, kaip skyla skalūnai ir opabinia, wiwaxia, anomalocaris bei canadia liekanos, išsilaikiusios 500 milijonų metų, sprogdamos virsta dulkių debesiu.

— Nedarykite to, — nuoširdžiai maldavau.

— Nesiartinkite, — įsakė trumpaplaukis vyras. — Likite ten, kur esate.

Įkvėpiau pro burną; nenorėjau mirti, tačiau vis tiek netrukus teks. Ar tai įvyks dabar, ar po kelių mėnesių, taip vis tiek bus. Žengiau dar vieną žingsnį pirmyn.

— Jei vadovaujatės Biblija, — kreipiausi, — tada privalote laikytis Dešimt įsakymų. Ir vienas jų, — žinojau, kad mano argumentas būtų įtikinamesnis, jei žinočiau kuris, — skelbia: „Nežudyk”. — Žengiau dar porą žingsnių vyro link. — Jūs galbūt norite sunaikinti fosilijas, tačiau negaliu patikėti, kad nužudysite mane.

— Nužudysiu, — pareiškė vyras.

Vėl pasigirdo šūviai, lydimi dūžtančio stiklo ir skylančių akmenų garso. Atrodė, jog mano krūtinė tuoj sprogs.

— Ne, — atkirtau, — jūs nenužudysite. Dievas jums šito neatleis.

Vyrukas nukreipė pistoletą į mane; mus skyrė gal penkiolika metrų.

— Aš jau nužudžiau, — pareiškė jis. Jo žodžiai skambėjo kaip išpažintis, ir balse girdėjosi nuoširdus sielvartas. — Toji klinika; tas gydytojas…

Vėl šūviai ir jų garso aidas.

Dieve, pagalvojau. Abortų klinikos sprogdintojai…

Nurijau seiles.

— Tai įvyko atsitiktinai, — bandžiau spėti. — Jūs negalite manęs nušauti šaltakraujiškai.

— Aš tai padarysiu, — pakartojo vyrukas, kurį kitas pavadino Kuteriu. — Tik pastūmėkite mane, ir aš tai padarysiu. Likite savo vietoje!

Jei tik čia nebūtų gyvo Holuso. Jei čia būtų tik jos holografinė projekcija, Holusas galėtų manipuliuoti kietais daiktais nesibaimindama, kad kulkos ją sužalos. Tačiau ji buvo per daug tikra bei pažeidžiama — kaip ir kiti nežemiškieji ateiviai.

Staiga pajutau artėjančius sirenų garsus, kurie muziejaus viduje buvo vos girdimi. Kuteris taip pat privalėjo juos išgirsti. Jis pasuko galvą ir šūktelėjo partneriui:

— „Farai”!

Antrasis vyras išniro iš laikinųjų parodų galerijos. Spėliojau, kiek fosilijų jam pavyko sunaikinti. Vyras pakėlė galvą ir sukluso. Atrodo, jog iš pradžių jis neišgirdo sirenų; be jokios abejonės, šūviai dar tebeaidėjo jam ausyse. Tačiau netrukus jis linktelėjo ir mostelėjęs automatu davė ženklą mums judėti. Kristina atsistojo, du forhilnorai pakėlė savo kūnus nuo grindų.

— Mes iš čia išeisime, — paaiškino vyras. — Susidėkite rankas už galvos.

Pakėliau rankas; Kristina padarė tą patį. Holusas susižvalgė su kitu forhilnorų ir abu taip pat pakėlė savo dvi rankas. Rydai pakartojo mūsų veiksmus truputį vėluodami, jie iškėlė visas keturias rankas ir išskėtė visus dvidešimt tris pirštus. Vyras, kuris buvo ne Kuteris — aukštesnis ir vyresnis — nuvedė mus gilyn į tamsoje skendinčią rotondą. Iš ten aiškiai matėsi stiklinės vestibiulio durys. Penki uniformuoti ypatingų situacijų būrio pareigūnai plušėjo ant laiptų prie stiklinių muziejaus durų. Du turėjo sunkiuosius šautuvus, vienas garsiakalbį.

— Čia policija, — šaukė „faras” su garsiakalbiu. Praėjęs pro du stiklo sluoksnius, garsas buvo iškraipytas. — Pastatas apsuptas. Išeikite pakeltomis rankomis.

Vyras su automatu rankose mostelėjo mums, kad eitume toliau. Keturi ateiviai žengė gale, sudarydami sieną tarp mūsų, esančių viduje, ir lauke susibūrusių policininkų. Dabar pasigailėjau, kad patariau Holusui nusileisti kosminiu keltu Filosofų take. Jei „farai” pastebėtų keltą, jie galbūt suprastų, jog čia ne holografinės ateivių projekcijos, apie kurias skaitė laikraščiuose, o tikri svečiai iš kosmoso. Nes kuris nors karštakošis gali nutarti, jog nukautų du ginkluotus vyrus, stovinčius už ateivių, šaudamas per projekcijas.

Išėjome iš rotondos, pakilome keturiais laipteliais į marmurinę aikštelę, esančią tarp dviejų laiptų, supančių totemų stulpus, ir tada…

Ir tada viskas nuėjo velniop.

Iš rūsio dešinėje esančiais laiptais tyliai sėlino uniformuotas ypatingųjų situacijų būrio pareigūnas, dėvintis apsauginę liemenę ir nešinas koviniu šautuvu. „Farai” gudriai pasielgė, viešai išstatę būrelį prie paradinio įėjimo ir tuo pat metu pasiuntę savo kontingentą pro tarnybinį įėjimą, esantį gatvelėje tarp KOM bei planetariumo.

— J. D.! — sušuko ežiuku kirptas vyras, išvydęs „farą”, — žiūrėk!

J. D. atsuko savo šautuvą ir paleido seriją. „Farą” nubloškė atgal; jis nuriedėjo plačiais akmeniniais laiptais, apsauginė liemenė nuo kulkų įplyšo daugelyje vietų, ir išjos kyšojo balto kamšalo kuokštai.

Kol J. D. dėmesys buvo nukreiptas kitur, ant paradinių laiptų esantiems „farams” kažkaip pavyko atrakinti vienerias duris — tas kurios buvo pačiame krašte iš kairės, žiūrint iš policininkų pusės, skirtas patekti į vidų lankytojams su invalidų vežimėliais; galbūt apsaugininkas davė jiems raktą. Dabar vestibiulyje atsirado du „farai”, besislepiantys už skydų. Vidinės durys nebuvo rakinamos — nebuvo reikalo. Vienas iš pareigūnų ištiesė ranką ir, matyt, paspaudė raudoną mygtuką, atidarantį duris neįgaliems lankytojams. Jos iš lėto atsivėrė. „Farų” siluetus apšvietė gatvės žibintai ir besisukantys raudoni jų automobilių prožektoriai.

— Nejudėti — sušuko J. D. per rotondą, kurios platesnysis skersmuo skyrė mūsų margą grupę nuo policininkų. — Mes turime įkaitus.

„Faras” su garsiakalbiu dabar jau buvo viduje ir jautė poreikį įsakinėti.

— Mes žinome, kad ateiviai netikri, — šaukė jis. Policininko žodžiai aidu atsimušė nuo tamsoje skendinčios rotondos. — Iškelkite rankas ir išeikite.

J. D. nukreipė savo šautuvą į mane.

— Pasakyk jiems, kas esi.

Turint omenyje mano plaučių būklę, rėkti buvo sunku, tačiau pridėjau delnus prie burnos ir iš visų jėgų sušukau:

— Aš esu Tomašas Džerichas, muziejaus saugotojas, — mostelėjau ranka Kristinos pusėn. — O čia Kristina Dorati. Ji yra muziejaus direktorė ir prezidentė.

— Arba mums leisite iš čia saugiai išeiti, arba tiedu mirs, — sušuko J. D.

Du policininkai susigūžė už skydų. Po neilgo pasitarimo iš garsiakalbio vėl pasigirdo:

— Kokios jūsų sąlygos?

Net ir aš supratau, kad policininkas stengiasi laimėti, laiko. Kuteris pažvelgė iš pradžių į pietinius laiptus, vedančius aukštyn, po to į šiaurinius, kurie ir kilo aukštyn, ir leidosi žemyn. Matyt, jam pasirodė, jog ten kažkas juda — tai galėjo būti pelė; tokiame milžiniškame pastate kaip muziejus jų yra gausybė. Kuteris šovė į šiaurinius laiptus. Kulka pataikė į akmeninius laiptus, pažiro nuolaužos, ir…

Ir viena jų pataikė į Barbulkaną, antrąjį forhilnorą.

Ir iš kairės Barbulkano burnos pasigirdo „Ai!”, o iš dešinės „Oi!”

Ir iš vienos jo kojų ištryško ryškiai raudonas kraujas, o į pūslėtą vyniojamą plėvelę panašios odos skiautė atplyšo toje vietoje, kur pataikė atskilęs akmenukas…

Ir Kuteris sudejavo: „O Dieve švenčiausias!”

Ir J. D. atsisukęs aiktelėjo: „Jėzau Kristau”.

Ir jie abu, matyt, tai suprato vienu metu. Ateiviai buvo ne projekcijos; čia ne hologramos.

Jie buvo tikri.

Ir staiga įsibrovėlis suprato, jog užgrobė vertingiausius pasaulio istorijoje įkaitus.

J. D. pasitraukė atgal už mūsų grupelės; matyt, jis suprato, kad į šaudymo lauką patenka ne visi keturi ateiviai.

— Ar jūs tikri? — paklausė J. D.

Ateiviai tylėjo. Mano širdis daužėsi. J. D. nukreipė savo automatinį šautuvą į kairę vieno iš rydų koją.

— Vienas šio šautuvo šūvis visiškai nuneš tavo koją.

Jis luktelėjo, kad rydas suvoktų šiuos žodžius.

— Dar kartą klausiu: ar jūs tikri?

Čia prabilo Holusas:

— „Jie” „tikri”. „Mes” „visi” „esame” „tikri”.

Pasitenkinimo šypsena sušvito J. D. veide.

— Tai ne ateivių projekcijos, — sušuko jis policininkams. — Jie tikri. Mes turime šešis įkaitus. Noriu, kad jūs, „farai”, pasitrauktumėte. Jei tik pastebėsiu, jog bandote apmulkinti, nušausiu vieną įkaitą — ir tai bus ne žmogus.

— Tu nenori būti žmogžudys, — per megafoną sušuko policininkas.

— Aš ir nebūsiu žmogžudys, — atšovė J. D. — Žmogžudystė yra nužudyti kitą žmogų. Tau nepavyks rasti nė vieno, kuris mane tuo apkaltintų. O dabar visiškai pasitraukite, kitaip šie ateiviai žus.

— Pakaks ir vieno įkaito, — įkalbinėjo tas pats policininkas. — Paleisk penkis, ir mes pasikalbėsim.

J. D. ir Kuteris susižvalgė. Šešių įkaitų grupė buvo neparanki; jiems bus lengviau kontroliuoti padėtį, jei nereikės rūpintis tokiu dideliu skaičiumi. Antra vertus, jei šeši įkaitai sustotų rateliu, o J. D. ir Kuteris būtų jo viduryje, jie galėtų apsisaugoti nuo snaiperių, šaudančių beveik iš bet kurio kampo.

— Ne, — sušuko J. D. — Jūs, vyručiai, esate lyg ir specialusis būrys, tiesa? Tad čia tikriausiai atvykote mikroautobusu. Norime, kad pasitrauktumėte toli nuo muziejaus ir paliktumėte tą mikroautobusą užvestu varikliu ir su rakteliais viduje. Mes juo važiuosime į oro uostą su tiek ateivių, kiek jų tilps į mikroautobusą, ir norime, jog ten mūsų lauktų lėktuvas, kuris nuskraidins, — čia J. D. užsikirto, — kuris nuskraidys ten, kur mes nuspręsime.

— Mes negalime to padaryti, — per megafoną atsakė policininkas.

J. D. gūžtelėjo pečiais.

— Jei jūs visi dar čia būsite, kas šešiasdešimt sekundžių nužudysiu po vieną ateivį.

Jis atsisuko į ežiuku kirptais plaukais vyrą:

— Kuteri?

Kuteris linktelėjo, pažvelgė į savo laikrodį ir pradėjo skaičiuoti atvirkščia tvarka:

— Šešiasdešimt. Penkiasdešimt devyni. Penkiasdešimt aštuoni.

Policininkas su megafonu atsigręžė su kažkuo pasitarti. Mačiau, kaip jis kažkur rodo ranka, matyt, kryptį, kuria turėtų pėsčiomis pasitraukti jo pajėgos.

— Penkiasdešimt šeši. Penkiasdešimt penki. Penkiasdešimt keturi.

Holuso akių stiebeliai liovėsi lingavę ir sustingo didžiausiu nuotoliu vienas nuo kito. Jau anksčiau buvau ją matęs šitaip elgiantis, kai Holusas išgirsdavo kažką įdomaus. Kad ir kas tai būtų, aš dar negirdėjau.

— Penkiasdešimt du. Penkiasdešimt vienas. Penkiasdešimt.

Policininkai ėjo laukan iš stiklinio vestibiulio, tačiau darė tai labai triukšmingai. Tas, kuris buvo su megafonu, be paliovos kartojo:

— Gerai. Gerai. Mes pasitraukiame.

Jo sustiprintas balsas aidėjo visoje rotondoje.

— Mes išeiname.

Ir tuo metu aš išgirdau garsą, kurį pirma išgirdo Holusas: tylų dundesį. Kairėje esantis liftas šachtoje leidosi žemyn; kažkas iškvietė liftą į rūsį. Policininkas su megafonu specialiai stengėsi užgožti šį garsą.

— Keturiasdešimt vienas. Keturiasdešimt. Trisdešimt devyni.

Tam, kuris įlips į liftą, tai reikš savižudybę, pagalvojau; J. D. ištaškys keleivį, kai tik metalinės durys prasiskirs ir pradės slinkti į šalis.

— Trisdešimt vienas. Trisdešimt. Dvidešimt devyni.

— Mes išeiname, — šaukė „faras”, — jau einame.

Liftas vėl ėmė kilti aukštyn. Virš durų buvo kvadratinių aukšto rodiklių eilė — B, 1,2,3 — rodanti, kuriame aukšte šiuo metu yra liftas. Išdrįsau vogčiomis dirstelėti į ją. Tik ką sumirksėjo „1” ir užsidegė „2”. Puiku! Arba tas, kuris buvo lifte, žinojo, kad antrame aukšte yra balkonai, išeinantys į rotondą, arba KOM apsaugos darbuotojas, įleidęs policininkus, jam tą pasakė.

— Aštuoniolika. Septyniolika. Šešiolika.

Kai užsidegė „2”, aš pasistengiau nuslopinti atsidarančių durų garsą, triukšmingai nusikosėdamas; jei šiuo metu man kas nors gerai pavykdavo, tai buvo kosulys.

Skaičius „2” vis dar tebedegė, durys jau privalėjo atsidaryti, tačiau J. D. ir Kuteris to neišgirdo. Tikriausiai vienas ar daugiau ginkluotų policininkų dabar išlipo antrame aukšte, kuriame buvo Dinozaurų ir Atradimų galerijos.

— Trylika. Dvylika. Vienuolika.

— Gerai, — šaukė specialiojo būrio pareigūnas su megafonu, — gerai. Mes išeiname.

Iš tokio nuotolio negalėjau įžiūrėti, ar jis akimis ieško aptemdytame balkone esančių pareigūnų. Mes vis dar buvome prie lifto; nedrįsau pakelti akių, kad neišduočiau vienu aukštu aukščiau esančių žmonių.

— Devyni. Aštuoni. Septyni.

Raudonos šviesos ant policijos automobilių stogų, kurios sklaidėsi rotondoje, ėmė trauktis; vienas prožektorių komplektas — tikriausiai specialiosios paskirties būrio mikroautobuso — vis dar tebesisuko.

— Trys. Du. Vienas.

Žvilgtelėjau į Kristiną. Ji beveik nepastebimai linktelėjo; Kristina taip pat suprato, kas čia vyksta.

— Nulis! — sušuko Kuteris.

— Gerai, — tarė J. D. — Išeikime.

Didžiąją laiko dalį per pastaruosius septynis mėnesius praleidau galvodamas, kaip reikės mirti, tačiau nemaniau, jog prieš mirdamas pamatysiu, kaip miršta kažkas kitas. Širdis dunksėjo tarsi kūjiniai grąžtai, kuriais mes šaliname suakmenėjusias apnašas. Supratau, jog J. D. liko gyventi tik kelios sekundės.

Jis mus sustatė pusračiu, kad sudarytume biologinį skydą jam ir Kuteriui.

— Judinkitės, — įsakė J. D.

Nors buvau atsisukęs į jį nugara, neabejojau, kad J. D. mojuoja savo dideliu šautuvu į kairę ir į dešinę, pasiruošęs, jei prireiks, šaudyti lanku.

Ėmiau žingsniuoti pirmyn; man iš paskos sekė Kristina, forhilnorai ir rydai. Išėjome iš nuosvyros, atkertančios erdvę prie lifto, ir keturiais laipteliais nulipome į pačią rotondą. Aš pradėjau eiti plačiomis marmurinėmis grindimis, vedančiomis įėjimo link.

Prisiekiu, jog iš pradžių palei savo pliką galvą pajutau tekštelėjimą ir tik po to išgirdau iš viršaus atsklidusį kurtinantį šūvį. Apsisukau. Sunku buvo ką nors įžiūrėti; šviesa į rotondą sklido iš Džordžo Vestono galerijos, iš gatvės pro stiklines vestibiulio duris bei vitražo langus virš jo. J. D. galva buvo perskelta tarsi melionas, o kraujas išsitaškęs visur, taip pat ir ant manęs bei ateivių. Jo lavonas truktelėjo į priekį, link manęs, o automatinis šautuvas tarškėdamas nuriedėjo grindimis.

Antrasis šūvis beveik sutapo su pirmuoju, tačiau jis nebuvo visiškai sinchroniškas; galbūt tamsoje skendinčiame balkone viršuje du pareigūnai — atrodo, kad jų buvo ne mažiau kaip du — nematė vienas kito. Trumpaplaukis Kuteris laiku spėjo patraukti galvą ir staiga puolė pirmyn, bandydamas nutverti J. D. šautuvą.

Jam kelią pastojo rydas; Kuteris jį parvertė. Snaiperis tikriausiai negalėjo aiškiai matyti Kuterio, nes jam trukdė išsikėtojęs ant grindų ir besiblaškantis ateivis.

Mane apėmė šokas; jaučiau, kaip per kaklą laša J. D. kraujas. Staiga rydas, kuris vis dar tebestovėjo, pakilo į orą. Žinojau, kad jis segi prietaisą, leidžiantį patogiai vaikščioti, veikiant Žemės gravitacijos jėgai; nežinojau, jog šis prietaisas yra toks galingas, kad leistų ateiviui skraidyti.

Kitas forhilnoras paspyrė šautuvą, ir tas sukdamasis nuskriejo gilyn į rotondą. Kuteris tebebandė iki jo nuropoti. Pargriuvęs rydas stojosi ant kojų. O skraidantis jo tėvynainis buvo pakilęs nuo žemės tris metrus.

Kuteriui pavyko sučiupto šautuvą ir jis, pargriuvęs ant šono, ėmė šaudyti į tamsoje skendinčius balkonus. Jis be paliovos spaudė gaiduką, skleisdamas švino lankus. Kulkos pataikė į devyniasdešimties metų akmens raižinius, ir skeveldros nuo jų pažiro ant mūsų.

Antrasis rydas taip pat pakilo į orą. Pabandžiau pasislėpti už vieno iš sienos fragmentų, apibrėžiančių rotondos kraštus. Holusas irgi nuskubėjo, tačiau į priešingą pusę, ir netrukus, didžiai mano nuostabai, pasiekė aukštesnįjį totemo stulpą. Ji sulenkė savo šešias kojas ir nuo laiptų peršoko ant stulpo, apsivydama aplink jį įvairiomis savo galūnėmis. Tada Holusas ėmė sparčiai ropštis totemu. Netrukus ji dingo iš akių; Holusas stulpu galėjo užsiropšti iki pat trečio aukšto. Džiaugiausi, kad ji pagaliau saugi.

— Gerai, — suriko Kuteris savo pietietišku akcentu ir paeiliui nukreipė automatą į Kristiną, antrąjį forhilnorą ir mane. Jo balsas iš panikos skambėjo aštriai. — Gerai, jūs visi. Niekas nejudėkite.

Į vestibiulį vėl sugrįžo „farai”, jų taip pat buvo balkone, du rydai tarsi patrakę angelai skraidė po rotondą, vienas forhilnoras stovėjo šalia manęs, o iš J. D. lavono kraujas sruvo ant rotondos marmurinių grindų dulkių, dėl ko grindys pasidarė slidžios.

— Liaukitės, — sušuko Kristina Kuteriui, — ar nematote, kad esate apsuptas?

— Užtilk! — atkirto Kuteris. Buvo akivaizdu, kad be J. D. vyrukas yra sutrikęs. — Užtilk, po velnių!

Ir tada labai nustebau išgirdęs pažįstamą dvitonį pypsėjimą. Holoforminis projektorius, kurį visą laiką nešiojausi kišenėje, davė ženklą, kad netrukus įsijungs.

Kuteris pasitraukė po balkono atbraila; jis nebegalėjo matyti snaiperių, tačiau ir snaiperiai nematė jo. Visu dydžiu išniro Holuso atvaizdas, jo buvo beveik neįmanoma atskirti’nuo tikro ateivio. Kuteris atsisuko; jį buvo apėmusi panika, ir atrodo, jog vyrukas nepastebėjo, kad staiga vėl atsirado dingęs forhilnoras.

— Kuteri, — kreipėsi forhilnoro atvaizdas, drąsiai žengdamas pirmyn. — Aš esu Holusas.

Kuteris akimirksniu nukreipė į ją savo automatą, bet forhilnoras vis labiau priėjo artinosi. Mes visi pradėjome trauktis. Mačiau, kaip sutriko vestibiulyje esantys policininkai; Holusas įsiterpė tarp jų ir Kuterio.

— Jūs dar nieko nenušovėte, — aiškino Holusas, kurios žodžiai skambėjo kaip širdžių-dvynių dūžiai. — Matėte, kas atsitiko jūsų draugui; neleiskite, kad ir jus ištiktų toks pat likimas.

Mojavau rankomis, tikėdamasis, kad kiti tamsoje tai pamatys; norėjau, jog visi išsisklaidytų, ir nė vienas iš mūsų nebūtų linijoje, jungiančioje Kuterį ir Holusą.

— Atiduokite man ginklą, — paprašė Holusas. Dabar ji buvo už keturių metrų nuo Kuterio. — Paleiskite jį iš rankų, ir mes visi iš čia išvyksime gyvi.

— Pasitrauk! — suriko Kuteris.

Holusas tebesiartino.

— Atiduok man ginklą, — pakartojo ji.

Kuteris įnirtingai papurtė galvą.

— Mes tik norėjome jums, ateiviams, parodyti, kad tai, ką sako šie mokslininkai, nėra tiesa.

— Aš tą suprantu, — pritarė Holusas, žengdama dar vieną žingsnį į priekį. — Ir noriai jus išklausysiu. Tik atiduokite ginklą.

— Žinau, kad jūs tikite Dievą, — tęsė Kuteris, — tačiau dar nesate išganyti.

— Išklausysiu viską, ką man norite pasakyti, — užtikrino Holusas, sėlindama į priekį, — bet tik tada, jei paleisite iš rankų ginklą.

— Įsakykite visiems „farams” išsinešdinti, — pareikalavo Kuteris.

— Jie iš čia neišeis, — atšovė Holusas, šešiomis savo kojomis dar priartėdama prie vyro.

— Nesiartink arba šausiu, — perspėjo Kuteris.

— Jūs nenorite nieko nušauti, — atkirto Holusas, vis dar tebesiartindama, — juo labiau tikinčiojo.

— Prisiekiu, kad nužudysiu tave.

— Nenužudysite, — ginčijosi Holusas, dar labiau sumažindama juos skiriantį atstumą.

— Nejudėk! Perspėju!

Šešios apvalios pėdos dar truputį pajudėjo į priekį.

— Dieve, atleisk man, — ištarė Kuteris ir…

…ir paspaudė gaiduką.

Ir iš šautuvo išlėkė kulkos…

Ir jos pervėrė Holuso atvaizdą…

Ir jėgų laukai, sudarantys imituojamą kūną, sulėtino kulkas, vis labiau jas stabdydami, kol kulkos išėjo kitoje atvaizdo pusėje. Kulkos tebeskriejo rotonda, paraboliškomis trajektorijomis nulėkė dar maždaug du metrus ir barškėdamos nukrito ant grindų.

Atvaizdas žengė į priekį, jėgų laukų rankomis pačiupo šautuvą už vamzdžio, kuris dabar buvo per karštas, ir joks gyvas kūnas nebūtų pajėgęs jo išlaikyti.

Tikrasis Holusas, esantis viršuje, greičiausiai trečiame aukšte, trūktelėjo rankas į save, ir jos atvaizdas čia, vestibiulyje, pakartojo tą patį judesį. Kuteris, apstulbęs, jog būtybė, kurią jis ką tik išvarpė kulkomis, tebėra gyva, paleido šautuvą. Atvaizdas apsisuko ir skubiai pasitraukė.

Policininkai įsiveržė į vestibiulį ir…

Dabar šito nebereikėjo. Visiškai nereikėjo.

Vienas iš „farų” iššovė.

Kuteris susvirduliavo atatupstas, o burna iš nuostabos susidėliojo idealia „O” raidės forma. Jis atsitrenkė į sienos fragmentą ir susmuko tamsoje. Kraujo dryžė tarsi paukščio pėdsakas nusidriekė grindimis jam iš paskos.

Ir jo galva nusviro į vieną pusę.

Ir jis iškeliavo susitikti su savo kūrėju.

29

Policininkai ištisas valandas klausinėjo Kristiną ir mane, tačiau keturiems ateiviams leido nedelsiant grįžti į pagrindinį laivą pasirūpinti Barbulkano žaizda. Galiausiai parvažiavau namo taksi— už trisdešimt dolerių, įskaitant arbatpinigius — ir dar dvi valandas neužmigau, nes pasakojau Siuzanai viską, kas įvyko.

— O Dieve, — kartojo ji be paliovos, — o Dieve, tave galėjo nužudyti.

— Holusas mane išgelbėjo. Ji visus išgelbėjo.

— Jei tik pasitaikys proga, aš nuoširdžiausiai apkabinsiu tą didelį vorą, — šypsodamasi pažadėjo Siuzana.

Aš taip pat nusišypsojau ir pabučiavau žmoną. Tačiau jaučiausi visiškai išsekęs. Akyse raibuliavo, svaigo galva.

— Atleisk, brangioji, — atsiprašiau, — bet aš privalau pamiegoti.

Siuzana linktelėjo, pabučiavo mane dar kartą, ir mes patraukėme į savo kambarį.

Miegojau iki dešimtos valandos ryto. Susišaudymas įvyko per vėlai, kad jį aprašytų rytiniai laikraščiai, tačiau Siuzana pasakė, kad ir „Pusryčių televizijos”, ir „Rytinės Kanados” laidose ši žinia buvo svarbiausia. Siuzana nevažiavo į darbą ir liko namie, kad būtų šalia, kai atsibusiu. Kai išsiropščiau iš lovos, Rikis jau buvo išvykęs į mokyklą.

Į KOM pavyko nukakti tik maždaug vidudienį. Laimei, kadangi tai buvo pirmadienis, muziejus buvo uždarytas lankytojams, ir ūkio skyrius galėjo viską sutvarkyti; kai atvykau, skyriaus darbuotojai dar tebeplovė marmurines rotondos grindis. Tuo tarpu Džonsis ir visi jo preparatoriai buvo Garfildo Vestono salėje gelbėdami tai, kas liko iš suskaldytų skalūnų. Į pagalbą skrido ir keli paleontologai iš Smitsonian muziejaus; jų buvo tikimasi sulaukti dienos pabaigoje.

Nukeliavau į savo kabinetą ir susmukau kėdėje, trindamas smilkinius bei bandydamas atsikratyti galvos skausmo, su kuriuo pabudau. Netrukus po to, kai atsisėdau, supypsėjo holoforminis projektorius, ir išdygo Holuso atvaizdas.

Pakilau iš kėdės. Galvoje dunksėjo.

— Kaip jaučiatės? — susirūpinęs paklausiau.

Forhilnoro kūnas sulingavo.

— Esu pavargusi. Blogai miegojau, nors laivo gydytoja ir davė vaistų.

Užjausdamas palingavau galva.

— Aš taip pat blogai miegojau; galvoje be paliovos girdėjau šūvių aidą, — susiraukiau ir vėl atsisėdau. — Sako, jog vyks tyrimas. Policininkams tikriausiai buvo nebūtina nušauti Kuterį.

Holuso akių stiebeliai sujudėjo taip, kaip dar nebuvau matęs.

— Nejaučiu jam didelės užuojautos, — pasakė ji. — Jis sužeidė Barbulkaną ir bandė nužudyti mane. — Holusas nutilo. — Kiek žalos padaryta Burgeso skalūnams?

Lėtai palingavau galva.

— Pirmose penkiose dėžėse viskas sunaikinta, — atsakiau, — įskaitant ir tą, kurią jūs skenavote.

Pagalvojus apie netektį, mane supykino; tai buvo ne tik svarbiausios pasaulyje fosilijos, bet ir geriausiai išsilaikiusios, vaiduokliškai gražios būtybės, beveik nežemiškos išvaizdos. Jų žalojimas buvo barbarizmas, šventvagystė.

— Žinoma, fosilijos buvo apdraustos, — tęsiau, — tad ir KOM, ir Smitsonian muziejus gaus daugybę pinigų, tačiau pavyzdžių neįmanoma pakeisti.

— Tam tikra prasme mums pasisekė, — tarė Holusas. — Tikriausiai jie pradėjo šaudyti į dėžę, kurią skenavome, būtent todėl, kad jos stiklinis dangtis buvo pakeltas. Skenavimas buvo dalinai baigtas, tad bent kelis pavyzdžius bus galima atkurti. Aš pasirūpinsiu, kad jums būtų pagamintos kopijos.

Linktelėjau, žinodamas, jog kopijos, kad ir kokios tikroviškos bei tikslios būtų, niekada neatstos originalų.

— Ačiū.

— Tai baisus praradimas, — apgailestavo Holusas. — Tokių kokybiškų fosilijų neteko matyti jokiame kitame pasaulyje. Jos buvo iš tiesų…

Ji nutilo, nebaigusi sakinio, o atvaizdas sustingo vietoje, tarsi kažkokie įvykiai būtų atitraukę tikrojo Holuso, esančio sinchroniškoje orbitoje pagrindiniame laive, dėmesį.

— Holusai? — kreipiausi ne per daug jaudindamasis; matyt, kuris nors įgulos narys jos kažko paklausė.

— Minutėlę, — atsakė atvaizdas, vėl sujudėdamas.

Holusui su kažkuo kalbant, išgirdau kelias dainingas frazes forhilnorų kalba, o po to atvaizdas vėl sustingo.

Nekantriai atsidusau. Tai buvo blogiau nei laukti, kol kas nors paims telefono ragelį: prakeiktas atvaizdas užėmė didžiąją kabineto dalį. Nuo savo rašomojo stalo paėmiau žurnalą — paskutinį „Naujojo mokslininko” numerį; skyriui užsakytas egzempliorius pirmiausia patekdavo pas mane, o vėliau keliaudavo pagal rangą žemyn. Vos tik jį atsiverčiau, Holuso atvaizdas vėl ėmė judėti.

— Siaubinga žinia, — pranešė ji, ištardama po žodį kiekviena burna. Jos balsas buvo keistai prislopintas. — O Dieve, tai siaubinga žinia.

Padėjau žurnalą.

— Ką?

Holuso akių stiebeliai siūbavo pirmyn ir atgal.

— Mūsų pagrindiniam laivui netrukdo jūsų planetos atmosferos išsklaidyta šviesa; net dienos metu „Merelko” davikliai aiškiai mato žvaigždes. Ir viena jų…

Palinkau savo kėdėje į priekį.

— Taip? Taip?

— Viena tų žvaigždžių pradėjo virsti — vėl pamiršau tą žodį. Kai didžiulė žvaigždė sprogsta?

— Supernova, — pasufleravau.

— Taip.

— Tai bent.

Pamenu 1987 metais planetariume kilusį susižavėjimą, kai Janas Šeltonas iš Toronto universiteto Didžiajame Magelano Debesyje atrado supernovą.

— Nuostabu.

— Tai nėra nuostabu, — paprieštaravo Holusas. — Pradėjusi sprogti žvaigždė yra Alfa Orionis.

— Betelgeizė? — pasitikrinau. — Betelgeizė pradėjo virsti supernova?

— Teisingai.

— Ar esate tikra?

— Nėra jokių abejonių, — atsakė gana drebančiu balsu, sklindančiu iš abiejų burnų, forhilnorė. — Ji jau dabar šviečia daugiau nei milijoną kartų ryškiau negu normaliai, ir žvaigždės ryškumas tebedidėja.

— O Dieve, — sudejavau, — aš… aš turiu paskambinti Donaldui Čenui. Jis žinos, kam reikia pranešti. Yra centrinis astronominių telegramų biuras ar kažkas panašaus…

Paėmiau telefoną ir surinkau Čeno vidaus numerį. Jis atsiliepė po trečio skambučio, dar vienas, ir būtų įsijungęs atsakiklis.

— Donai, — kreipiausi į jį, — čia Tomas Džerichas. Holusas man sako, jog Betelgeizė ką tik virto supernova.

Ragelyje kurį laiką tvyrojo tyla.

— Betelgeizė yra — buvo — rimčiausia kandidatė virsti supernova, — atsakė Donas, — tačiau niekas tiksliai nežinojo, kada tai įvyks. — Jis nutilo ir vėliau pridūrė, tarsi tik ką būtų kažką suvokęs: — Ar Holusas sakė, jog tai Betelgeizė? Alfa Orionis?

— Taip.

— Klausyk, ar Holusas įsitikinusi? Absoliučiai įsitikinusi?

— Taip, ji tvirtina, jog yra dėl to tikra.

— Po velnių, — tarė Čenas į ragelį, tačiau nemanau, jog šie žodžiai buvo skirti man. — Po velnių.

— Kas yra? — paklausiau.

Čeno balsas buvo įsitempęs.

— Nagrinėjau Holuso atsiųstus duomenis apie supernovas, ypač tuos, kuriuose kalbama apie gama spinduliavimą. Mes turėjome nepatikimus duomenis apie paskutinę supernovą, atrastą 1987 metais; ji susikūrė prieš mums pradedant naudoti specializuotus gama spindulių stebėjimo palydovus — Komptono palydovas buvo paleistas tik 1991 metais. Vieninteliai duomenys apie supernovos 1987 A gama spinduliavimą buvo gauti iš „Maksimaliosios Saulės misijos” palydovo, kuris nebuvo skirtas stebėti už galaktikos ribų.

— Na, ir kas?

— O tas, kad supernovos gama spinduliavimas yra kur kas intensyvesnis, nei manėme; tą patvirtina Holuso duomenys.

— Ir? — paklausiau. — Ką tai reiškia?

Pažvelgiau į Holusą kuri itin smarkiai siūbavo; dar nebuvau matęs jos tokios nusiminusios.

Čenas giliai atsiduso, ir šis garsas nudundėjo telefono linija.

— Tai reiškia, jog mūsų atmosfera bus jonizuota, ir ozono sluoksnis išnyks, — jis trumpam nutilo. — Tai reiškia, jog mes visi žūsime.

Rikis Džerichas buvo už daugelio kilometrų į šiaurę nuo KOM Čerčilio viešosios mokyklos žaidimų aikštelėje. Buvo įpusėjusi devyniasdešimties minučių pietų pertrauka; kai kurie klasės draugai išvažiavo pietauti į namus, tačiau Rikis valgydavo mokykloje, salėje, kur vaikams per „CFTO” kanalą buvo leidžiama žiūrėti „Flinstounus”. Suvalgęs sumuštinį su virta dešra bei obuolį, Rikis išbėgo į žole apaugusį kiemą. Čia vaikštinėjo mokytojai, išskirdami peštukus, pūsdami nubrozdintus kelius ir darydami visa kita, ką mokytojai privalo daryti. Rikis pažvelgė į dangų. Kažkas jame ryškiai švietė.

Jis prabėgo pro vaikams laipioti sumontuotą konstrukciją ir susirado savo mokytoją.

— Panele Kohan, — kreipėsi vaikas, timptelėdamas mokytojai už sijono, — kas ten?

Mokytoja prisidengusi delnu akis pažvelgė ten, kur rodė Rikis.

— Tai tik lėktuvas, Riki.

Rikis Džerichas buvo ne iš tų, kurie kaipmat puola ginčytis su savo mokytojomis. Tačiau berniukas papurtė galvą.

— Ne, — paprieštaravo Rikis, — čia ne lėktuvas. Jis nejuda.

Mano mintys sukosi kaip pašėlusios, o skrandį kamavo spazmai. Aušo nauja diena, ne tik Torontui, bet ir visam Paukščių Takui. Tiesą sakant, net stebėtojai tolimose galaktikose būtinai pastebės stiprėjantį ryškumą kai prabėgs pakankamai laiko, kad juos pasiektų šviesa. Tai pralenkė net lakiausią vaizduotę. Betelgeizė iš tikrųjų ėmė virsti supernova.

Paskambinęs Donui, įjungiau mikrofoną, ir jie su Holusu ėmė aptarinėti padėtį, o aš retkarčiais įsiterpdavau, užduodamas man keliančius nerimą klausimus. Štai kas, mano supratimu, vyko: kiekvienoje labai aktyvioje žvaigždėje vyksta vandenilio ir helio sintezė, kurios metu susikuria vis sunkesni elementai. Tačiau jei žvaigždė yra pakankamai didelė, sintezės reakcijų grandinei pasiekus geležį, energija pradedama ne išskirti, o sugerti, dėl ko susiformuoja geležies branduolys. Žvaigždė tampa per tanki, kad išlaikytų pusiausvyrą: vidinės sintezės sukeltas sprogstamas atostūmis nebepajėgia atsverti milžiniškos tempimo jėgos, kurią sukelia pačios žvaigždės gravitacija. Branduolys sprogsta, o atomų branduoliai sutraiškomi, ir susidaro tik dvidešimties kilometrų skersmens, tačiau kelis kartus didesnis už Saulės masę tūris. Ir kai vandenilis bei helis iš išorinių žvaigždės sluoksnių staiga atsitrenkia į šį naują, kietą paviršių, akimirksniu įvyksta sintezė. Sintezės sukeltas sprogimas ir susidūrimo smūgio banga sklinda atgal, suardo dujinę žvaigždės atmosferą ir sukelia radijo triukšmų audrą, šviesą, karštį, rentgeno spindulius, kosminius spindulius bei neutrinus — ši mirtį nešanti šlapdriba sklinda visomis kryptimis, besiplečiantis sferinis mirties ir naikinimo kamuolys ima šviesti ryškiau nei visos galaktikos žvaigždės paimtos kartu — atsiranda supernova.

Ir tai, matyt, kaip tik dabar vyko Betelgeizėje. Žvaigždės skersmuo sparčiai plėtėsi; po kelių dienų jis bus didesnis nei visa Saulės sistema.

Kurį laiką Žemė bus apsaugota: mūsų atmosfera neleis, kad pradinė banga pasiektų paviršių. Tačiau mums teks patirti daugiau. Kur kas daugiau.

Savo kabinete įsijungiau tik žinias transliuojančią „CFTR” radijo stotį. Kai per Žemės televizijos ir radijo stotis pradėjo skelbti šią žinią, kai kurie žmonės puolė slėptis olose ir kasyklų šachtose, Tačiau tai nepadės. Artinosi pasaulio pabaiga — ir ji ateis triukšmingai, o ne patyliukais.

Šiuo metu besilankantiems forhilnorams bei rydams, galbūt su keliais keleiviais žmonėmis, gal ir pavyks jos išvengti, bent kurį laiką; jie galės savo erdvėlaivį manevruoti taip, kad didžioji planetos dalis būtų tarp erdvėlaivio bei Betelgeizės ir taptų trylikos tūkstančių kilometrų storio akmenų bei geležies skydu. Tačiau jiems nepavyks pabėgti nuo besiplečiančio mirties kamuolio; „Merelkui” prireiks ištisų metų, kad priartėtų prie šviesos greičio.

Bet net jei laivui pavyktų išsigelbėti, forhilnorų ir rydų planetoms tai nepavyks; netrukus jas užklups ta pati naikinanti banga. Prieš šešiasdešimt penkerius milijonus metų susidūrusių su Sol III, Beta Hydri III ir Delta Pavonis II asteroidų smūgiai buvo palyginti nedideli, tarsi plėštinės žaizdos, kurias ekosistemos užgydė per kelis dešimtmečius.

Tačiau šį kartą nebus laiko žaizdoms gydyti. Tai bus šeštasis masinis išnykimas, kurį patirs visi trys pasauliai. Ir visiškai nesvarbu, ar šioje Saulės sistemoje biologinė gyvybė atsirado ne Žemėje, o Marse, ar ji tikrai daugelį kartų buvo atsiradusi forhilnorų pasaulyje ir ar rydai apskritai žino, kad tai bus šeštasis masinis išnykimas.

Nes šiam pasauliui tai bus taip pat paskutinis masinis išnykimas, baigiamasis skyrius, visiškas rašymo lentelės ištrynimas, paskutinis posūkis Gyvybės žaidime.

30

Ką žmogus veikia paskutinėmis gyvenimo akimirkomis? Kitaip nei dauguma iš šešių milijardų žmonių, tik ką išgirdusių mirties nuosprendį, aš iš tiesų ruošiausi savo baigčiai. Tačiau tikėjausi, kad ji ateis lėčiau, kai aš gulėsiu ligoninės lovoje, o šalia bus Siuzana, galbūt brolis Bilas, keli draugai ir gal net drąsuolis mažasis Rikis.

Tačiau Betelgeizės sprogimas buvo visiškai netikėtas; mes nenujautėme, kad jis įvyks. Na, taip, kaip sakė Holusas, mes žinojome, kad galiausiai Betelgeizė tikrai virs supernova, bet nebuvo jokio pagrindo tikėtis, jog tai įvyks būtent dabar.

Pasak radijo parnešimų, Toronto požeminių traukinių sistema jau buvo kimšte prikimšta žmonių. Žmonės leidosi į metro stotis, lipo į traukinių vagonus, tikėdamiesi apsisaugoti po žeme. Jie nesutiko išlipti iš traukinių net paskutinėse linijų stotyse.

O prie KOM esantys keliai virto automobilių stovėjimo aikštelėmis, tikra kamšatimi. Kaip ir visi kiti, norėjau būti kartu su savo šeima, tačiau, atrodo, tai buvo neįmanoma. Kelis kartus bandžiau prisiskambinti Siuzanai į darbą, bet išgirsdavau tik trumpus signalus.

Žinoma, mirtis neateis akimirksniu. Prabėgs savaitės, o gal net mėnesiai, kol ekosistema žus. Šiuo metu Žemės ozono sluoksnis saugojo mus nuo aukštos energijos fotonų ir, žinoma, didelių įgreitintų dalelių, keliaujančių lėčiau už šviesą, liūtis mūsų dar nepasiekė. Tačiau netrukus iš Betelgeizės sklindanti banga sunaikins ozono sluoksnį, ir intensyvi radiacija, sukelta sprogstančios žvaigždės bei mūsų saulės, pasiekusi paviršių suardys gyvus audinius. Neabejoju, kad prieš pabaigą galėsiu būti kartu su žmona ir sūnumi. Bet atrodo, jog kol kas man draugiją sudarys ateivio atvaizdas.

Pirmasis sprogimas Betelgeizėje jau suardė palydovinius tarpmiestinius telefono tinklus, tad neturėjau stebėtis, kad Holuso atvaizdas periodiškai išnykdavo ir vėl pasirodydavo, nes iš Oriono sklindanti elektromagnetinė kakofonija trikdė ryšį tarp tikrosios Holuso, esančios virš Ekvadoro, ir jos holografinės dublerės čia, Toronte.

— Norėčiau būti kartu su Siuzana, — pasiguodžiau, per rašomąjį stalą, užverstą nebaigtais darbais, žvelgdamas į forhilnorą.

Mano nuostabai Holusas pakėlė balsą — anksčiau to niekada nebuvau girdėjęs.

— Jūs bent prieš pabaigą galėsite pamatyti savo šeimą. Manote, kad tai jūs esate toli nuo namų? Aš net negaliu susisiekti su savo vaikais. Jei Betelgeizė smogia į Žemę tokia baisia jėga, ji taip pat smogs ir į Beta Hydri III. Aš net negaliu atsisveikinti su Kasoldu ir Pyldon per radijo ryšį, ne tik dėl stiprių trikdžių — radijo signalas jų nepasieks ištisus dvidešimt ketverius metus.

— Atleiskite, — atsiprašiau, — nepagalvojau.

— Tikrai nepagalvojote, — taip piktai atšovė Holusas, kad iš jos burnos ištyško holografinės seilės. Tačiau netrukus ji truputį nusiramino. — Prašau atleisti, — teisinosi ji, — tiesiog labai myliu savo vaikus. Kai žinau, kad jie ir visa mano rasė žus…

Pažvelgiau į savo draugę. Ji ir taip jau labai ilgai buvo toli nuo savo pasaulio — daugelį metų nežinojo, kas vyksta namie. Kai Holusas išvyko į savo didžiąją kelionę po aštuonias žvaigždžių sistemas, jos sūnus ir duktė jau buvo suaugę, o dabar tikriausiai yra vidutinio amžiaus, biologiškai galbūt net senesni už Holusą, nes ji didžiąją kelionės dalį keliavo reliatyvumo teorijai paklūstančiu greičiu.

Kai pagalvoji, viskas yra kur kas blogiau. Betelgeizė yra šiauriniame Žemės danguje, o Beta Hydri — pietiniame, vadinasi, Žemė yra tarp šių dviejų žvaigždžių. Kol Betelgeizės augantį ryškumą pastebės Betoje Hydri III, praeis keleri metai — tačiau nėra jokios galimybės į šį pasaulį nusiųsti perspėjimo signalą; niekas šios planetos nepasieks greičiau nei piktieji iš Betelgeizės sklindantys fotonai, kurie jau keliauja ten.

Holusas aiškiai stengėsi susitvardyti.

— Eime, — tarė ji pagaliau, lėtai ir ryžtingai siūbuodama savo kūną. — Išeikime laukan pasižiūrėti spektaklio.

Taip ir padarėme. Nusileidome liftu žemyn ir išėjome pro tarnybinį įėjimą. Lauke stovėjome ant to paties betono lopo, ant kurio pirmą kartą nusileido Holuso kosminis keltas.

Kiek supratau, forhilnoras ir jos kolegos šiuo metu rinko savo erdvėlaiviui pačią saugiausią padėtį. Tačiau jos atvaizdas stovėjo kartu su manimi priešais KOM apleisto planetariumo kupolo šešėlyje ir žvelgė žemyn. Dauguma praeivių žvelgė į žydrą dangų, o ne į keistą, panašią į vorą ateivę.

Žvelgiant Karalienės parko kryptimi, buvo aiškiai matyti Betelgeizė; žvaigždė buvo maždaug trečdaliu patekėjusi pietrytiniame danguje. Matant šviečiančią žvaigždę dienos metu, ėmė nerimas. Bandžiau įsivaizduoti likusią Oriono žvaigždyno dalį, išsiskleidusią žydrame fone, bet nežinojau, kokioje padėtyje jis yra šiuo paros metu.

Kiti personalo nariai bei lankytojai irgi išėjo iš muziejaus ir prisijungė prie pakelėje susirinkusios minios. Po kelių minučių astronomas Donaldas Čenas, vaikščiojantis lavonas, išėjo pro tarnybinį įėjimą ir patraukė mūsų, taip pat vaikščiojančių lavonų, link.

Suprantama, jog Hablo kosminis teleskopas buvo kaipmat nukreiptas į Betelgeizę. Kur kas geresnės nuotraukos gautos iš Holuso erdvėlaivio, jos perduotos į Žemę ir čia plačiai paskleistos žmonėms. Net prieš žvaigždei pradedant plėstis, pagrindinio kosminio laivo teleskopais pavyko išvysti Betelgeizę kaip raudoną diską, nusėtą vėsesniais saulės taškais bei karštesniais konvekciniais lopais ir apgaubtą didingos rausvos karūnos.

Tačiau dabar nepaprastos galios sprogimas nupūtė skaidrią išorinę atmosferą, o pati žvaigždė sparčiai didėjo, daugelį kartų padidindama savo įprastą skersmenį — nors tiksliai pasakyti, koks buvo Betelgeizės įprastas skersmuo, sunku, nes žvaigždė buvo kintanti. Bet vis tiek ji niekada nebuvo tokio dydžio. Nuo besiplečiančio disko į visas puses sklido geltonai baltas perkaitintų garų, mirtį nešančios plazmos, kamuolys.

Iš Žemės dienos šviesoje mes tematėme blyksintį ir mirkčiojantį ryškų šviesos tašką.

Tačiau erdvėlaivio teleskopai rodė daugiau.

Kur kas daugiau.

Neįtikėtinai daugiau.

Per teleskopus matėsi, kaip žvaigždę sudrebino dar vienas sprogimas — ji net persislinko teleskopų matymo lauke — ir dar daugiau plazmos buvo išmesta į kosminę erdvę.

Ir tada dešinėje netoli žvaigždės atsirado nedidelis vertikalus plyšys dantytais kraštais, kuriuos išraižė viską persmelkianti melsvai balta energija. Plyšys ilgėjo, darėsi vis labiau dantytas ir tada…

…ir tada iš plyšio ėmė tekėti substancija, tamsesnė už pačią kosminę erdvę. Ji buvo klampi, atrodė, jog iš kitos pusės veržiasi degutas, tačiau…

Tačiau, žinoma, nebuvo jokios „kitos pusės”, Visatos sienoje negalėjo atsirasti jokia skylė, nepaisant mano fantazijų, jog ją galima sugriebti ir atidengti tarsi palapinę. Visata buvo uždara. Jei juoduliai kilo ne iš vidaus, tai šis plyšys turėjo būti tunelis, kirmgrauža, sujungimas, deformacija, žvaigždžių raštai, trumpiausias kelias — kažkas, jungiantis du kosmoso taškus.

Juodoji masė tebetekėjo. Jos kraštai buvo apibrėžti; jai tekant, žvaigždės išnykdavo. Turint omenyje tai, jog ši masė iš tiesų buvo arti Betelgeizės, ji privalėjo būti didžiulė; plyšys tikriausiai buvo ilgesnis nei šimtas milijonų kilometrų, o pro jį išsiliejančio objekto skersmuo kelis kartus didesnis. Žinoma, kadangi objektas buvo visiškai, absoliučiai juodas, jis nei spinduliavo šviesą, nei ją atspindėjo, tad nebuvo jokio spektro, kuris leistų analizuoti Doplerio slinktis, ir atlikti paralakso analizę, norint nustatyti atstumą iki objekto, buvo nelengva.

Netrukus visa masė ištekėjo iš plyšio. Jos struktūra plaštakiška — matėsi vidurinis gumulas ir šeši aiškūs priedėliai. Kai tik masė ištekėjo, kosminis plyšys užsivėrė ir išnyko.

Mirštanti Betelgeizės žvaigždė vėl traukėsi. Tai, kas vyko iki šiol, aiškino Donaldas Čenas, buvo tik preambulė. Kai dujos pasieks geležies šerdį antrą kartą, žvaigždė tikrai sprogs ir suspindės taip ryškiai, kad net mes, esantys už keturių šimtų šviesmečių, negalėsime į ją žiūrėti be apsauginių priemonių.

Juodas objektas riedėjo dangaus skliautu tarsi ratas su stipinais, tartum — taip negalėjo būti, ne, negalėjo — šeši priedėliai įgautų pagreitį atsispirdami nuo visatos audinio. Objektas judėjo susitraukiančio Betelgeizės disko link. Buvo sunku įvertinti nuotolį — tik kai viena juodulio galūnių palietė, o vėliau ir uždengė disko kraštą, pasidarė aišku, jog šis objektas yra truputį arčiau Žemės nei Betelgeizė.

Žvaigždei toliau traukiantis, juodulys įsiterpė tarp mūsų bei Betelgeizės ir netrukus visiškai uždengė žvaigždę. Iš Žemės mes tematėme, jog itin ryški žvaigždė išnyko; Saulei nebeliko varžovo dienos danguje. Tačiau per „Merelko” teleskopus juodulys, ši daugiarankė rašalo dėmė žvaigždžių dulkių fone, buvo matomas. Ir tada…

Ir tada Betelgeizė pasielgė taip, kaip išpranašavo Čenas: žvaigždė, uždengta juodulio, sprogo, išlaisvindama daugiau nei šimto milijonų saulių energiją. Stebint iš kitoje pusėje esančių pasaulių, žvaigždė turėjo nepaprastai spindėti, išjos sklido akinanti šviesa ir svilinantis karštis, lydimas radijo triukšmų. Tačiau iš Žemės…

Iš Žemės nieko nesimatė. Bet vis tiek atrodė, kad rašalo dėmė veržiasi į priekį teleskopo okuliarų link, tarsi būtų stumiama iš užpakalio, jos centrinis gumulas vis plečiasi ir besiartindamas uždengia regėjimo lauką. Tuo tarpu šešias rankas kažkas nubloškė atgal, ir jos priminė neriančio į priekį kalmaro čiuptuvus.

Kad ir kas buvo tas objektas, jis sugėrė pagrindinį sprogimo smūgį, apsaugodamas Žemę — matyt, ir forhilnorų bei rydų pasaulius — nuo antpuolio, kuris būtų sunaikinęs ozono sluoksnį visuose trijuose pasauliuose.

Mes, stovintys prie KOM, nesupratome, kas įvyko — dar nesupratome. Tačiau iš lėto pradėjome suvokti, nors supernova taip ir neatsirado. Visi trys mūsų pasauliai kažkokiu būdu išliks.

Gyvenimas tęsis. Neįtikėtina, laimingo atsitiktinumo ir stebuklo dėka gyvenimas tęsis.

Bent jau kol kas.

31

Tą vakarą galiausiai pavyko parvykti į namus; besislepiančius metro kažkokiu būdu pasiekė žinia, kad nelaimės pavyko išvengti. Apie aštuntą valandą vakaro pavyko įsigrūsti į traukinį, važiuojantį į pietinę Sąjungos stotį; įlipau į jį, nors visą kelią iki namų teko stovėti. Norėjau kuo greičiau pamatyti Siuzaną ir Rikį.

Siuzana taip stipriai mane apkabino, kad net subraškėjo kaulai, Rikis taip pat mane apkabino, mes visi nuėjome prie sofos, Rikis atsisėdo man ant kelių ir mes visi dar kartą apsikabinome — buvome šeima.

Galiausiai kartu su Siuzana paguldėme Rikį į lovą, karštai pabučiavau savo berniuką, sūnų, kurį mylėjau visa širdimi. Pastaruoju metu berniuką buvo užgriuvę daug nelaimių, be to, jis buvo per jaunas suprasti, kas įvyko šiandien.

Kartu su Siuzana vėl įsitaisėme ant sofos ir 10:00 vakare per televiziją stebėjome „Merelko” teleskopais gautus atvaizdus, kuriuos „Nacionalinis” kanalas transliavo kaip svarbiausią vakaro žinią. Piteris Mensbridžas, pasakodamas, kaip arti žūties Žemė buvo šiandien, atrodė labai paniuręs. Baigus rodyti filmuotą medžiagą, Donaldas Čenas iš KOM pasirodė kaip studijos svečias, — „CBC” transliacinis centras buvo maždaug į pietus nuo muziejaus, — kad išsamiai paaiškintų, kas įvyko, ir patvirtintų, jog juodoj i anomalija (tokį žodį pavartojo Donaldas) tebėra tarp Žemės bei Betelgeizės ir saugo mus tarsi skydas.

Mensbridžas interviu baigė žodžiais:

— Manau, jog kartais mums tiesiog sekasi, — po to atsisuko į kamerą: — Toliau šio vakaro žiniose…

Tačiau kitų žinių nebuvo — niekas nebebuvo svarbu ir nė iš tolo negalėjo prilygti tam, kas įvyko šią popietę.

„Kartais mums tiesiog sekasi”, — pasakė Mensbridžas. Apkabinęs Siuzaną, prisitraukiau ją arčiau savęs, jausdamas jos kūno šilumą ir užuosdamas šampūno aromatą. Mąsčiau apie Siuzaną ir pirmą kartą galvojau ne apie tai, kiek mažai mums liko laiko, o apie visas mūsų nuostabias praeities akimirkas.

Mensbridžas buvo teisus. Kartais mums iš tiesų sekasi.

Kitą dieną, važiuodamas metro į muziejų, staiga viską supratau; netikėtai viskas pasidarė aišku.

Atvykęs į savo kabinetą, laukiau daugiau nei valandą, kol pasirodė Holuso atvaizdas. Visą tą laiką jos laukdamas negalėjau nustygti vietoje.

— Labas rytas, Tomai, — pasisveikino ji. — Norėčiau atsiprašyti už vakardienos šiurkščius žodžius. Tai buvo…

— Nesikrimskite, — nuraminau ją. — Mes visi truputį kraustomės iš proto, kai pirmą kartą suvokiame, jog netrukus galime mirti. — Kalbėjau nesustodamas, nes nenorėjau leisti, kad ji pradėtų vadovauti pokalbiui. — Pamirškite tai. Tačiau klausykite, šį rytą, važiuojant prisigrūdusiu žmonių metro, man į galvą netikėtai atėjo mintis. Kaip su tuo gelbėjimosi laivu? Turiu omenyje erdvėlaivį, iš Grumbridžo 1618 išskridusį į Betelgeizę.

— Laivas be jokios abejonės sudegė, — atsakė Holusas. Jos balsas buvo nusiminęs. — Tai turėjo įvykti per pirmąjį mirštančios žvaigždės spazmą.

— Ne, — paprieštaravau. — Buvo ne taip. — Papurčiau galvą, vis dar apstulbintas didybės to, ką supratau. — Po velnių, turėjau tai suprasti anksčiau — jis taip pat.

— Kas? — paklausė Holusas.

Neatsakiau jai — kol kas.

— Grumbridžo gyventojai neapleido savo planetos, — tęsiau. — Jie persikėlė į virtualią karalystę, kaip ir kiti.

— Jų planetoje neradome jokių perspėjančių ženklų, — paprieštaravo Holusas. — Be to, kodėl jie tada išsiuntė erdvėlaivį į Betelgeizę? Negi norite pasakyti, kad jame buvo atsiskyrėlių grupė, nesutikusi pereiti į virtualų pasaulį?

— Niekas neišvyko į Betelgeizę gyventi; kaip sakėte, sąlygos ten tiesiog netinka gyvybei. O keturi šimtai šviesmečių yra per daug tolimas atstumas, kad jį kas nors keliautų vien norėdamas padidinti gravitacinę jėgą. Ne, esu tikras, jog jūsų aptiktame laive nėra keleivių ar įgulos; visi Grumbridžo čiabuviai tebėra savo planetoje įsikrovę į virtualios tikrovės pasaulį. Grumbridžo čiabuviai į Betelgeizę išsiuntė nepilotuojamą laivą, kuris turėjo atlikti tam tikro katalizatoriaus vaidmenį — sužadinti supernovos sprogimą.

Holuso akių stiebeliai sustingo.

— Sužadinti? Kodėl?

Man svaigo galva; negalėjau susitaikyti su atėjusia mintimi. Pažvelgiau į forhilnorą.

— Kad sterilizuotų visus šioje galaktikos dalyje esančius pasaulius, — atsakiau. — Išnaikintų juose gyvybę. Ko labiausiai baimintumėtės, jei ketintumėte palaidoti kompiuterius ir įjuos perkelti savo sąmonę? Na, kad kas nors gali atvykti ir šiuos kompiuterius atkasti bei sugadinti. Daugelyje pasaulių, kuriuos aplankėte savo erdvėlaiviu, buvo sukurtas grėsmingas kraštovaizdis, kad atbaidytų atvykėlius ir jie nebandytų kasinėti. Tačiau Grumbridže buvo nuspręsta dar labiau apsisaugoti. Jie norėjo užsitikrinti, kad niekas, net artimų žvaigždžių sistemų gyventojai, negalėtų atvykti ir jiems trukdyti. Jie žinojo, kad Betelgeizė — didžiausia žvaigždė jų galaktikos dalyje — galiausiai virs supernova. Tad nusprendė paankstinti įvykius keliais tūkstantmečiais, pasiųsdami katalizatorių, bombą, įrenginį, sukėlusį supernovos sprogimą vos tik atvykus erdvėlaiviui. — Nutilau. — Tiesą sakant… tiesą sakant, būtent dėl tojus tebegalėjote matyti erdvėlaivio kuro pėdsakus, nors jis jau buvo beveik pasiekęs Betelgeizę. Žinoma, laivas neapsisuko, kad sulėtėtų, nes tokio tikslo ir nebuvo. Jis trenkėsi tiesiai į žvaigždės širdį, sukeldamas supernovos sprogimą.

— Tai… tai siaubinga, — baisėjosi Holusas. — Labai vienašališka.

— Velnioniškai, — sutikau. — Žinoma, Grumbridžo čiabuviai galėjo tvirtai nežinoti, kad kažkur kitur taip pat egzistuoja gyvybė. Juk jie intelektą sukūrė izoliuotai — sakėte, jog gelbėjimosi laivas keliavo penkis tūkstančius metų. Jiems tai galėjo atrodyti tiesiog išmintinga apsisaugojimo priemonė; jie galėjo nežinoti, kad išnaikins kitas civilizacijas. — Nutilau. — O gal jiems tai visiškai nerūpėjo. Galbūt jie save laikė Dievo išrinktaisiais ir manė, jog Dievas jiems pakišo Betelgeizę būtent toje vietoje, kad galėtų ją panaudoti taip, kaip panaudojo.

— Jie galėjo tuo tikėti, — sutiko Holusas, — tačiau jūs juk žinote, kad tai netiesa.

Ji buvo teisi. Aš iš tiesų tai žinojau. Mačiau rūkstantį pistoletą. Išvydau tiek įrodymų, jog jų pakako net man. Giliai įkvėpiau, stengdamasis nusiraminti ir suvaldyti galvoje šėlstančias mintis. Žinoma, tai galėjo padaryti kuri nors toliau pažengusi rasė, tai galėjo būti dirbtinis novų detektorius; tai galėjo būti…

Tačiau ateina metas, kai tenka priimti paprasčiausią teoriją, siūlančią mažiausią elementų skaičių. Ateina metas, kai privalote liautis uždavinėję šį klausimą — vieną iš visų kitų — liautis reikalavę švaresnių įrodymų, nei būtina bet kuriai kitai teorijai. Ateina metas — galbūt pačioje gyvenimo pabaigoje — kai tenka su tuo taikstytis. Ateina metas, kai ant jūsų pradeda griūti sienos.

— Norite, kad tai pasakyčiau? — paklausiau.

Nejučia gūžtelėjau pečiais, tarsi mintis būtų buvusi megztinis, kurį, norint patogiai dėvėti, reikia truputį timptelėti.

— Taip, tai buvo Dievas; kūrėjas.

Nutilau, leisdamas žodžiams sklandyti ore ir svarstydamas, ar noriu juos pakartoti.

Tačiau taip nepadariau.

— Neseniai jūs, Holusai, sakėte, jog manote, kad Dievas yra būtybė, kažkaip išlikusi po ankstesnio didžiojo sprogimo, kuriai kažkaip pavyko toliau egzistuoti po ankstesnio sukūrimo ciklo. Jei tai tiesa, Dievas iš tiesų turėtų būti kosmoso dalimi. Arba, jei jis iki šiol nebuvo, galbūt turi gebėjimą — kokį žodį vartoja teologai? — persikūnyti. Dievas įgijo fizinį pavidalą ir įsiterpė tarp sprogstančios žvaigždės ir mūsų trijų pasaulių.

Staiga man šovė dar viena mintis:

— Tiesą sakant, jis tai padarė ne pirmą kartą! — sušukau. — Prisimenate 1320 metų Vėlos supernovą? Ji buvo beveik taip pat arti kaip Betelgeizė, jos likučius galima aptikti ir dabar, tačiau niekas nematė, kaip tai įvyko, niekas neužfiksavo, nei kinai čia, Žemėje, nei kas nors kitas čia, nei kas nors jūsų ar rydų pasaulyje. Si esybė ir tada įsikišo, uždengdama mus nuo supernovos spinduliavimo. Jūs pati tai sakėte, kai mes pirmą kartą kalbėjome apie Dievą: supernovos formavimosi greitis turi būti rūpestingai apskaičiuotas. Na, jei nepavyksta visiškai išvengti supernovų, tada tai yra geriausia, ką galima rinktis.

Holuso akių stiebeliai suartėjo. Atrodo, kad ji truputį susmuko, tarsi šešios kojos būtų nepajėgusios išlaikyti svorio. Nėra abejonių, jog mintis, kad ta būtybė buvo Dievas, jai atėjo anksčiau nei man, tačiau Holusas, matyt, anksčiau nepagalvojo, kokį tai turi ryšį su Vėlos supernova.

— Dievas nesukelia masinio išnykimo, — pareiškė forhilnoras.

— Dažniausiai jis stengiasi jų išvengti, jei tai sutampa su jo tikslais.

— Neįtikėtina, tiesa? — pasakiau, jausdamasis toks pat netvirtas, kaip ir Holusas.

— Gal dabar vertėtų nuvykti pamatyt, — svarstė Holusas. — Jei dabar žinome, kur yra Dievas, gal vertėtų nuvykti jį aplankyti. — Ši mintis mane visiškai pribloškė. Vėl pajutau, kaip širdis dunksi tarsi atskeliamasis kūjis.

— Tačiau… tačiau tai, ką matėme, prie Betelgeizės iš tiesų įvyko prieš ketverius šimtus metų, — pastebėjau. — Ir prireiks dar ketverių šimtų, kol jūsų erdvėlaivis ten pateks. Kodėl Dievas ten turėtų būti beveik tūkstantį metų?

— Būdinga žmogaus ar forhilnoro gyvenimo trukmė yra maždaug šimtas metų arba apytikriai penkiasdešimt milijonų minučių, — aiškino Holusas. — Dievas tikriausiai yra to paties amžiaus kaip ir visata, kuri jau egzistuoja 13,9 milijardo metų; net jei jis yra savo gyvenimo pabaigoje, tūkstantis metų jam prilygtų mūsų keturioms minutėms.

— Tačiau jis vis tiek negaištų laiko, laukdamas mūsų.

— Gal ir ne. O gal jis žino, kad mes jo veiksmus stebėsime, jog jie atkreips mūsų dėmesį. Galbūt jis padarys taip, kad ir vėl ten atsidurtų — vienintelėje jo buvimo vietoje, kurią mums pavyko nustatyti, — jog atitinkamu laiku įvyktų pasimatymas. Šiuo metu jis gali išvykti pasirūpinti kitais reikalais, o vėliau grįžti. Atrodo, jog Dievas yra gana judrus; tikriausiai, jei jis būtų žinojęs, kad Grumbridžo erdvėlaivis ketina susprogdinti Betelgeizę, būtų tiesiog sunaikinęs erdvėlaivį, jam dar nepasiekus žvaigždės. Tačiau kai prasidėjo sprogimas, Dievas atvyko labai greitai — ir gali taip pat greitai grįžti, kai mes ten pateksime.

— Jei jis nori su mumis susitikti. Tai labai abejotina, Holusai.

— Be jokios abejonės. Bet mano įgula susiruošė į šią kelionę, siekdama rasti Dievą; kol kas tai yra apčiuopiamiausia, ką mums pavyko aptikti, todėl privalome ieškoti šia kryptimi, — Holuso akių stiebeliai nukrypo į mane. — Jūs kviečiamas prisijungti prie mūsų šioje kelionėje.

Širdis vėl ėmė daužytis, net tankiau nei prieš tai. Tačiau ši kelionė ne man.

— Man neliko tiek daug laiko gyventi, — tyliai tariau.

— „Merelkas” mažiau nei per metus gali išvystyti artimą šviesos sklidimui greitį, — atsakė Holusas. — O kai pasieksime šį greitį, didžiąją kelio dalį įveiksime per laiką, kuris atrodys labai trumpas; žinoma, prireiks antrų metų sulėtėjimui, tačiau truputį ilgiau nei per dvejus subjektyvius metus mes galėtume pasiekti Betelgeizę.

— Man neliko dvejų metų.

— Žinoma, ne, — sutiko Holusas, — jei visos kelionės metu būsite sužadintos būsenos. Atrodo, jog jums sakiau, kad rydai keliauja sulaikyto gyvumo būsenoje; galėtume tą patį padaryti ir jums, o atvykus į kelionės tikslą, atšildyti.

Man ėmė raibuliuoti akyse. Pasiūlymas buvo neįtikėtinai gundantis, nuostabus, tokia dovana būtų tiesiog neįsivaizduojama.

Tiesą sakant…

Tiesą sakant, galbūt Holusas mane galėtų užšaldyti iki to laiko…

— Ar galėtumėte mane užšaldyti neribotam laikui? — paklausiau. — Kada nors vis tiek vėžys bus išgydomas ir…

— Deja, ne, — atsakė Holusas. — Šio proceso metu vyksta irimas; nors metodas yra saugus kaip bendroji anestezija laikotarpiui iki ketverių metų, mums nėra pavykę sėkmingai atgimti, jei buvome užšaldyti ilgiau nei dešimt metų. Tai patogus būdas keliauti, bet ne persikelti į ateitį.

Na, gerai; kad ir kaip ten būtų, niekada savęs neįsivaizdavau žingsniuojančio užšalusiais Volto Disnėjaus pėdsakais. Tačiau vis tiek vykti į šią kelionę su Holusu, skristi „Merelko” erdvėlaiviu, pamatyti tai, kas iš tiesų gali būti Dievas… būtų buvę nepaprasta.

Ir staiga supratau, jog Siuzanai su Rikiu tai galėtų būti geriausia išeitis, jiems nereikėtų matyti mano paskutiniųjų gyvenimo mėnesių agonijos.

Pasakiau Holusui, jog turiu apie tai pagalvoti, pasitarti su šeima. Tai žadinanti neįgyvendinamas mintis galimybė, nepaprastai gundantis siūlymas… tačiau privalau atsižvelgti į daugybę veiksnių.

Sakiau, jog Kuteris iškeliavo susitikti su savo kūrėju, bet iš tiesų tuo netikėjau. Jis tiesiog mirė.

Tačiau aš galbūt susitiksiu su savo kūrėju… ir dar būdamas gyvas.

32

— Holusas man pasiūlė vykti kartu į kitą jos kelionės tikslą, — pasakiau Siuzanai, tą vakarą grįžęs namo.

Mes sėdėjome ant sofos svetainėje.

— Į Kentauro Alfą? — paklausė ji.

Tai iš tiesų buvo kitas ir paskutinis planuotas „Merelko” didžiosios kelionės sustojimas prieš grįžtant atgal į Delta Pavonis, o vėliau į Beta Hydri.

— Ne, jie nusprendė kitaip. Dabar jie ketina vykti į Betelgeizę. Nori pažiūrėti, kas ten yra.

Siuzana kurį laiką tylėjo.

— Ar aš teisingai supratau iš „Globė ” žurnalo, kad Betelgeizė yra už 400 šviesmečių?

Linktelėjau.

— Tad grįši atgal tik daugiau nei po tūkstančio metų?

— Žemės matais, taip.

Ji vėl patylėjo. Po kurio laiko nusprendžiau suardyti tylą.

— Supranti, jų erdvėlaivis pusiaukelėje apsisuks, ir savo kuro išmetamąsias dujas nukreips Betelgeizės link. Tad po 250 metų… būtybė išvys tą ryškią šviesą ir supras, jog kažkas atvyksta.

Holusas tikisi, kad toji būtybė lauks mūsų atvykstant arba sugrįš pasitikti.

— Būtybė?

Negalėjau prisiversti pavartoti šį žodį Siuzanos akivaizdoje.

— Būtybė, kuri įsiterpė tarp mūsų ir Betelgeizės.

— Manai, jog tai Dievas, — paprastai pasakė Siuzana.

Juk ji lankė bažnyčią, mokėjo Bibliją. Ir ištisas savaites būtent ji per vakarienę klausydavosi manęs, kai kalbėdavau apie aukščiausią pradžią, pirminę priežastį, pagrindines konstantas, protingą sukūrimą. Nedažnai minėdavau D… vardą, bent jau, kai Siuzana būdavo šalia. Jai tai reiškė kur kas daugiau nei man, tad nuo Dievo laikiausi atokiau, stengiausi moksliškai atsiriboti. Tačiau Siuzana žinojo. Ji žinojo.

Gūžtelėjau pečiais.

— Galbūt, — atsakiau.

— Dievas, — pakartojo Siuzana, ryžtingai pateikdama šią sąvoką. — Ir tau yra galimybė jį pamatyti. — Siuzana pažvelgė į mane ir pasviro. — Ar jie dar ką nors iš Žemės ima kartu?

— Taip, dar kelis žmones.

Bandžiau prisiminti sąrašą.

— Kamuojamą sunkios šizofrenijos moterį iš Vakarų Virdžinijos. Sidabranugarę gorilą iš Burundžio. Labai seną vyrą iš Kinijos. — Gūžtelėjau pečiais. — Tai keli žmonės, su kuriais ateiviai susidraugavo. Jie kaipmat sutiko keliauti.

Siuzana pažvelgė į mane, stengdamasi neišduoti jausmų.

— Ar tu nori vykti?

Taip, pagalvojau. Taip, kiekviena savo esybės skaidula. Nors norėjau daugiau laiko praleisti su Rikiu, nusprendžiau, jog bus geriau, jei jis mane prisimins apysveikį, gebantį pasirūpinti savimi, vis dar pajėgiantį paimti jį ant rankų. Nepasitikėdamas savo balsu, linktelėjau galvą.

— Tu turi sūnų, — priminė Siuzana.

— Žinau, — tyliai atsakiau.

— Ir žmoną.

— Žinau, — pakartojau.

— Mes… mes nenorime tavęs netekti.

Švelniai atsakiau:

— Tačiau neteksite. Labai greitai.

Kurį laiką sėdėjome tylėdami. Galvoje blaškėsi įvairios mintys.

Su Siuzana susipažinome universitete septintajame dešimtmetyje. Mes draugavome, tačiau aš išvykau į Valstijas siekti savo svajonės. Tada Siuzana man neprieštaravo.

O dabar atsirado kita svajonė.

Bet viskas neapsakomai pasikeitė.

Dabar mes buvome susituokę. Turėjome vaiką.

Jei reikėtų atsižvelgti tik į tai, nekiltų jokių abejonių. Jei būčiau sveikas ir gerai jausčiausi, net negalvočiau jų palikti — net tuščiai svajodamas.

Tačiau aš nebuvau sveikas.

Nesijaučiau gerai. Siuzana tai, be abejo, žinojo.

Mes susituokėme bažnyčioje, nes to norėjo Siuzana, ir davėme vienas kitam tradicinius įžadus, tarp kitų ir „kol mirtis mus išskirs”. Žinoma, niekas iš stovinčių bažnyčioje ir tariančių šiuos žodžius niekada negalvoja apie vėžį žmonės nesitiki, kad šis prakeiktas nariuotakojis įsibraus į jų gyvenimą, atnešdamas kančias ir nelaimes.

— Dar pasvarstykime, — pasiūliau. — „Merelkas” išvyksta tik po trijų dienų.

Siuzana palingavo galvą.

— Holusai, — kreipiausi į ateivę kitą dieną savo kabinete, — žinau, kad jūsų kolegos yra siaubingai užsiėmę, tačiau…

— Mes tikrai užsiėmę. Prieš išskrendant į Betelgeizę, reikia daug ką padaryti. Be to, įsitraukėme į rimtus moralinius ginčus.

— Apie ką?

— Manome, kad jūs esate teisus: būtybės iš Grumbridžo 1618 III iš tiesų norėjo sterilizuoti visą vietinę kosminę erdvę. Tokia mintis neatėjo nei forhilnorams, nei rydams; atleiskite už mano žodžius, tačiau tai yra taip barbariška, kad tokį dalyką gali sugalvoti tik žmonės — arba, matyt, Grumbridžo gyventojai. Ginčijamės dėl to, ar pasiųsti žinią į savo gimtąsias planetas apie tai, ką būtybės iš Grumbridžo bandė padaryti.

— Man tai atrodo logiška, — pareiškiau. — Kodėl gi jiems nepranešus?

— Rydai yra nesmurtingi, o mano rūšis, kaip sakiau, yra… na, matyt, tiksliausia būtų sakyti aistringa. Daugelis forhilnorų norėtų atpildo už šį bandymą. Grumbridžas 1618 yra už trisdešimt devynių šviesmečių nuo Beta Hydri; mes be vargo galėtume ten nusiųsti savo laivus. Deja, čiabuviai nepaliko jokių perspėjančių ženklų, kurie padėtų juos aptikti — tad norėdami būti tikri, kad juos išnaikinome, turėtume sunaikinti visą jų pasaulį, o ne vieną segmentą. Grumbridžo gyventojai taip ir nesukūrė itin aukštų energijų branduolinės sintezės technologijos, kurią turi mano rasė; jei jie būtų tokią technologiją sukūrę, tikrai būtų panaudoję, kad greičiau nusiųstų bombą į Betelgeizę. Naudodami šią technologiją, mes galime sunaikinti visą planetą.

— Tai bent, — nustebau. — Tada čia tikrai moralinė dilema. Ar pranešite saviškiams?

— Dar nenusprendėme.

— Rydai puikūs etikos žinovai. Ką jie mano?

Kurį laiką Holusas tylėjo.

— Jie siūlo panaudoti „Merelko” branduolinės sintezės atliekas išnaikinti visą gyvybę Betoje Hydri III.

— Forhilnorų gimtojoje planetoje?

— Taip.

— O Viešpatie. Kodėl?

— Jie nepaaiškino, tačiau įtariu, kad tai — kokį jūs vartojate žodį? Ironija. Jei mes norime sunaikinti tuos, kurie kėlė arba gali kelti mums pavojų, tai esame nė kiek ne geresni už Grumbridžo čiabuvius, — Holusas nutilo. — Tačiau aš nenorėjau jūsų apsunkinti šiais svarstymais. Norėjote manęs kažko paklausti?

— Na, palyginti su tuo, ką jūs tik ką pasakėte, tai tėra menkniekis.

— Menkniekis?

— Nereikšminga. Tačiau, na, norėčiau pasikalbėti su rydu. Man iškilo moralinė dvejonė ir pats jos nepajėgiu išspręsti.

Holuso kristalais nusėtos akys pažvelgė į mane.

— Dvejojate, ar vykti kartu su mumis į Betelgeizę?

Linktelėjau.

— Šiuo metu mūsų draugas T’kna bando susisiekti su Dievu, tačiau maždaug po valandos būtų galima su juo pakalbėti. Jei galite nusinešti holoforminį projektorių į didesnę patalpą, paprašysiu, kad T’kna prie mūsų prisijungtų.

Kiti, žinoma, padarė tą pačią išvadą kaip ir aš: žmonės visame pasaulyje tai, ką Donaldas Čenas neutraliai pavadino „anomalija”, o Piteris Mensbridžas diskretiškai atmetė kaip paprasčiausią „sėkmę”, paskelbė dieviškojo įsikišimo įrodymu. Ir, žinoma, šie žmonės savaip įvardijo įvykį: tai, ką aš pavadinau „rūkstančiu pistoletu”, jie pavadino stebuklu.

Ir vis dėlto tai buvo mažumos nuomonė: dauguma žmonių nieko nežinojo apie supernovas, o daugelis, įskaitant didžiulį musulmonų pasaulio kontingentą, nepasitikėjo atvaizdais, tariamai gautais iš „Merelko” teleskopų. Kiti tvirtino, jog tai, ką matėme, yra velnio darbas: liepsningas pragaro švystelėjimas, o po jo visaapimanti tamsa; kai kurie satanistai ėmė reikalauti reabilitacijos.

Tuo tarpu krikščioniškojo fundamentalizmo šalininkai karštligiškai sklaidė Bibliją ieškodami tokių Švento rašto dalių, kurias būtų galima pritaikyti šiam atvejui. Kiti minėjo Nostradamo pranašystes. Matematikas žydas iš Jeruzalės hebrajų universiteto pastebėjo, kad būtybė su šešiomis galūnėmis topologiškai atitinka Dovydo žvaigždę, ir teigė, jog tai, ką matėme, pranašauja Mesijo atvykimą. Organizacija, pasivadinusi Betelgeizės bažnyčia, sukūrė įmantrų interneto tinklalapį. O žiniasklaidoje sensacingai buvo pateikiamos įvairiausios pseudomokslinės nesąmonės apie senovės egiptiečius ir Orioną — žvaigždyną kuriame susidarė supernova.

Tačiau visi šie žmonės tegalėjo tik spėlioti.

Man atsirado galimybė nuvykti ir pamatyti — tikrai sužinoti.

Vėl buvome pasitarimų salėje Saugyklų centro penktame aukšte, tik šį kartą nebuvo vaizdo kamerų. Joje buvau tik aš, mažas nežemiškas dvylikasienis ir dviejų nežemiškų būtybių projekcijos.

Holusas tyliai stovėjo vienoje salės pusėje. T’kna — kitoje. Juos skyrė pasitarimų stalas. Šiandien T’kna juosėjo ne geltoną, o žalią įrankių diržą, tačiau ant jo buvo tas pats kraujo galaktikos ženklas.

— Sveiki, — kreipiausi, kai rydo projekcija stabilizavosi.

Pasigirdo vartomų akmenų garsas, o vėliau mechaninis balsas:

— Sveikinimai abipusiai. Jūs kažko pageidaujate iš šio asmens?

Linktelėjau.

— Patarimo, — atsakiau, truputį pakeldamas galvą. — Jūsų konsultacijos.

Rydas klausėsi nejudėdamas.

— Holusas jums papasakojo, kad mirtinai sergu vėžiu, — pasakiau.

T’kna palietė savo diržo sagtį.

— Apgailestavimas reiškiamas vėl.

— Ačiū. Tačiau klausykite. Jūs, vyručiai, man pasiūlėte kartu vykti į Betelgeizę — susitikti su tuo, kas ten yra.

Pasigirdo krintančių į žemę akmenukų garsas.

— Taip.

— Aš netrukus mirsiu. Tiksliai nežinau kada, tačiau… tačiau tikrai po poros mėnesių. Kaip turėčiau pasielgti: paskutiniuosius kelis mėnesius praleisi su šeima ar vykti kartu su jumis? Viena vertus, mano šeima non kiekvieną likusią minutę praleisti su manimi… ir, na, spėju, jog suprantu, kad būti su manimi, kai aš… aš išeisiu, yra mūsų santykių užbaigimo dalis. Žinoma, aš juos labai myliu ir noriu būti kartu. Tačiau, antra vertus, mano būklė blogės, ir aš jiems tapsiu vis didesne našta. — Nutilau. — Jei gyventume JAV, galbūt iškiltų piniginis klausimas — ten paskutinės gyvenimo savaitės, praleistos ligoninėje, gali nepaprastai brangiai kainuoti. Bet čia, Kanadoje, dėl to nereikia nuogąstauti; vieninteliai veiksniai yra mano ir mano šeimos narių emocinė našta.

Supratau, jog savo problemą dėstau matematiniais terminais — veiksniais, piniginiais klausimais — tačiau būtent tokie žodžiai, iš anksto neplanuoti, liejosi iš manęs. Tikėjausi, kad ne visiškai sugluminau rydą.

— Ir jūs klausiate manęs, ką turėtumėte pasirinkti? — pasigirdo vertėjo balsas.

— Taip, — atsakiau.

Vėl pasigirdo malamų akmenų garsas, lydimas trumpos tylos, o vėliau atsakymas:

— Moralinis pasirinkimas yra akivaizdus, — pareiškė rydas, — jis visada yra.

— Ir? — paklausiau. — Koks yra šis moralinis pasirinkimas?

Ir vėl besidaužančių akmenų dardesys, ir atsakymas:

— Moralumo negali pateikti išorinis šaltinis.

Visos keturios rydo rankos palietė apverstą kriaušę primenančią krūtinę.

— Jis turi ateiti iš vidaus.

— Vadinasi, jūs man nepatarsite, tiesa?

Rydas sulingavo ir išnyko.

Tą vakarą, kol Rikis rūsyje žiūrėjo televizorių, mes su Siuzana ir vėl sėdėjome ant sofos.

Pasakiau jai, ką nusprendžiau.

— Visada tave mylėsiu, — užtikrinau Siuzaną.

Ji užsimerkė.

— Ir aš tave.

Nieko nuostabaus, kad man taip patiko filmas „Kasablanka”. Ar Ilzė Land turėtų vykti su Viktoru Laslo? O gal ji privalo likti su Riku Bleinu? Ar jai derėtų sekti paskui savo vyrą? O gal paklausyti savo širdies?

Ar buvo dalykų, svarbesnių už ją? Svarbesnių už Riką?

Svarbesnių už juos abu? Ar reikėjo įvertinti kitus veiksnius, kitus lygties narius?

Tačiau — būkime sąžiningi — ar mano atveju buvo kas nors svarbesnio? Žinoma, svarbiausia čia galėjo būti Dievas, bet jei ir pavyks jį pamatyti, esu tikras, jo tai nieko nepakeis… o Viktoras ir toliau priešinosi naciams, padėjo išgelbėti pasaulį.

Kad ir kaip ten būtų, privalėjau nuspręsti.

Nors sprendimas ir buvo sudėtingas, aš jį padariau.

Tačiau niekada nesužinosiu, ar jis teisingas.

Pasilenkiau ir pabučiavau Siuzaną taip, tarsi ją bučiuočiau paskutinį kartą.

33

— Sveikas, šaunuoli, — pasisveikinau, įėjęs į Rikio kambarį.

Rikis sėdėjo prie savo rašomojo stalo, kurio paviršius buvo laminuotas pasaulio žemėlapiu. Jis kažką piešė spalvotais pieštukais, iškišęs liežuvį per burnos kamputį ir nepaprastai susikaupęs.

— Tėti, — atsakė jis, leisdamas suprasti, jog mane išgirdo.

Apsidairiau. Kambarys buvo netvarkingas, tačiau nelabai baisiai. Nešvarūs drabužiai voliojosi ant grindų; paprastai vaiką už tai subardavau, bet šiandien taip nedarysiu. Rikis turėjo kelis plastikinius dinozaurų griaučius, kuriuos jam buvau nupirkęs, ir kalbančią Kvi-Gon Džino figūrėlę iš veiksmo filmo, gautą per Kalėdas. Ir knygų, daugybę vaikiškų knygų: užaugęs mūsų Rikis bus skaitytojas.

— Sūnau, — tariau ir kantriai laukiau, kol jis man skirs visą savo dėmesį.

Vaikas užbaiginėjo savo piešinio detalę — atrodo, jog tai buvo lėktuvas. Leidau jam baigti; žinojau, kokie apmaudūs gali būti neužbaigti reikalai. Galiausiai vaikas pakėlė galvą. Atrodo, jog jis buvo nustebęs, kad aš vis dar čia. Berniukas klausiamai kilstelėjo antakius.

— Sūnau, — pakartojau, — žinai, kad tėtis siaubingai serga.

Supratęs, jog pokalbis bus rimtas, Rikis padėjo spalvotą pieštuką į šalį. Jis linktelėjo.

— Ir, — tęsiau, — na, manau, jog žinai, kad aš nepasveiksiu.

Berniukas sučiaupė lūpas ir drąsiai linktelėjo. Man atrodė, jog plyš širdis.

— Ketinu išvykti, — pasakiau, — kartu su Holusu.

— Ar jis gali tave išgydyti? — paklausė Rikis. — Jis sakė, kad negali, tačiau…

Žinoma, Rikis nežinojo, jog Holusas yra moteriškos lyties, ir aš dabar nenorėjau nukrypti nuo temos.

— Ne, ne, jis man negali padėti. Tačiau, na, jis išvyksta į kelionę, ir aš noriu vykti kartu.

Anksčiau daug keliaudavau — į kasinėjimus, konferencijas. Rikis buvo prie mano kelionių pripratęs.

— Kada grįši? — paklausė vaikas ir nekaltu tarsi cherubino veidu pridūrė: — Ar man ką nors parveši?

Trumpam užsimerkiau. Skrandį tampė spazmai.

— Aš, a, negrįšiu, — tyliai atsakiau.

Rikis kurį laiką tylėjo, gromuluodamas mano žodžius.

— Nori pasakyti… nori pasakyti, kad išvyksti mirti?

— Man taip gaila, — atsakiau, — labai gaila, kad palieku tave.

— Nenoriu, kad mirtum.

— Aš taip pat, tačiau… tačiau kartais negalime rinktis.

— Ar aš… aš noriu keliauti kartu.

Liūdnai nusišypsojau.

— Negali, Riki. Privalai likti čia ir lankyti mokyklą. Turi likti čia ir padėti mamytei.

— Tačiau…

Laukiau, kol Rikis išsakys prieštaravimą iki galo. Bet jis to nepadarė. Tiesiog pasakė:

— Neišvyk, tėti.

Tačiau aš vienaip ar kitaip jį paliksiu. Ar šį mėnesį, iškeliaudamas Holuso erdvėlaiviu, ar po poros mėnesių, gulėdamas ligoninės lovoje su vamzdeliais rankoje, nosyje, delne, tyliai pypsinčiais EKG monitoriais, bėgiojančiomis ten ir atgal seselėmis bei gydytojais. Vienaip ar kitaip aš turėjau iškeliauti. Negalėjau rinktis, bet galėjau nuspręsti kada ir kaip.

— Nieko man nėra sunkiau, — pasakiau, — kaip išvykti.

Nebuvo prasmės aiškinti Rikiui, kad noriu, jog jis mane prisimintų štai tokį, nors iš tiesų norėjau, kad prisimintų tą, kuris buvau prieš metus, septyniasdešimčia svarų sunkesnis ir beveik visais plaukais ant galvos. Tačiau vis tiek dabar atrodžiau geriau, nei atrodysiu netrukus.

— Tai neišvyk, tėti.

— Man labai gaila, šaunuoli. Tikrai.

Rikis, kaip ir bet kuris kitas jo amžiaus vaikas, moka išprašyti ir prisigerinti, kad galėtų neiti miegoti, gautų pageidaujamą žaislą ar saldainių. Bet atrodo, jog jis suprato, kad meilikavimas čia nepadės, ir dėl to šis šešerių metų išminčius man buvo dar mielesnis.

— Myliu tave tėti, — pasakė jis.

Pamačiau, kaip vaiko akyse tvenkiasi ašaros.

Pasilenkiau, iškėliau Rikį iš kėdės, priglaudžiau prie krūtinės ir apkabinau.

— Aš taip pat tave myliu, sūnau.

Holuso erdvėlaivis „Merelkas” buvo visiškai nepanašus į tą, kokį aš įsivaizdavau. Įpratau prie kino filmų erdvėlaivių su įvairiausiomis korpuso puošmenomis. Tačiau šio laivo paviršius buvo visiškai lygus. Jį sudarė stačiakampis kubas viename gale ir statmenas diskas kitame, sujungti dviem ilgais vamzdiniais statramsčiais. Visas erdvėlaivis buvo nudažytas švelnia žalia spalva. Negalėjau atskirti, kuris galas yra priekis. Tiesą sakant, buvo neįmanoma įvertinti laivo dydį; nemačiau elementų, kuriuos galėčiau atpažinti — net langų. Laivas galėjo būti vos kelių metrų arba kelių kilometrų ilgio.

— Kokio dydžio šis erdvėlaivis? — paklausiau greta manęs besvorėje erdvėje sklandančios Holuso.

— Maždaug kilometro ilgio, — atsakė ji. — Kubo formos dalis yra varantysis modulis; statramsčiuose įsikūrusi įgula — viename forhilnorai, kitame rydai. O diskas gale yra bendro naudojimo patalpos.

— Dar kartą dėkoju, kad mane pasiėmėte.

Iš susijaudinimo man virpėjo rankos. Devintajame dešimtmetyje buvo užsiminta, jog kada nors į Marsą bus pasiųstas paleontologas, ir aš svajojau, kad ši laimė nusišypsos man. Tačiau, žinoma, jie norės paimti bestuburių specialistą; niekas rimtai netikėjo, jog stuburiniai kada nors būtų gyvenę Raudonojoje planetoje. Jei, kaip teigė Holusas, Marse kada nors ir buvo ekosistema, ji tikriausiai egzistavo kelis šimtus milijonų metų ir išnyko, kai per daug atmosferos ištekėjo į kosminę erdvę.

Tačiau yra grupė, pasivadinusi „Svajonių įgyvendinimo fondu”, kuri stengiasi patenkinti paskutinius mirtinai sergančių vaikų pageidavimus; nežinau, ar yra panaši grupė, besirūpinanti mirtinai sergančiais suaugusiaisiais, ir, atvirai sakant, nežinau, ko būčiau pageidavęs, jei man būtų suteikta tokia galimybė. Bet tokia kelionė tiktų. Tikrai!

Ekrane erdvėlaivis vis didėjo. Holusas paaiškino, jog laivas daugiau nei metus buvo kažkaip užmaskuotas, kad stebėtojai Žemėje jo nepamatytų, tačiau dabar nebuvo reikalo erdvėlaivį slėpti.

Norėjau, jog būtų iliuminatoriai — ir čia, kosminiame kelte, ir „Merelke”. Bet jų nebuvo nė viename; abiejų aparatų korpusai buvo vientisi. Išorės vaizdai buvo perduodami į sienos dydžio ekranus. Prisiartinęs prie ekrano, nepastebėjau jokių taškų, skenavimo eilučių ar mirgėjimo. Ekranai buvo tarsi tikri stiklo iliuminatoriai — tiesą sakant, daugeliu požiūrių jie buvo pranašesni. Nuo ekranų paviršiaus nebuvo jokių atspindžių, ir, žinoma, juose buvo galima priartinti objektą, parodyti kitos kameros vaizdą ar pateikti bet kurią pageidaujamą informaciją. Galbūt kartais imitacija yra geriau už tikrą dalyką.

Vis artinomės prie pagrindinio erdvėlaivio. Galiausiai pajėgiau kažką įžiūrėti žaliame erdvėlaivio korpuse — kažkokį geltoną užrašą. Jį sudarė dvi eilutės: viena buvo geometrinių figūrų — trikampių, kvadratų ir apskritimų su juos supančiais taškais — sistema, o kita — truputį panašūs į arabiškus rašmenis išraitymai. Panašius į pirmosios eilutės ženklus buvau matęs ant Holuso holoforminio projektoriaus, tad spėjau, jog tai forhilnorų raštas; antroje eilutėje tikriausiai buvo rydų rašmenys.

— Kas ten parašyta? — paklausiau.

— „Šia puse į viršų”, — atsakė Holusas.

Išsižiojęs pažvelgiau į ją.

— Atleiskite, — atsiprašė ji. — Tai nedidelis pokštas. Ten parašytas laivo pavadinimas.

— Ak, — tariau, — „Merelkas”, tiesa? Ką tai reiškia?

— „Kerštinga masinio naikinimo pabaisa”, — atsakė Holusas.

Sunkiai nurijau seiles. Manau, jog slapta tikėjausi išgirsti:

„Valgių knyga”. Tačiau netrukus Holuso akių stiebeliai suvilnijo iš juoko.

— Atleiskite, — pakartojo ji. — Negalėjau atsispirti. Iš tiesų tai reiškia „Žvaigždžių keliautojas”.

— Truputį nuobodokas, — pasakiau, vildamasis, kad mano žodžiai jos neįžeis.

Holuso akių stiebeliai maksimaliai nutolo vienas nuo kito.

— Tokį pavadinimą nusprendė duoti komitetas.

Nusišypsojau. Kaip ir mūsų „Atradimų galerijos” pavadinimą. Vėl pažvelgiau į erdvėlaivį. Kol mano dėmesys buvo nukreiptas kitur, laivo šone atsivėrė anga; nežinojau, ar ją dengiantis skydas buvo pakeltas į viršų, ar atstumas į šoną. Anga buvo apšviesta gelsvai baltos šviesos, ir joje pamačiau dar tris pleišto formos nusileidimo laivus.

Mūsų kosminis keltas vis labiau artėjo.

— O kur žvaigždės? — paklausiau.

Holusas klausiamai pažvelgė į mane.

— Tikėjausi kosmose išvysti žvaigždes.

— Ak, — suprato ji. — Saulės ir Žemės švytėjimas jas užgožia.

— Holusas dainingai ištarė kelis žodžius savo kalba, ir sieniniame ekrane pasirodė žvaigždės. — Kompiuteris dabar padidino kiekvienos žvaigždės tariamą ryškumą, kad jos taptų matomos. — Kaire ranka ji parodė į vieną sritį. — Ar matote šį zigzagą? Tai Kasiopėja. Centrinės žvaigždės apačioje yra Miu ir Eta Kasiopėjos, dvi žvaigždės, kurias aplankiau prieš atvykdama čia. — Kompiuteris kaipmat nubrėžė apskritimus apie nurodytas žvaigždes. — Matote šią žemiau jų esančią dėmę? — Klusniai atsirado dar vienas apskritimas. — Tai Andromedos galaktika.

— Labai gražu, — žavėjausi.

Tačiau netrukus „Merelkas” užėmė visą matymo lauką. Matyt, viskas čia buvo automatizuota; nuo tos akimirkos, kai įlipome į kosminį keltą, Holusas nieko neveikė, tik retkarčiais dainingai ištardavo kokią nors komandą.

Kai jungėmės su švartavimosi sekcija, esančia tolimoje nišos sienoje, kosminio kelto korpusu atsklido žvangesys. Holusas šešiomis kojomis atsispyrė nuo pertvaros ir sklandžiai nuplaukė durų link. Bandžiau sekti jai iš paskos, tačiau supratau, jog per daug nutolau nuo sienos; negalėjau nuo nieko atsispirti ar atsistumti.

Holusas pastebėjo mano vargus, ir jos akių stiebeliai vėl suvilnijo iš juoko. Ji grįžo atgal ir ištiesė man ranką. Sučiupau ją. Tai iš tiesų buvo Holusas, iš kūno ir kraujo; nepajutau jokio elektrostatinio dilgčiojimo. Ji trimis kojomis vėl atsispyrė nuo pertvaros, ir mes kartu nuplaukėme durų, kurios paklusniai atsivėrė mums priartėjus, link.

Ten mūsų laukė dar trys forhilnorai ir du rydai. Forhilnoras buvo nesunku atskirti — kiekvienas savo liemenį buvo apsivyniojęs skirtingos spalvos audeklu — tačiau rydai buvo siaubingai panašūs vienas į kitą.

Tris dienas tyrinėjau erdvėlaivį. Šviesa čia sklido netiesiogiai; niekur nesimatė instaliacijos. Sienos ir dauguma įrengimų buvo žalsvai mėlynos. Spėjau, kad rydai ir forhilnorai šią spalvą, kuri buvo panaši į jų dangų, laikė neutralia; jie ją naudojo visur, panašiai kaip žmonės naudoja smėlio spalvą. Kartą apsilankiau rydų gyvenamajame modulyje, tačiau jame tvyrojo puvenų kvapas, kuris man buvo nemalonus; daugiausia laiko praleisdavau bendrojo naudojimo modulyje. Jame buvo dvi koncentrinės centrifūgos, sukuriančios dirbtinę gravitaciją; išorinė atitiko sąlygas Betoje Hydri III, o vidinė — Deltoje Pavonis II.

Visi keturi Žemės keleiviai — aš; Keizer, šizofrenikė; Žu, senolis ryžių augintojas kinas; ir Hunas, sidabranugarė gorila — žavėjomės pasakišku Žemės vaizdu, didingu poliruoto sodalito rutuliu, tolstančiu nuo mūsų, kai „Merelkas” pradėjo kelionę — nors, žinoma, Hunas nesuprato, ką mato.

Mėnulio orbitą kirtome greičiau nei po vienos dienos. Aš ir mano bendražygiai dabar buvome nukeliavę į kosmosą toliau nei buvo iki šiol pavykę kam nors iš mūsų planetos, tačiau mes įveikėme mažiau nei vieną dešimtmilijardinę dalį viso atstumo.

Kelis kartus bandžiau užmegzti pokalbį su Žu; iš pradžių su manimi jis buvo gana nepatiklus, — vėliau Žu paaiškino, jog aš esu pirmasis jo sutiktas vakarietis, — bet vėliau man pavyko pralaužti ledus, nes mokėjau mandarinų kalbą. Tačiau įtariu, jog mums šnekantis ne kartą pademonstravau savo neišmanymą. Man buvo nesunku suprasti, kodėl aš, mokslininkas, noriu keliauti į Betelgeizės žvaigždės sritį; bet sunkiau buvo suvokti, kodėl to paties nori senas valstietis. O Žu buvo iš tiesų senas — jis net pats gerai neprisiminė, kuriais metais buvo gimęs, tačiau nenustebčiau, jei jis būtų gimęs devynioliktojo amžiaus pabaigoje.

— Vykstu, — aiškino Žu, — ieškoti Žinojimo. — Jis kalbėjo iš lėto ir tarsi šnibždėdamas. — Ieškau pradžnos, tikrojo ir besąlygiško žinojimo. — Žu pažvelgė į mane traiškanotomis akimis. — Dandartas, — tai buvo su juo susidraugavęs forhilnoras, — sako, kad visata kelis kartus gimė ir mirė. Vadinasi, ir žmogus gimsta bei miršta kelis kartus, kol pasiekia Žinojimą.

— Vadinasi, čia esate dėl religijos? — paklausiau.

— Dėl visko, — paprastai atsakė Žu.

Nusišypsojau.

— Tikėkimės, kad kelionė pasiteisins.

— Esu tikras, jog taip ir bus, — ramiu veidu užtikrino Žu.

— Ar jūs tikra, kad tai saugu? — paklausiau Holuso, kai plaukėme į patalpą, kurioje mane turėjo kriogeniškai užšaldyti.

Jos akių stiebeliai suvilnijo.

— Skrendate kosmine erdve greičiu, kurį pavadintumėte nutrūktgalvišku, link būtybės, turinčios beveik neįsivaizduojamą galią— ir nerimaujate dėl to, ar ilgalaikis miegas yra saugus.

Nusijuokiau:

— Na, kai taip pateikėte…

— Tai nepavojinga; nesijaudinkite.

— Nepamirškite pažadinti, kai pasieksime Betelgeizę.

Kai norėdavo, Holusas galėdavo nutaisyti visiškai bejausmį veidą.

— Užsirašysiu, kad nepamirščiau.

Siuzana Džericho, dabar sulaukusi šešiasdešimt ketverių, sėdėjo savo namo Elerslyje terasoje. Nuo to laiko, kai išvyko Tomas, prabėgo beveik dešimt metų. Žinoma, jei jis būtų likęs Žemėje, jau būtų praėję beveik dešimt metų nuo jo mirties. Tačiau jis tikriausiai buvo gyvas, užšaldytas, keliavo ateivių erdvėlaiviu ir bus atgaivintas tik po 430 metų.

Siuzana visa tai suprato. Sis suvokimas kėlė galvos skausmą, bet šiandien reikėjo galvoti ne apie skausmą, o švęsti. Šiandien buvo Ričardo Bleino Džericho šešioliktasis gimtadienis.

Siuzana jam padovanojo tai, ko vaikas troško labiausiai — pažadėjo sumokėti už vairavimo pamokas, o kai Rikis gaus vairuotojo pažymėjimą, nupirkti automobilį. Draudimo išmoka buvo didelė; automobilio kaina daug rūpesčių nekėlė. Draudimo bendrovė „Great Canadian Life” kurį laiką bandė priešintis mokėti; Tomašas Džerichas nebuvo iš tiesų miręs, — tvirtino jie. Tačiau kai apie tai sužinojo žiniasklaidą, „GCL” sulaukė tokios pylos, kad bendrovės prezidentas viešai atsiprašė ir asmeniškai įteikė Siuzanai bei jos sūnui pusės milijono dolerių čekį.

Gimtadienis visada būna ypatingas, bet Siuzana su Diku — kas galėjo pagalvoti, jog Rikis panorės, kad jį šitaip vadintų[7] — po mėnesio švęs dar kartą. Diko gimtadienis niekada Siuzanai nesukeldavo gilesnių jausmų, nes kai vaikas gimė, jos nebuvo šalia. Tačiau po mėnesio, liepą, bus šešioliktoji Diko įsūnijimo sukaktis, ir šį prisiminimą Siuzana brangino.

Kai Dikas iš mokyklos grįžo namo — jis tik ką baigė dešimtą Nortvju Haito vidurinės mokyklos klasę — Siuzana įteikėjam dar dvi dovanas. Pirmoji buvo tėvo dienoraštis, pasakojantis apie kartu su Holusu praleistą laiką. Antroji — vaizdajuostė, kurią Tomas įrašė savo sūnui; Siuzana jos formatą iš VHS pakeitė į DVD.

— Tai bent, — apsidžiaugė Dikas. Jis buvo aukštas ir raumeningas. Siuzana nepaprastai juo didžiavosi. — Nė nežinojau, kad tėtis sukūrė videofilmą.

— Jis manęs paprašė palaukti dešimt metų ir tik po to tau atiduoti, — paaiškino Siuzana. Ji gūžtelėjo pečiais. — Manau, kad tėtis norėjo, jog būtum pakankamai suaugęs tai suprasti.

Dikas pakilojo rankoje papuošalų dėžutę, tarsi šitaip galėtų atspėti jos paslaptis. Matėsi, kad jaunuolis nekantrauja pamatyti, kas ten įrašyta.

— Ar galime pasižiūrėti dabar? — paklausė jis.

Siuzana nusišypsojo:

— Žinoma.

Jie nuėjo į svetainę, ir Dikas įdėjo diską į leistuvą.

Abu atsisėdo ant sofos ir stebėjo, kaip atgyja sulysęs, ligos išsekintas Tomas.

Dikas buvo matęs kelias to meto Tomo nuotraukas — jos buvo Siuzanos iškarpų albume, kuriame ji laikė spaudos pranešimus apie Holuso lankymąsi Žemėje ir paskesnį Tomo išvykimą. Tačiau vaikinas niekada taip detaliai nebuvo matęs, ką vėžys padarė jo tėvui. Siuzana pastebėjo, kaip Dikas loštelėjo atgal, kai ekrane pasirodė pirmieji vaizdai.

Bet netrukus Diko veide tegalėjai įžvelgti pilną susižavėjimo dėmesį, kai jis gaudyte gaudė kiekvieną žodį.

Baigę žiūrėti, jie abu nusišluostė ašaras, ištryškusias dėl vyro, kurį mylės amžinai.

Visiška tamsa.

Ir karštis, laižantis mane iš visų pusių.

Ar tai pragaras? Ar…

Ne. Žinoma, ne. Skeliamai skaudėjo galvą, tačiau protas pamažu ėmė blaivėti.

Garsus spragtelėjimas, ir…

Ir kriogeninio užšaldymo įrenginio dangtis ėmė slinkti į šalį. Pailgas karstas, pagamintas rydams, buvo lygiai pastatytas ant grindų, o Holusas sėdėjo jį apžergusi. Šešios forhilnoro pėdos kyšojo balnakilpėse, kad nenuplauktų šalin, jos priekinės kojos buvo pakeltos, o nuleisti akių stiebeliai žvelgė į mane.

— „Metas” „pabusti”, „drauge”, — tarė ji.

Žinojau, ką panašiais atvejais reikia sakyti; mačiau, kaip tai darė Chanas Nunjenas Singas.

— Kaip ilgai? — paklausiau.

— Daugiau nei keturis šimtmečius, — atsakė Holusas. — Žemėje dabar 2432-ieji.

„Štai kaip”, — pagalvojau. Prabėgo daugiau nei keturi šimtai metų, o aš to net nepajutau. Štai kaip.

Buvo išmintingai pasielgta sumontuojant kriogenines kameras ne centrifūgose; kažin ar dabar pajėgčiau išlaikyti savo paties svorį. Holusas ištiesė man savo dešinę ranką, o aš ją sugriebiau kaire. Užšaldymas ir prabėgę metai nė kiek nepakeitė paprasto auksinio žiedo ant mano piršto. Holusas padėjo man išsiropšti iš juodo keraminio karsto; tada ji ištraukė pėdas iš balnakilpių, ir mes nevaržomai nusklendėme tolyn.

— Erdvėlaivis liovėsi mažinęs greitį, — paaiškino Holusas. — Mes beveik atvykome į tai, kas liko iš Betelgeizės.

Aš buvau nuogas; kažkodėl varžiausi, kad ateivė mato mane tokį. Tačiau drabužiai manęs jau laukė; greitai apsirengiau — mėlynus „Tilley” marškinius ir minkštas chaki spalvos kelnes, kartu su manimi dalyvavusias daugelyje kasinėjimų.

Sunku buvo sutelkti žvilgsnį ir burna buvo išdžiūvusi. Matyt, Holusas to tikėjosi, nes turėjo man paruošusi skaidrų butelį vandens. Forhilnorai neatšaldo vandens, tačiau dabar tiko būtent toks — visiškai nenorėjau nieko šalto.

— Ar man reikėtų pasitikrinti sveikatą? — paklausiau, baigęs iš butelio spausti vandenį į burną.

— Ne, — atsakė Holusas. — Čia viskas automatizuota; jūsų sveikatos būklė buvo nuolat stebima. Jūs esate… — ji nutilo; buvau tikras, kad Holusas žiojosi sakyti „puikios būklės”, bet mes abu žinojome, jog tai netiesa. — Jūs esate tokios pačios būklės, kokios buvote prieš užsaldant.

— Man skauda galvą.

Holusas keistai pajudino savo galūnes; netrukus supratau, jog ji jas sulenkė, ir jei nebūtume nesvarumo būklėje, ateivė būtų toptelėjusi.

— Dar dieną kitą būtinai patirsite įvairius skausmus; tai natūralu.

— Kaip laikosi Žemė? — paklausiau.

Holusas kažką dainingai ištarė artimiausiam sienos dydžio monitoriui. Netrukus išdygo padidintas vaizdas: maždaug ketvirčio dolerio monetos, laikomos ištiestos rankos atstumu, dydžio geltonas diskas.

— Tai jūsų saulė, — paaiškino Holusas ir parodė į dulksvesnį objektą maždaug šešis kartos mažesnio nei Saulės skersmens. — O tai Jupiteris, kuris žvelgiant šiuo kampu yra priešpilnio fazėje.

— Ji nutilo. — Iš šio atstumo matomoje šviesoje sunku įžiūrėti Žemę, tačiau jei žiūrėsime į radijo atvaizdą, jūsų Žemės radijo spinduliavimas daugelyje dažnių yra intensyvesnis už Saulės.

— Vis dar? — paklausiau. — Po tiek laiko mes vis dar skleidžiame radijo signalus?

Tai būtų nuostabu. Tai reikštų…

Kurį laiką Holusas tylėjo, matyt, nustebusi, kad aš to nesupratau.

— Nežinau. Žemė yra už 429 šviesmečių nuo mūsų; dabar mus pasiekianti šviesa rodo, kaip atrodė jūsų saulės sistema netrukus po to, kai mes išvykome.

Liūdnai linktelėjau. Žinoma. Mano širdis ėmė dunksėti, o akyse truputį labiau raibuliuoti. Iš pradžių pagalvojau, kad atsitiko kažkas negera mane gaivinant, bet taip pasijutau ne dėl to.

Buvau sukrėstas; nebuvau pasirengęs tokiai savijautai.

Tebebuvau gyvas.

Prisimerkęs žiūrėjau į mažytį geltoną diską, po to nuleidau akis ir pažvelgiau į auksinį žiedą ant savo piršto. Taip, tebebuvau gyvas. Tačiau mano mylimoji Siuzana ne. Tikrai ne.

Spėliojau, kaip ji susitvarkė savo gyvenimą po to, kai išvykau. Vyliausi, kad Siuzana buvo laiminga.

O Rikis? Mano sūnus, mano nuostabusis sūnus?

Na, juk buvo gydytojas, interviu su kuriuo girdėjau per „CTV” kanalą, sakęs, jog pirmasis žmogus, galėsiantis gyventi amžinai, galbūt jau gimė. Gal Rikis tebėra gyvas ir dabar jam — ką? — 438 metai.

Bet manau, jog tokia tikimybė nedidelė. Greičiausiai Rikis užaugo toks vyras, kokiu jam buvo lemta tapti, dirbo ir mylėjo, o dabar…

O dabar jo nėra.

Mano sūnus. Beveik tikrai nugyvenau ilgiau už jį. Neturėtų taip būti, kad tėvas pergyvena sūnų.

Jaučiau, kaip akyse tvenkiasi ašaros; ašaros, kurios buvo sušalusios į ledą ne prieš valandą, ašaros, kurios tiesiog susikaupė prie latakų ir neištekėjo, nes nebuvo gravitacijos. Nusišluosčiau jas.

Holusas suprato, ką reiškia žmonių ašaros, tačiau nepaklausė, kodėl verkiu. Jos pačios vaikai, Pyldon ir Kasoldas, dabar tikrai taip pat yra mirę. Ji kantriai sklendė šalia manęs.

Spėliojau, ar Rikis paliko vaikų, anūkų ir proanūkių; mane pritrenkė mintis, jog dabar be vargo galiu turėti penkiolika ar daugiau palikuonių kartų. Galbūt Džericho pavardė vis dar tebeaidi…

Taip pat spėliojau, ar tebėra Karališkasis Ontarijo muziejus, ar vėl atidarė planetariumą, o gal, tiesą sakant, pigūs kosminiai skrydžiai, prieinami visiems žmonėms, pavertė šią instituciją nereikalinga.

Dar spėliojau, ar tebėra Kanada, puiki šalis, kurią labai mylėjau.

Žinoma, dar labiau domino, ar tebėra žmonija, ar mums pavyko išvengti kančių Dreiko lygties pabaigoje, ar nesusisprogdinome branduoliniais ginklais. Mes juos turėjome daugiau nei penkiasdešimt metų prieš man išvykstant; ar per aštuonis kartus ilgesnį laiką pajėgėme atsispirti pagundai juos panaudoti?

O gal…

Būtent tai pasirinko Epsilon Indi čiabuviai.

Ir Tau Ceti.

Ir Miu Kasiopėja A.

Ir Eta Kasiopėja A.

Ir Sigma Drakonis.

Ir net tos amoralios Grumbridžo 1618 būtybės, arogantiški šunsnukiai, susprogdinę Betelgeizę.

Jei aš neklydau, jie visi persikėlė į mašinų karalystę, virtualų pasaulį, kompiuterių sukurtą rojų.

Tad dabar, po keturių šimtmečių technikos pažangos, homo sapiens tikrai turėjo galimybę padaryti tą patį.

Gal jie taip ir padarė. Galbūt.

Pažvelgiau į šalia manęs sklendžiančią Holusą — tikrąją Holusą, ne jos atvaizdą. Mano draugę, tikrą.

Galbūt žmonija net pasekė Miu Kasiopėjos A pavyzdžiu ir susprogdino Mėnulį, kad aplink Žemę atsirastų žiedai, konkuruojantys su Saturno; žinoma, mūsų mėnulis yra palyginti mažesnis už Kasiopėjos, tad mažiau prisideda prie Žemės mantijos maišymo. Tačiau galbūt dabar geologiškai stabilioje Žemės dalyje driekiasi perspėjantis kraštovaizdis.

Ir vėl pajutau, kad sklendžių laisvai — per daug nutolau nuo bet kurios sienos; matyt, turėjau polinkį šitaip daryti. Holusas manevruodama priartėjo prie manęs ir paėmė už rankos.

Vyliausi, kad mes neįkrovėme savęs į kompiuterius. Tikėjausi, jog žmonija vis dar tebėra, na, žmogiška — šilta, biologiška ir tikra.

Tačiau nebuvo jokių galimybių tuo įsitikinti.

Ar po keturių šimtmečių būtybė vis dar buvo čia ir laukė mūsų?

Taip.

Na, galbūt ji čia buvo ne visą laiką; gal ji iš tiesų apskaičiavo, kada mes atvyksime, ir trumpam išlėkė kitur pasirūpinti kitais reikalais. Kol „Merelkas” kirto 429 šviesmečius greičiu, per plauką besiskiriančiu nuo šviesos, priekyje esantis vaizdas persislinko į mėlynąją spektro sritį, virsdamas nematomu ultravioletiniu; didžiąją šio laiko dalį būtybė galėjo būti išvykusi kitur.

Ir, žinoma, galbūt tai nebuvo tikras Dievas; gal tai tiesiog buvo nepaprastai pažengusi į priekį gyvybės forma, kažkoks senovinės, bet visiškai natūralios rasės atstovas. O gal tai iš tiesų buvo mašina, milžiniškas nanotechnologiškų esybių būrys; nebuvo jokios priežasties, dėl kurios pažangi technologija negalėtų atrodyti organinė.

Tačiau kur nubrėžti takoskyrą? Kažkas juk nustatė šios visatos pagrindinius parametrus.

Kažkas per 375 milijonus metų, du milijonus kartų ilgesnį laiko tarpsnį nei pora šimtmečių, kuriuos protingos rasės pajėgios išlikti kūniškoje būsenoje, buvo įsikišęs bent trijuose pasauliuose.

Ir kažkas išgelbėjo Žemę, Delta Pavonis II ir Beta Hydri III nuo milžiniškos žvaigždės sprogimo, per kelias akimirkas sugerdamas daugiau energijos, nei jos išskyrė visos galaktikos žvaigždės, paimtos kartu, ir tai darydamas nežuvo.

Kaip apibrėžti Dievą? Ar jis arba ji privalo būti visažinis? Visagalis? Kaip sako rydai, tai tėra abstrakcijos, todėl jos nepasiekiamos. Ar Dievas privalo būti apibrėžtas taip, kad atsidurtų už mokslo sferos?

Visada tikėjau, jog už mokslo sferos nieko nėra.

Ir dar tebetikiu.

Kur nubrėžti takoskyrą?

Štai čia. Man atsakymas buvo štai čia.

Kaip apibrėžti Dievą?

Maždaug taip. Dievas, kurį galėčiau suprasti, bent jau potencialiai, yra nepalyginamai įdomesnis ir aktualesnis nei tas, kuris nesileidžia suprantamas.

Sklendžiau priešais vieną sieninių ekranų, man iš kairės slinko Holusas, šalia jos dar šeši forhilnorai, o iš dešinės — virtinė rydų, ir mes visi dairėmės, ieškodami jo, būtybės. Paaiškėjo, kad mūsų ieškomoji būtybė yra 1,5 milijardo kilometrų pločio — maždaug Jupiterio orbitos skersmens dydžio. Ir ji buvo tokia juoda, kad, kaip man sakė, „Merelko” fakelas, kuris du šimtmečius buvo į ją atsuktas, pradėjus stabdyti, visiškai nuo jos neatsispindėjo.

Esybė tebebuvo uždengusi Betelgeizę — tiksliau, tai, kas iš jo liko — kol mes visiškai prie jos nepriartėjome. Tada esybė nusirito į šalį, jos šešios galūnės sukosi tarsi rato stipinai, atidengdama susiformavusi užjos didžiulį rausvą ūką su mažyčiu pulsaru, Betelgeizės lavonu, centre.

Tačiau tai buvo vienintelis, bent jau kiek aš mačiau, patvirtinimo, kad mus pastebėjo, ženklas. Ir vėl man norėjosi, kad erdvėlaivyje būtų tikri iliuminatoriai: jei esybė pastebėtų mus mojuojant rankomis, galbūt ji kaip nors į tai reaguotų, pavyzdžiui, lėtai, didingu lanku pajudintų vieną iš milžiniškų obsidiano lukštų.

Dėl to, kas vyko, buvo galima išeiti iš proto: štai aš visiškai arti to, kas gali būti Dievas, o jis, atrodo, nekreipia į mane dėmesio kaip ir tada, kai mano plaučiuose pradėjo formuotis augliai. Kartą bandžiau kalbėtis su Dievu, tačiau neišgirdau jokio atsakymo, bet dabar, po velnių, bent jau iš mandagumo jis privalėjo atsakyti; mes įveikėme didesnį kelią, nei prieš tai yra nukeliavęs bet kuris žmogus, forhilnoras ar rydas.

Tačiau esybė nė nebandė su mumis bendrauti — bent jau aš ar Žu, mano senasis bendrakeleivis kinas, ar šizofrenikė Keiser, ar net sidabranugarė gorila Hunas nepastebėjome jokio ženklo. Atrodo, jog ir forhilnorams nepavyko su ja užmegzti ryšio.

Tačiau rydai…

Rydai su jų radikaliai skirtingais protais, kitaip matantys, kitaip mąstantys…

Ir tvirtai tikintys…

Rydai akivaizdžiai telepatiškai bendravo su būtybe. Jie daugybę metų bandė pasikalbėti su Dievu, ir atrodo, jog Dievas dabar kalbėjosi su jais taip, kad tik rydai galėjo tai suprasti. Rydai nepajėgė žodžiais išreikšti to, kas jiems buvo sakoma, lygiai kaip ir negalėjo suprantamai paaiškinti jų suvokiamą gyvenimo prasmę, kuri rydams teikė ramybę, tačiau jie kažką pradėjo konstruoti savo centrifūgoje.

Dar rydams neužbaigus savo darbo, „Merelko” gydytoja forhilnorė Lablok pagal bendruosius sandaros principus atspėjo, kas tai yra: didelė dirbtinė gimda.

Rydai paėmė vyriausios savo kontingento narės, vardu K’t’ben, ir seniausio forhilnoro, inžinieriaus, vardu Gydąs, genetinius pavyzdžius, tačiau…

Ne, mano pavyzdžių nepaėmė, nors norėjau, kad paimtų; tada viskas būtų užbaigta.

Jie paėmė Žu, senojo kinų ryžių augintojo, genetinius pavyzdžius.

Žmonės turi keturiasdešimt šešias chromosomas.

Forhilnorai turi trisdešimt dvi chromosomas.

Rydai turi penkiasdešimt keturias chromosomas… bet nemoka jų suskaičiuoti.

Rydai paėmė forhilnorų ląstelę ir iš branduolio išsiurbė visas DNR. Tada jie atsargiai įterpė į šią ląstelę diploidinius Gydo, K’t’beno ir Žu chromosomų, kurios buvo pasidalijusios tiek daug kartų, kad beveik neliko jų telomerų, rinkinius. Ir šią ląstelę su 132 trijų skirtingų rasių chromosomomis atsargiai įterpė į dirbtinę gimdą, kur ji plūduriavo skystyje, turinčiame purino ir pirimidino šarmų.

Ir tada įvyko stulbinantis dalykas, privertęs mano širdį suspurdėti, o Holuso akių stiebelius maksimaliai atitolti vienas nuo kito. Pasirodė ryškios šviesos blyksnis; „Merelko” davikliai užfiksavo, kad dalelių pluoštas išlėkė tiksliai iš juodos būtybės centro ir perskrodė dirbtinę gimdą.

Atlikus skenavimą didinančiu skeneriu, buvo pastebėta stulbinanti sąveika.

Atrodė, jog chromosomos iš trijų pasaulių ieško viena kitos ir jungiasi į ilgesnes gijas. Kai kurias grandines sudarė dvi susijungusios forhilnorų chromosomos ir rydų chromosoma gale; Holusas pasakojo apie analogišką Dauno sindromui sutrikimą, kai neturinčios telomerų chromosomos susijungia galais. Šis įgimtas gebėjimas atrodė bevertis, net pragaištingas, tačiau dabar…

Kitas grandines sudarė žmogaus chromosomos, įsiterpusios tarp forhilnorų ir rydų. Dar kitose žmogaus chromosomos buvo abiejuose rydų chromosomos galuose. Kelios grandinės buvo sudarytos tik iš dviejų chromosomų; dažniausiai žmogaus ir forhilnoro. O šešios rydų chromosomos išliko nepakitusios.

Dabar buvo aišku, kad DNR gijos chromosomoms suteikė daugiau — kur kas daugiau — galimybių nei paprasčiausiai žūti ar suformuoti auglius, pašalinus telomerus. Tiesą sakant, chromosomos be telomerų buvo pasirengusios žengti seniai lauktą kitą žingsnį. Ir dabar, kai daugelio pasaulių protingos gyvybės formos pagaliau, truputį pabaksnojus, pradėjo egzistuoti vienu metu, šios chromosomos galėjo jį žengti.

Dabar supratau, kodėl egzistuoja vėžys — kodėl Dievui reikėjo ląstelių, galinčių dalytis net tada, kai išsieikvoja jų telomerai. Augliai pavienėse gyvybės formose tebuvo nevykęs pašalinis poveikis; kaip sakė T’kna: „Tariamai nepageidaujamas konkretus tikrovės realizavimas, įskaitant vėžį, savyje taip pat privalo turėti kažką labai pageidaujamą.” O šis labai pageidaujamas dalykas yra toks: gebėjimas sujungti chromosomas bei rūšis, surišti gyvybės formas — biocheminės galimybės sukurti kažką nauja, kažką daugiau.

Jungtines chromosomas pavadinau supersomomis.

Šios chromosomos elgėsi taip pat kaip ir įprastos: jos reprodukavosi, per visą savo ilgį persiskirdamos į dvi dalis, ir iš maitinimo mišinio ėmė atitinkamus šarmus — citozino molekulė poravosi su kiekviena guanino molekule, o timinas su adeninu — kad pripildytų dabar jau nesamas puses.

Kai supersomos reprodukavosi pirmą kartą, atsitiko nuostabus dalykas: jos sutrumpėjo. Kopijavimo proceso metu išnyko didelės nereikalingos DNR dalys. Nors supersomose buvo trigubai daugiau aktyvių DNR nei įprastose chromosomose, naujai atsiradusios grandinės buvo kur kad kompaktiškesnės. Supersomos neperžengė teorinio biologinių ląstelių dydžio ribų; jos netgi pajėgė mažesnėje erdvėje sutalpinti daugiau informacijos.

Ir, žinoma, supersomoms reprodukuojantis, jas turinti ląstelė dalydavosi, sukurdama dvi dukterines ląsteles.

O šios ląstelės vėl dalydavosi.

Ir taip toliau.

Iki kambro laikotarpio vidurio gyvybės raidą labai varžė tai, kad apvaisintos ląstelės negalėjo dalytis daugiau nei dešimt kartų, todėl atsirandantys organizmai negalėjo būti sudėtingi.

Tada įvyko kambro sprogimas, ir gyvybė staiga tapo įmantresnė.

Tačiau vis tiek buvo ribos. Vaisius galėjo augti tik iki tam tikro dydžio — ir žmonių, ir rydų, ir forhilnorų kūdikiai svėrė maždaug penkis kilogramus. Didesniems kūdikiams būtų prireikę neįmanomai plačių gimdymo kanalų; taip, jei nuo gimimo kūnai būtų didesni, juose tilptų didesnės smegenys, bet didžioji papildomų smegenų masės dalis būtų skirta kontroliuoti didesnį kūną. Galbūt, tik galbūt, banginis yra toks pat protingas kaip žmogus — tačiau ne protingesnis. Matyt, gyvybė buvo pasiekusi optimalų sudėtingumo lygį.

Tačiau turintis supersomų embrionas be paliovos didėjo dirbtinėje gimdoje. Tikėjomės, jog kažkuriuo metu jis pats nustos augęs: na, forhilnoras su dvigubo ilgio chromosoma gali gyventi; žmogaus kūdikis su trimis dvidešimt vienos grandinės chromosomomis taip pat kurį laiką išlieka gyvas. Bet šis derinys, šis pašėlęs genetinis mišinys, šis kratinys aiškiai peržengė visas įmanomas ribas. Prasidėjus nėštumui — ar tai būtų rydai, ar forhilnorai, ar žmonės — anksti įvyksta persileidimas, jei embriono vystymasis sutrinka, paprastai motinai net nespėjus suvokti, jog pastojo.

Tačiau mūsų vaisius, šis neįsivaizduojamas trigubas hibridas, vystėsi toliau.

Atrodo, jog visose trijose rūšyse ontogenezė — vaisiaus vystymasis — kartoja filogenezę — to organizmo evoliucinę istoriją. Žmonių embrionams atsiranda ir vėliau išnyksta žiaunos, uodega bei kiti akivaizdūs evoliucinės praeities atgarsiai.

Šis vaisius taip pat vystėsi fazėmis, keisdamas savo morfologiją. Tai buvo neįtikėtina — tarsi stebėčiau kambro sprogimą, vykstantį tiesiai man prieš akis — buvo bandomi ir atmetami šimtai kūno sandaros variantų. Radialinė simetrija, ketursienė simetrija, dvišalė simetrija. Atsirasdavo kvėpuojamosios angos, žiaunos ir plaučiai, ir daugybė kitų dalykų, kurių nė vienas iš mūsų negalėjo atpažinti. Uodegos ir nežinomos ataugos, sudėtinės akys ir akių stiebeliai, sudalyti į segmentus ir susiliečiantys kūnai.

Niekam nėra pavykę ištirti, kas iš tiesų yra ontogenezė akivaizdžiai kartojanti filogenezę, tačiau iš tiesų tai nebuvo organizmo evoliucinės istorijos kartojimas — tai buvo aišku, nes formos nesutapo su rastomis fosilijose. Bet dabar jos tikslas tapo aiškus: DNR privalo būti užkoduota optimizavimo paprogramė, leidžianti išbandyti visus įmanomus variantus, prieš pasirenkant, kurį adaptacijų rinkinį išreikšti. Mes matėme ne tik Žemės, Beta Hydri ir Delta Pavonis sprendimus, bet ir visų trijų derinius.

Galiausiai, po keturių mėnesių, vaisiaus kūno sandara nusistovėjo, jo fundamentalioji architektūra skyrėsi nuo žmogaus, forhilnoro ar rydo. Vaisiaus kūną sudarė pasagos formos vamzdis, apjuostas audinio lanku, iš kurio kyšojo šešios galūnės. Pro skaidrų kūno audinį matėsi vidiniai griaučiai, tačiau jie buvo ne iš lygių kaulų, o supinto audinio gumulų.

Mes embrionui parinkome vardą. Pavadinome ją Vibadale — forhilnorų kalbos žodžiu „taika”.

Vibadalė — tai dar vienas vaikas, kurio aš nematysiu užaugant.

Tačiau buvau tikras, kad ją, kaip ir mano Rikį, įvaikins, ja rūpinsis ir maitins, jei ne „Merelko” įgula, tai išsidriekęs danguje didžiulis plaštakiškas juodulys.

Dievas buvo programuotojas.

Fizikos dėsniai ir pagrindinės konstantos buvojo pirminis kodas.

Visata buvo taikomoji programa, veikianti 13,9 milijardų metų ir atvedusi iki šios akimirkos.

Tai, kad gebėjimas įsikelti į kompiuterį atmesti biologiją, atsirado per anksti, buvo programavimo klaida, nenumatytas painumas. Tačiau galiausiai, atidžiai manipuliuodamas, programuotojas ištaisė klaidą.

O Vibadalė?

Vibadalė buvo išvestis. Viso to esmė.

Linkėjau jai sėkmės.

Tokia seka, evoliucijos variklis, buvo nuo senų senovės. Viena gyvybė baigiasi, kita prasideda.

Mane vėl užšaldė, ir mano kūno degeneracija vienuolika mėnesių buvo sustabdyta. Tačiau Vibadalės gestacija galiausiai baigėsi, Holusas vėl mane pažadino, ir mes abu žinojome, jog tai paskutinis kartas.

Rydai paskelbė, kad tai turi įvykti būtent šiandien; kūdikis jau buvo išsivystęs, ir jį reikėjo išimti iš dirbtinės gimdos.

— Tegul ji išreiškia geriausias mūsų visų savybes, — palinkėjo T’kna, rydas, su kuriuo pirmuoju per atstumą susipažinau prieš tuos prabėgusius mėnesius — ir šimtmečius.

Holusas susiūbavo savo kūnu.

— „A”, — ištarė viena jos burna, — „men”, — užbaigė kita.

Ilgą laiką praleidęs nejudėdamas, jaučiausi apsvaigęs, tačiau susižavėjęs stebėjau, kaip iš gimdos išima Vibadalę. Ji į visatą atėjo verkdama, lygiai kaip ir aš, ir kaip milijardai kitų, gimusių prieš mane.

Mudu su Holusu ištisas valandas žiūrėjome į ją, į tą keistą, įmantrią būtybę, kuri jau dabar buvo pusės mano ūgio.

— Įdomu, kiek ji gyvens, — kreipiausi į savo draugę forhilnorę; galbūt klausimas buvo ir keistas, tačiau aš labai dažnai galvodavau apie gyvenimo trukmę.

— „Kas” „žino”? — atsakė ji. — Tai, kad neturi telomerų, jai, matyt, nėra defektas. Jos ląstelės galėtų amžinai reprodukuotis ir…

Holusas nutilo.

— Ir taip bus, — truputį pasvarsčiusi užbaigė ji mintį. — Taip ir bus. Toji esybė, — Holusas mostelėjo į vieno sienos dydžio ekrano centre esantį juodulį, keliaujantį per kosminę erdvę, — išliko po paskutinio didžiojo susitraukimo ir po didžiojo sprogimo. Manau, jog Vibadalė išliks po kito sprogimo ir taps visatos Dievu.

Tai buvo sukrečianti mintis, nors galbūt Holusas buvo teisi. Tik aš negyvensiu tiek ilgai, kad tai sužinočiau. Vibadalė buvo už stiklinės pertvaros specialiai įrengtoje motinystės palatoje, kurioje tebuvo vienas apvalus lopšys. Pabarbenau į stiklą kaip mano planetoje yra darę milijonai tėvų. Pabarbenau ir pamojavau ranka.

Vibadalė sujudėjo ir pamojavo man savo kresna, putlia atauga. Galbūt dabartinis Dievas niekada nepripažino mano buvimo, — net kai atvykau visai prie pat jo, jis vis dar buvo man abejingas, — tačiau ši busimoji deivė mane pastebėjo, bent jau akimirką.

Ir tą akimirką nejutau jokio skausmo.

Bet netrukus agonija vėl sugrįžo; ji darėsi nuožmesnė, o mano jėgos vis seko.

Laiko liko nedaug.

Parašiau paskutinį ilgą laišką Rikiui, jei per stebuklą jis dar būtų gyvas. Holusas už mane persiuntė jį į Žemę; laiškas ten nukeliaus beveik po pusės tūkstantmečio. Papasakojau sūnui, ką čia mačiau, ir parašiau, jog labai jį myliu.

Tada paprašiau Holuso paskutinės paslaugos. Paprašiau tokio dalyko, kokio galima prašyti gero draugo. Paprašiau, kad ji padėtų mane išlaisvinti, padėtų man iškeliauti Anapilin. Iš Žemės be vaistų nuo vėžio ir nuskausminamųjų tablečių pasiėmiau tik kelis dalykus. Tarp jų — biochemijos vadovėlį, kuriame buvo pakankamai informacijos, kad „Merelko” gydytoja galėtų susintetinti tai, kas be skausmo ir greitai baigtų mano gyvenimą.

Holusas pati suleido injekciją ir atsisėdo šalia mano lovos, vienoje savo rankų laikydama mano išsekusį delną. Paskutinis dalykas, kurį pajutau, buvo jos pūslėtą pakavimo plėvelę primenanti oda.

Paprašiau Holusą užrašyti mano paskutinius žodžius ir perduoti juos į Žemę, kad Rikis, ar kas kitas, ten tebesantis, žinotų, ką pasakiau. Kaip jau svajojau anksčiau, galbūt Rikis, o gal kuris mano proproprovaikaitis, parašys knygą apie pirmąjį, man atrodo, labai žmogišką, ateivio iš kosmoso ir Žemės gyventojo kontaktą.

Nustebino mano paskutinės mintys.

— Žinote, — kreipiausi į Holusą, kurios akys siūbavo pirmyn bei atgal, — prisimenu, kada pirmą kartą susižavėjau fosilijomis.

Holusas klausėsi.

— Buvau paplūdimyje, — pasakojau, — žaidžiau su akmenėliais ir nustebau viename jų išvydęs įstrigusią suakmenėjusią kriauklę. Tada radau, ko net nenumaniau ieškąs.

Skausmas mažėjo; viskas traukėsi šalin. Suspaudžiau forhilnoro ranką.

— Manau, jog esu laimingas, — pasakiau, jausdamas, kaip mane apima ramybė. — Tai atsitiko antrą kartą.

Pastabos

1

Užuomina į T. Viljamso pjesės „Geismų tramvajus” personažą.

2

Garsus mimas.

3

Nelogiška išvada (lot.).

4

Angliškų žodžių žaismas: Cardinal — kardinolas ir Cardinal — kiekinis skaitvardis.

5

Evelas klysta, Burgeso skalūnus pavadindamas Boguso; bogus angl. — fiktyvus, netikras.

6

Anat. vidurių.

7

Dikas angliškai turi ir vulgarią prasmę.

Content

Sawyer Robert J. Skaičiuojantis Dievas

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Pastabos