pacyfikaciya

СЕРІЯ: МАТЕРІАЛИ Й ДОКУМЕНТИ ч.2.

http://lemko. org

Digitally signed by http://lemko.org DN:cn=http://lemko.org, o=Walter Maksimovich, ou, email=walter@lemko.org, c=US Date: 2009.12.24 19:32:49 -05W

НА ВІЧНУ ГАНЬБУ ПОЛЬЩІ,

ТВЕРДИНІ ВАРВАРСТВА В ЕВРОПІ.

Т^ретє незмінене видання

Ненависть -'••■ ге незломна зброя поневолених притч ги обителе ii. Ис страшні вороги, що панують нчл памп, але небезпечні вороги, що знаходять иглях до вааюго гства. Не той невільник, киги поневолено, але ,той. хто не чу своєї неволі, бо кого ж може некти неволя, не будячи нснависти до гнобителів? Страшний злочинець той, хто хоче любити братів своїх, не ненавидячи тих. що ї.' поневолюють, би любив ноги е отруйно яг заразою хвороби невільництва. .1/. ('ймусь.

ГОВЕРЛИ" В НЬЮ-ЙОРКУ "HOWERLA" PUBLISHERS

238 EAST 6th STREET NEW YORK, N.Y. 10003

1978

ЗМІСТ

і. польський ткіюг.

.1. Описи .іii 'IiKujc варварств та яаірсто.

ПОЛЬСЬКИЙ ТЕРОР

Зі страху люде брешуть і зі страху допускаються насильств. Т. I'. Масарик.

А.

Описи ляцьких варварств та звірств.

Б.

Протоколи очевидців, зізнання побитих, лікарські свідоцтва, судові документи, сеймові інтерпеляції та звіти, описи й петиції

чужинців.

Ця книжка появляються за всебічною підмогою п„Ярослава Fa латин .

ВІД ВИДАВНИЦТВА

Книжка "НА ВІЧНУ ГАНЬБУ ПОЛЬЩІ" появилась була в Празі 1931 року, як видання Проводу Українських Націоналістів.

Перевидаємо її тому, щоб оця вічна та неперевершена ганьба Польщі, заподіяна в 1930 р. нам, українцям, збереглася в нас і в наших нащадках у формі цього документу, яким є книга "НА ВІЧНУ ГАНЬБУ ПОЛЬЩІ*.

Це документ польської "гуманности" та "культури", яка притаманна лише жорстошм дикунам темних віків.

За В-о "ГОВЕРЛЯ": Д-р М„Сидор-Чарторийський

... Gdy wielki wielkiego

Będzie dusić, my duśmy mniejszych, każdy swego, Z góry i dołu, wielcy wielkich, małych mali, Jak zaczniem ciąć, tak całe szelmowstwo sie zwali, I tak zakwitnie szczęście i Rzeczpospolita.

A. Mickiewicz.

... Nie dać świętej Polski, nie dać Lwowa, nie dać Poznania, nie dać brzegu morskiego, nie dać Wilna — Moskalom, Niemcom, Litwinom, nikomu, kto po ziemie .nasze ręce wyciąga. Zasiec je na śmierć, a nie dać! Policaj, uzbrojony w narzędzie tortur, to jedyna ostoja Polski!

S. Żeromski.

.. .W ciągu akcji pacyfikacyjnej wojsko kwaterowało w 117 wsiach, przyczem tylko w 8 wsiach zdarzyły się wypadki pobicia. Według meldunków stwierdzono, że pobicia były dokonane przez starszą ludność, mszczącą się w ten sposób za nieszczęścia, jakie na ich wsie ściągnęła działalność młodzieży. Według meldunków nie było ani jednego wypadku bicia kobiet lub dzieci...

... UOW postarało się o sporządzenie licznych fotografij osób pobitych wgl. zdemolowanych lokali. Według twierdzenia iiładz, fotografie osób pobitych częściowo były robione sztucznie a częściowo przedstawiają młodych ludzi, pobitych poprostu przez swoich ojców.

(Komunikat Ministerstwa Spraw Zagranicznych o sabotażach.)

Описи ляцьких варварств та звірств.

„Пацифікація^44 Східньої Галичини.

Ця стаття була друкована в «Розбудові Нації», чч. 9—Ю. 1930., Прага, та в ріжних українських часописах в Америці, Канаді і Бразилії. Рівнож заходом «Центрального Виконавчого Комітету Представників українських Організацій в ЧСР» вийшла вона на чужих мовах з певними змінами змісту враз із 20 знимками окремими брошурами під такими заголовками: 1) Le Pogrom des Vkrainiens en Pologne, 2) Ausrottung. d*r Ukrainer in Polen, 3) Extirpation of Ukrainians in Poland і 4) Pogrom proti Vkrajincfm v Polsku.

Уряд Иілсудского рішився за одним замахом ліквідувати українська питання в Польщі, способом, практикованим колись турками супроти вірмен, або царсько-російськими чорносотенцями супроти жидів. Він вислав на українські терени карні експедиції поліційних відділів і кавалерії, які чинили страшні спустошення на землях Східньої Гсишчини; нищили культурні й господарські надбання українського народу і люто катували мирне українське населення.

Цей ганебний дикий погром українського народу польський уряд назвав «пацифікацією» Східньої Галичини. Ота дика «пацифікація» зачалася в половині вересня і з кожним днем прибірала що-раз жахливіших форм. Ті події викликають обурення й огиду в кожної культурної людини. Коротко справа виглядає так: 21. вересня вирушив відділ поліції, стягнений із корінної Польщі та з учнів поліційної школи в Мостах, числом 2.000 на «усмирнення» українського населення в повітах: Збараж, Бережани, Тернопіль, Підгайпі, Рогатин, Бібрка, Львів, Яворів, Сокаль, Рудка. Самбір і у. д. Рівночасно залили українські села скадрони польської кавалерії з 6. корпусу. І почалося кроваве жниво...

Вибрано насамперед ті повіти, села та міста, де українське населення національно найсвідоміше і де найкраще розвинена, культурна й госпо-. дарська діяльність. Туди впадали відділи поліції або кавалерії і плюндрували всі культурні та економічні надбання українського населення.

В кожнім місті та селі, куди загостила карна експедиція (тих сіл сотки) переводилося пацифікацію за такою проґрамою: відділ з 80 до 150 поліцаїв чи уланів оточував нагло село, щоби ніхто з мешканців не втік, опісля командант відділу ділив своїх людей на окремі загони, що мали виконати призначені завдання. Громадському урядові давалося наказ протягом 2—3 годин скласти контрибуцію, а це від 5 до 200 і більше сот-нарів вівса, або иншого зерна, кілька штук свиней, худоби, кілька десятків фір паші й соломи, та, крім того, для кожного яадвніра чи поліцая приготовити оскубану курку чи гуску. В деяких місцевостях вимагали ще кілька бочок пива чи инших напоїв. Коли у призначений речинець село не встигне виконати того «замовлення», то за кару контрибуція зростає вдвічі, а війта та громадських радних так побють, що вони й руши-

тися не можуть. По деяких селах накладали крім того також і грошеві кари. Найгостріші контрибуції, звичайно, накладало військо; поліція здебільшого обмежувалася пивом, горівкою, забраннам свиней, курей, гусок — словом всього того, що дасться спожити.

А тим часом окремий карний загін ловив усіх тих людей, яких імена подала місцева поліція, або місцеві поляки. Тих людей заганяли до громадського уряду, або до якогось більшого приміщення і там виконували над ними страшну екзекуцію — ясахливі середньовічні тортури. Це діялося, звичайно, під безпосереднім доглядом командантів відділів.

В число тих нещасних жертв попадали місцеві інтелігенти і найсві-доміщі селяне, без огляду на вік і пол, що попри господарство чи ингш-

Українська Краеьа Централя Кооператив «Центросоюз» у Львові на другий день по вибуху бомби з/Х. 1930. Погляд од і&ул. Сташіца

заняття ир одять також і культурно-освітню або економічну громадську діяльность. члени управ і надзірних рад кооперативів, читалень, дириґенти хорів, орхе лр і т. д. — словом — найкультурніща частина села була обєк-том нелюдських знущань.

Екзекуція відбувалася так: викликують вибрані жертви по черзі, здирають убрання й білля, кладуть на лавку, або на підлогу, вкладають в уста мокру пшату, двоє людей сідає на голову, двоє на ноги, командант визначає кількість буків — звичайно 25—50, а то і сто й більше. Коли нещасна жертв? зімліє, то відливають водою й катують далі. Крім чисто фізичних мук, видумували оті модерні кати ще й моральні муки. Наприклад, за кожним десятком нагаїв приказують жертві кричати: «Hex жиє маршалек Пілсудскі», або співати «Єще Польська не зґінела», то знову кажуть катованій людині цілувати «польську» землю і лаяти Україну Не щади^ „ лавіть старців, напр., 57-літнього Матвія Мітрінґу ^продавця кооперативи в с. Петрикові. пов. Тернопіль, побито в страшний • спосіб,

б змушувано танцювати та співати соромицькі пісні, й коли він того не хотів.'то кольбами його так скатовано, що він впав без притомности і тепер бореться зі смертю. Шестидесятилітній Іван Панчишин, справник кооперативи, в Наконечнім-Яворові, дістав 200 нагаїв. Побито страшенно 85-літнього Щебиволока в Денисові, пов. Тернопіль, та ин.

Взагалі вимір кари залежить од дотеперішньої громадської активно-сти жертви. Коли хто займав рівночасно кілька громадських становищ, то бють його за кожне становище зокрема. Напр., війт Гриць Береза в селі Гущанці, пов. Збараж, був виділовим споживчої кооперативи, молочарні, читальні «Просвіти»; ото-ж бито його за Україну, кооперативу, «Просвіту», молочарню і за сина, що втік перед побоями; за кожну оту «провину» по 25 нагаїв.

Магазин Повітового Союзу Кооператив у Тернополі по переведенні поль

ською поліцією ревізії.

На катуванні людей «праця» експедиції не кінчиться. Инші уланські загони чи відділи поліцаїв ідуть рівночасно по хатах насамперед тих власників українців, яких взято на «індекси», і під претекстом пошукування зброї розшивають стріхи, розбивають вікна, образи, особливо образи українських діячів, порять кожухи, подушки, висипають пірря, бють горшки, посуд, висипають муку та мішають її зі сміттям, піррям, болотом. Розбірають стіжки зі збіжжям і розкидають по цілому подвіррю. А то й страшними побоями змушують самих власників тяжко запрацьованого майна розбірати свої хати, розкидати збіжжя, рубати й зривати підлоги u т. д. При тому бють навіть жінок і дітей; у селі ІНвейкові, повіт Під-гайці, побито жінку Василя Дугки, яка лежала в полозі.

Найважніші завдання має та частина експедиції, що йде робити «ревізії» по культурно-освітніх і економічних установах. У кооперативах найперше забирають задармо товар, який їм подобається, або де-коли

ft'

платять для форми по кілька «ликів за товар, що коштує десятки золотих, а відтак складають на купу ввесь крам і поливають його нафтою. Так, напр., у селі Купчинцях, пов. Тернопіль, скадрона 9. полку уланів із Теребовлі нищила кооперативу «Надія» тим способом, що ввесь товар мануфактурний, ґалянтерійний і споживчий скинуто на землю, полито нафтою, оливою й медом та все потоптано ногами. Тій одній кооперативі зроблено шкоди понад 100 тисяч золотих. Там же знищено дощенту велику модерну масарню й молочарню.

Цілковитому знищенню підпадають насамперед товари, продуковані в українських підприємствах, мило Центросоюзу, паперці «Калина», цу-корки «Нова Фортуна» й т. д. При тому обовязково карна експедиція побоями змушує урядовців кооперативи палити або дерти всі касові книги. Опісля під претекстом пошуку зброї експедиція демолюе всю обстанову кооперативи, розбиває вікна, рубає підлоги, дЬері, вивіски. Залежно від «настрою» урядових погромників знищенню підпадає навіть і будинок, де міститься кооператива чи читальня «Просвіта»; тоді розкидають стріху будинку і валять стіни. По тій «роботі» приговорюють до скатованих людей: «Пропала ваша Україна»/ Така сама доля зустрічає кожну читальню «Просвіти», при чому насамперед нищать до ґрунту бібліотеки.

У той спосіб знищено дощенту тисячі українських кооперативів, читалень «Просвіти» з бібліотеками, театральним приладдям, музичними струментами, словом — усю обстановку, не виключаючи самих будинків. Цю руїницьку роботу переводилося не тільки по селах, але також і по містах. Всюди, де тільки був український памятник, експедиція нищила його. Вандальська рука карних експедицій зачепила також Союз кооперативів, і філії «Просвіти» по містах. Так, напр., зруйновано дощенту повітовий союз кооперативів із усіма товарами, книговодством і урядженням і філію «Просвіти» з бібліотекою в Бережанах; подільський Союз кооперативів, філію «Просвіти» з прекрасною бібліотекою і друкарню в Тернополі; складнишо повітового СОюву кооперативів у Козовій та ин.

На допомогу карним поліційним і військовим експедиціям приходила «невідома» рука, що підкладала під охороною польської поліції бомби під українські установи й висаджувала їх у повітря. Так ось висаджено в повітря українську приватню народню школу Т-ва «Рідна Школа» на Личакові у Львові, читальні «Просвіти» в Монаєві й у Данилівцях, пов. Зборів, читальню «Просвіти» в Збоїсках, біля Львова', кинено дві бомби військового типу до кооперативи в Радиличі, пов. Дрогобич, величезну військову бомбу до повітого союзу кооперативів у Сокалі й т. д. 2. жовтня прийшла черга на краєву централю українських кооперативів, т. зв. «Центросоюз», у Львові. В ночі покладено в партері 2-поверховог каме-ниці «Центросоюзу» пекельну машину страшної вибухової сили, від вибуху якої дуже знищено каменицю і склад товарів. Не уникла бомб навіть така установа, як український манастир о. о. Отудитів у Львові.

Рівночасно з гуком бомб нищив українські установи та приватне майно українців вогонь, підкладуваний «невідомою» рукою, також під охороною поліції. Так, напр., спалено читальню «Просвіти» і кооперативу в Воющчах, пов. Самбір, кооперативу в Микуличині, спалено маєтки о. Лисика в Деманові, пов. Рогатин, о. Кочали в Лісниках, пов. Бережани, о. д-ра Юрика в Золочеві, о. Гординського в Чернелиці, пов. Городенка, й т. д.

Розбивання вікон і вітрин — це була звичайна річ, яка вже навіть не робила вражіння. Так, напр., у самім Львові на очах поліції розбито камінюками кілі.какротпо вікна іі вивіски в молочарських крамницях «Маслосоюзу» на вулицях Сапіги, Личаківській. Костюшки іі на ринку, вибито вікна в каварні «Народня Гос,тиннпця» (і поранено ножем пор-тіера, іцо зловив одного погромника), в «Науковім Товаристві імени Шевченка», в книгарні, в каплиці на Замарстинові. здемольовано українську захоронку, школу й кооперативу на Левандівці й т. д.

Цей спосіб «пацифікації» був загально прииятою формою нищення культурних і господарських надбань та. здоровля українського населення.

Однак не по всіх селах катовано людей по «списку». Було чимало сіл; де бито й руііновано все, що тільки попадало під руку. 'Гак, напр.. у селі Чернилів-руський, пов. Тернопіль, скадрона уланів, оточивши з усіх боків село і виставивши на всіх дорогах кулемети, загнала на громадський майдан усіх мешканців села з жінками й дітьми. Опісля відлучила всіх дітей нище 13 літ, а також усіх жидів і поляків, і почалося страшне поголовне катування всіх чоловіків, жінок і дівчат. У селі Розкоишиці. пов. Збараж, військо зігнало всіх людей на майдан і перебито нагаями всіх людей!

У селі Мозолівці, пов. Підгайці, на 155 господарств знищено 110. здемольовано всю внутрішню обстзнову, ліжка, печі, посуд, порізано одежу, попорено подушки і розсипано пірря, розібрано дахи домів, порозбивано образи, вікна, позривано підлоги, понищено машини й т. д. Не пощадили навіть криниць, до яких понасипано всякого сміття, грузу з розбитих печей і пірря. Били кожного, кого застали в селі, не виключаючи дітей; розлюченість експедиції дійшла до того, що побили навіть смертельно хорого старця Осипа Гальку, який вже рік лежить у постелі. По відході експедиції село виглядало як по страшнім землетрусі.

Про вибрики експедицій свідчить оцей факт: по знищенні дощенту села Купчинці, пов. Тернопіль, і скатованні населення, карна експедиція рушила до села Денисова, Для розвеселення товариства привязано мотузками громадського асесора Олексу Росоляка за шию до воза й ударами нагаїв змушено його бігти разом із кіньми з Купчинець до Денисова.

Маючи всюди таку необмежену «свободу», карні експедиції не відмовляли собі ґвалтувати українських жінок. Так, наприклад, у селі Шилах, пов. Збараж, карна експедиція в разгарі руйнування майна села і катування поголовно всіх .людей, ловила молодих дівчат і заганяла їх до замкнених приміщень, де їх дикунським способом ґвалтовано.

Подібних картин тисячі.

Звіряче катування нещасних людей мало на меті не тільки застрашити українців і понизити їх людську гідність: карним експедиціям ходило і про те, щоби тили побоями позбавити раз на все здоровля, а то й відправити на другий світ як-найбільиіу кількість цінних українських громадських діячів, невигідних для польського уряду, а яких дорогою закону ніхто не міг ні карати, ні нищити. Багато людей вмерло від побоїв; а велика скількість людей із поламаними ногами, руками, ребрами, з внутрішніми ушкодженнями, і вони в скорому часі попрощаються з життям. До тих людей належать громадяне ріжних станів: священики, адвокати, вчителі, лікарі, оеляне, робітники, студенти. Наприклад: од побоїв згинув Грицина із Соховець, пов. Підгайці, адвокатський писар Бомба помер од побиття, зломлено руку і ребра війтові Іванові Варениці з Денисова, смертельно скатовано лікаря д-ра Андрія Кокодинського, б. посла Яворського, інж. Андрія Туринського в Новім Селі, пов. Збараж, й т. д.

Як переводжено екзекуції свідчить такий приклад: у селі Данильчі, пов. Рогатин, карна експедиція зачала своє «урядовання» з биття начальника тої громади Андрія Гривна і; а, визначного громадського діяча та кандидата на посла до сойму. Люто катовано його в хаті, де містилася канцелярія громади, а відтак ириказано йому вилізти на горище, де ніби мала відбутися ревізія. Там почали його бити вдруге, аж нещасний втратив притомність. Тоді скинули зімлілого війта з горища на долівку. Пізніше завезли його до сусіднього села і замкнули до сільського арешту, де він просидів дві ночі. Кожної ночі приходим пять поліцаїв до арешту і там його знову катовано. В жахливому стані відвезено його до арешту в Рогатині. Побитий по тій «пацифікації» почав плювати й мочити кровю.

Така сама доля стрінула війта Михайла Герасима з Молошкович. пов. Яворів, що по скінченні університетських студій почав господарювати

М. Герасим, абс. гімназії, начальник громади Молошковичі, пов. Яворів, побитий польськими уланами.

та провадив кооперативну й культурно-просвітню працю. Карна військова експедиція знищила все село й дуже лютилася, що не застала війта вдома. По від'їзді експедиції поїхав Герасим до Яворова на сесію війтів, скликану повітовим староством. По відбутому засіданні вийшов він зі староства, і тут на нього чекав десяток уланів 14. полку. Вхопили його, затягнули до військового тягарового авта й повезли на передмістя Наконечне, де стояла ціла скадрона. Привели його до читальні «Просвіти», роздягли, положили на підлогу, кілька жовнірів посідало на голову й ноги та, заклавши наперед в уста мокру шмату, дали відразу щось зі сто буків приговорюючи: «Ти, ск. с., хцеш України будоваць?» Скатований війт хвилю полежав і прочутившися зачав помалу одягатися. Тоді улани в крик: «А тобє то замало!», і почали катувати його подруге доти, аж зімлів. Тим самим способом закатували там таки абеюльвента Фільософії Алексевича Івана; священик, що -сповідав його, зімлів при погляді на скатоване тіло. Такаж сама доля стрінула ученика 6. кляси ґімназії Остапа Линду. І так без кінця.

Постійні нагінки польської преси на українських католицьких священиків, масові ревізії й безпідставні арешти священиків звичайні явища.

Карні експедиції не тільки нищили майно священиків, але й знущалися нелюдськи. Так, напр., у Наконечнім, пов. Яворів, священика там скатовано, помазано йому голову маслом і висипано після на голову пір-ря. Побито також його жінку і примущено цілу родину того священика молотити в неділю збіжжя для війська. Над священиком Мандзієм із Бо-гатковець знущалися так: наперед били його кольбами й нагаями по спині; коли він зімлів, привели його зимною водою до памяти та перевернули горілиць; один із поліцаїв став йому ногами на груди,-а другі били по животі й ногах, а руки пробивали баґнетом; коли він удруге зімлів, знову поляли зимною водою, а відтак, виляли на. нього кипляче молоко, що його варили для себе поліцаї, та один баняк із гарячею бараболею; вкінці кинули на нього 2 столи і з тим ь:дійшли. У Люблині великім, пов. Підгайці, люто побито священика. Дединського, при чому підчас екзекуції приказували йому співати: «Єще польська не зґінела». О. Блозов-ського в Підгайцях побили тяжко в магістраті. Подібних прикладів багато.

У тій «війні» з українським мирним і безборонним населенням показала свою «високу техніку» не тільки поліція,' але й полки польської кавалерії, на чолі якої стоїть «еліта» польської шляхти, синки польських дідичів, високих урядовців і магнатів. Оці старшини не тільки кермували цілою акцією й роскошували страхіттям невинно катованих чоловіків, жінок і молоді; вони простягали також свої «шляхотські» руки по тяжко загароване чуже майно, яке не тільки рабували для військових маґази нів, але себе й свої родини не забували. Скілько то пішло свиней, курей, гусей та инших ласощів до папської кухні! Скільки то ваґонів вівса, паші, видертих під виглядом «контрибуції» з рук українського селянина, продано, щоб наповнити приватну кишеню шляхотських паничів!

Для прикладу:, в селі Підберізцях, біля Львова, улани 14. язловець-кого полку, нищачи й катуючи людей, не забули перебити в селі майже всіх гусок і курок, яких складено на вигоні. По відбутій «пацифікації» старшини наказали селянам позносити на вигін чисті подушки, бо мовляв. польське військо не звикло сидіти на голій землі. Розклали огонь, і зачався беїгкет. Приїхали на той майдан з панями. До пізнього ^ечера бенкетувало весело оте товариство, а по селянських хатах стогнали від ран і плакали скатовані батьки й діти... Військо забралося, а з ними поїхали ло Львова авта, навантажені свіжим дробом, а навіть і подушками...

Були й простіші історії: по «пацифікації» передмістя Яворова. Наконечного, стягнено з українських селян на рахунок контрибуції оден ваґон вівса, якого зараз же 20 фір відвезли до військових магазинів на Личакові у Львові, та забрано масу дробу; над вечір пріїхали зі Львова автом чотири польські майори і зараз же післали на село жовнірів, які стягнули зі селян три великих міхи качок і курок та кілька пак яєць. Те все склали до авта, яким старшини від'їхали до Львова.

Подібних прикладів також багато.

Вже на підставі повищого стає зрозумілим, чому по деяких селю; українське населення, діставши наперед звістку про прихід карної експедиції, тікало в ліси й очерети. Так пощастило зробити мешканцям села Голіоче, пов. Підгайці, які встигли сховатися в лісі з родиною й худобою.

її

Але таких щасливців було мало. Перед експедиціями люде рівнож утікали до поля й до міст, однак, горе тому, кого кавалерія дігнала!

Східня Галичина переясила ріжні страхіття за світової війни. Через ту нещасну землю по кілька разів переходили величезні армії — австрійські, російські й большевицькі, але це все ніщо в порівнанні з тим, що тепер там діялося. Навіть татарські напади не були такі страшні й жорстокі, як «пацифікація» польського уряду, бо татари переходили один раз через якусь місцевість, а зловлених людей брали в полон і не катували. Теперішні карні експедиції не задовольняються одним нападом на село. Ті напади в одній і тій самій місцевости повторюються. Багато є сіл. де протягом двох тижнів було дві, три а то й чотири карні експедиції. Кожного разу инші відділи поліції й кавалерії. Наприклад, чотири карні експедиції були в селі Денисові, Купчинцях і т. д. Багато людей чотири рази катовано.

Крім знущань над людьми та нищення ма.йна, заарештовано тисячі українців, яких за браком місця в звичайних тюрмах, розміщено по військових арештах, навіть у військових казармах. Заарештовано головно всіх тих людей, які могли б вести виборчу акцію, некорисну для виборчої «лісти» Пілсудского. Польський уряд старався диким терором, масовими арештами, масовим катуванням невинних людей та вандальським нищенням громадського і приватнього майна відбити в українського населення всяку охоту голосувати за українські списки. Карні експедиції по деяких селах змушували" населення виносити постанови, що обовязують усіх українців голосувати за списком Пілсудского.

Щоб назовні виказати вину українського населення, польська поліція при масових ревізіях вживала метод колишньої царської поліції, або теперішньої большевицької чреззичайки: підкидувала на місцях ревізії обтяжливі матеріяли — нелегальні видання і зброю, а потім розголошувала у пресі про «сенсаційні» висліди ревізії. Зокрема ці методи примінювала поліція при ревізії тих культурних установ, які уряд заздалегідь рішив ліквідувати. Ревізію переводилося тим способом, що до приміщення вдиралося 20—ЗО поліцаїв, вигонили людей, і без свідків «господарювали» в установі, а опісля показували здивованим і заляканим людям «компромі-туючі» матеріяли. Для прикладу: в с. Серафинцях, пов. Городенка, при ревізії в селянина Жугаевича, поліцаї загнали до одної кімнати батька й синів, заборонивши їм .рухатися з місця, а самі почали перевертати в хаті все шкереберть. Один поліцай вийшов на двір і, витягши зі своєї в.мсної торби льонт, зачав кричати, що знайшов його під стріхою... Це бачила мала дівчина, донька Жугаєвича, яка тоді була на подвіррі, а якої поліцай не зауважив. Дівчина зараз завдала в вічі поліцаєві брехню. За те її так скатовано, що вона зімліла,

В приватній українській Гімназії товариства «Рідна Школа» в Рогатині поліція перевела ревізію по клясах, кабінетах, у бібліотеці, і навіть на горищі, нічогісінько там не знайшла, що стверджено і в протоколі. Помимо того, урядова преса писала про знайдення «багатьох обтяжливих матеріялів». Аж на третій день по тій ревізії вдирається до ґімназії щось із 20 поліцаїв і по трусі йдуть на горище. Директор ґімназії і сторож хотіли бути при тій ревізії, але поліція їх туди не пустила. За хвилю поліцаї вже показують бомбу, яку ніби «знайшли» на горищі. Небаром директор дістав повідомлення від львівської. шкільної кураторії про замкнення ґімназії на підставі рескрипту міністерства освіти з дня 24. вересня. Подібним способом розвязано українську ґімназію в Тернополі,-

Провокації польської поліції йшли так далеко, що за бомбові замахи на українські культурні, економічні установи заарештовувано українців під закидом, що це вони виконавці замахів. Напр., підчас вибуху бомби в народній українській школі на Личакові (Львів) на першім поверсі спав із родиною сторож тої школи Рудий. Бомба, що вибухла в партері, піднесла долівку на метр у гору і знищила ціле внутрішнє урядження тої кімнати. Чудом спасся той сторож од смерти. За десять хвилин по вибуху поліція заарештовує Рудого й пускає сензацію до преси, що це він має бути співинуватцем того вибуху... Або за вибух бомби, підкладеної під читальню «Просвіти» в Боїсках, поліція заарештовує голову того товариства Гошовського.

Як формальну причину отої дикої «пацифікації» Східньої Галичини польський уряд подавав саботажі, що мали місце на українських землях і були звернені проти польської держави та польських кольоністів і поміщиків, яких підтримує польська держава, кривдячи тим українське населення. Ті саботажі приписує влада тайній «Українській Військовій Організації». Щодо цього, то треба завважити наступне:

Проти виразної волі українського народу, держави Антанти рішенням з дня 14. березня 1923. р. передали Східню Галичину Польщі, яка зобовязалася трактувати українців нарівні з иншими своїми громадянами й забезпечити їм вільний культурний та господарський розвиток. Однак, Польща, не звертаючи найменшої уваги на міжнародні договори, перебравши влад}' в Східній Галичині, від самого почату послідовно й без-

Зелена, пов. Бучач, фільварок о. о. Васи-ліян. Здемольована кухня при ревізії.

пощадно нищить усі культурні й господарські здобутки українців: щось із 3.000 українських державних шкіл народніх, що їх мали українці під Австрією, обернено на польські, розвязано численні українські приватні школи, зліквідовано українські високі школи та більшість середніх шкіл, українських учителів попереношено на корінні польські землі, зачинено сотки церков, переслідується українські культурно-освітні, економічні товариства, головно кооперацію, кладеться непереборні перешкоди і для розвитку спортових товариств, зокрема «Пласту», скольонізовано десятки тисяч гектарів землі польськими кольоністами, тисячі українців звільнено з державної служби та взагалі обмежено українцям вступ до державної служби, подібно як і до високих шкіл, заведено насильну польо-нізацію цілого краю, вичеркнено навіть назву «український», українське друковане слово обмежено цензурою, здушено розвиток політичних організацій, переслідуючи їх та поодиноких діячів за протидержавну діяльність, взагалі заведено режим гнету українства з метою цілковитого його знищення. Зокрема, без огляду на величезний земельний голод українського селянства, польський уряд спроваджує з корінної Польщі бувших вояків і на державний кошт роздає тим військовим осадникам прадідівські українські землі, будує їм оселі, господарства, озброює їх. заохочує кольоністів тероризувати безборонне українське населення й розбивати українські організації. Чи може панувати спокій на такій землі, де горо-жане одної держави діляться на дві категорії: на людей з правами і привілеями та на людей без прав?

Оця задушлива атмосфера покликала до життя тайну «Українську Військову Організацію», яка на безправства й терор уряду й собі відповідає терором. Вже десяток років ця організація бореться з польською державою та, піддержуваною польською державою, кольонізацією українських земель.

Однак, коли мова про саботажі, що тревали від червня 1930. p., то треба завважити наступне: за цілий час тревання саботажної акції ніде не зловлено ні одного члена У. В. О. на гарячім вчинку. Ще й поготів, польські урядові чинники (воєвода Наконєчнікоф) у своїх здогадах висловлювали думку, що тільки 50% підпалів можна уважати за діло УВО. З огляду на повище, навіть і при признанні самої УВО до саботажної акції, нема правної основи вважати підпали за акцію УВО. а тим самими кого-пебудь, кому не доказано судовим поступованням участи в саботажах, карати за неї.

Автім од самого початку саботажної акції польська влада переводила масові арешти тих, кого запідозрювала в приналежносте до УВО та в участи в саботажній акції. І без огляду на те, чи закиди супроти арештованих були оправдані, чи ні, як рівнож чи були оправдані масові арешти багатьох невинних людей, всеж треба признати, що потягнення чи намагання потягнути до карної відповідальносте винних у протидержавній акції відповідає законові, який є опертий на індивідуальній відповідальносте за злочин. Ніхто не заперечує права польському урядові потягати до відповідальносте членів тайної організації, коли їх 'вину суд доведе.

А проте карні експедиції не були звернені проти людей, залідозрених у приналежносте до УВО чи в участи в саботажній акції; й то виключне проти них, а проти цілого українського населення та проти його культурного й економічного дорібку, а поголовне катування всього населення села, від дітей почавши, а на старцях і вагітних жінках скінчивши насилування дівчат, рабування приватного майна українців, домольо-ванля культурних і наукових установ, нищення кооператив, од рабунку товарів почавши, а на 'нищенні книговодства скінчивши, не мало нічого спільного ні з законною відповідальністю за саботажі, ні з намаганням найти виновників, ні взагалі з законом. Ба, той факт, що карні експедиції відвідували, й то по кілька разів, села, де не було ні одного підпалу та ні одного саботажу (наир., Чернилів Руський, пов. Тернопіль, Швей-ків, повіт Підгайці, та ин.), а далі та обставина, що карні експедиції продовжувалися, коли саботажна акція давно вже закінчилася, вказує, що «пацифікаційна» акція взагалі не мала ні законного, ні фактичного відношення до саботажів, а звернена була проти органічної праці україн-

Винники, коло Львова. Читальня «Просвіти» 13. X. 1&30. Обстановка і всі музичні струменти знищені.

ського населення та її дорібку. Що '«пацифікаційна» акція не мала на меті спацифікувати, отже, втихомирити відносини в Східній Галичині, завести лад і спокій, свідчить і те, що цілий край обернено в воєнний та-бор, що заведено не тільки фактичний воєнний стан, але й режим'Новного беззаконня й безправства, а що більше, випровокувалося відрухову реакцію підпольних елементів у вигляді нових саботажів. З другого боку — той маркантний факт, що карні експедиції проти українського населення зачалися напередодні виборчої акції, і. продовжували свою роботу аж де часу переведення виборів, а нарешті, що карні експедиції вимушували oj катованих людей, а то й од цілих громад заяви, що вони будуть голосувати за виборчим списком Пілсудского — свідчать, що урядові Піл-судского ходило не тілько про нищення українського національного pyxj та культурного й економічного дорібку українського населення, але і пр< стероризована українського населення з огляду на вибори, про відстра щення його від голосування за українські списки.

Погром Українців у Збаражчині.

Нпзче .подаємо короткий опис одної карної експедиції.

Нін Є ТИПОВИЙ ЗИМІІЯІ СОТОК ПІШИХ подібних ОПИСІВ.

•23. пересип -приїхала підводами іі і>. год. вечері карна поліціЛна експедиція до Нового Села, к. Підволочиськ, коло 130 поліцаїв, озброєних крісами, багнетами, револьверами та наіімодерніїцою зброєю — палицями. По візиті до місцевого постерунку, пішли поліцаї партіями до місцевої коритаіг поляка Качоровского, трохи посилитися та набути куражу.

Коло 8. год. вечера, вже напідпитку зачали «ревідувати» хату за хатою, де жили українці. Ревізія, а радше погром, полягай у тім, щоб знищити все. Основну ревізію перевели в місцевій кооперативі «Народний Дім» тим способом, що ціле урядження ..нищили, псі товарі порозкидали та все полили нафтою. Крамаря, Володимира Ткача, збили немилосердно. В «Народнім Домі», де містітеся читальня «Просвіти»; сокирами порубали підлогу, крісла, шаф" з книжками, всі книжки подерли, сцену порубали, куртини і декорації порізали, стіни полупанії сокирами, псі портрети понищили, м. ин. великий портрет Тараса Шевченка, Франка, Мазепу, Хмельницького і ІІІмі-і'ельського. Страшна руїна лишилася по ревізії.

Далі переводили ревізії в місцевої інтелігенції: в адвоката Др. Данила Сеника, аґронома інж. Андрія Туринського, місцевого лікаря Андрія Ководинського, у Др. Льва Голінатого, заступника иотаріяльного, адвоката Др. Івана Калини та його концииієнта Др. Грицики і в місцевого нароха о. Івана Малюци. Др. Сеника Д., Др. Голінатого Д. і Др. Грицину страшенно побили при ревізії та ще опісля на дворі. Інж. Андрія Турянського взяли на поліцію іі тяжко побили у ирисутности побитих раніще свідків, Ярослава Сокола, уч. VIII. кл. ґім., і Григорка Сокола, селянина. Катуючи палицями та прикладами, викрикували поліцаї: «ти кабане, ти бандито хцеш України, ти будуєш України, бендзєш бунтовал рускєґо хлопа пшеців наньству польскєму, ти бендзєш папіл стерти паньскє і розлєпяць Сурми? ми той є покажемн як паліць панське стерти! хцеш України то марш за Збруч! ми ці скатуєми же жиць не бендзіш і не умжеш». В помешканні Др. Сеника позривали підлогу, копали it шукали ось так зброї, а в канцелярії понищили та подерли всі судові акти. У Др. Калини цілком зламали машину до писання, порозкидали всі акти та знищили канцелярійне урядження. Катуючи людей, викрикували поліцаї: «кому сен іераз поскаржицє, сейму нема ані послув ані сенаторув, ідзьцє до пана боґа на окарге.у. Адкокатуф ваших і сендзюф такжесьме юж вибілі, тераз нє бсидзі кому вам скаргі робіць на нас».

Далі перевели ревізію в манданта др. Сеника, Володимира Весоловського, та сильно побили його. Підчас ревізії у крамаря кооперативи, Володимира Ткача, побили його матір та сестру, Ц«ню Ткач, і його молодшого брата. Сестрі його порізали народний стрій на кусники. В о. Малюци розвалили всі печі та перевернули хату шкереберть.

При ревізії нищили майно селян безпощадно, скидаючи все на середину хати та топчучи ногами. Робили саламаху: пірря з порозпорюваних подушок, вишняк, мід, муку, крупи, порізані килими, убрання — все це змішували, а хатню обстанову рубали Хати та стодоли казали самим господарям розшивати і немилосердно били її при тім, стіжки зі збіжжям казали розкидати і {юзтрясати сніп за снопом, мовляв, чи нема там зброї. Дощ опісля все підмочив і знищив: зерно поросло.

Далі побили селян: Івана Зубка, Петра Москалюка, якого страшенно побили за те, що має сина студента фільософії, життя його висить на волоску, його пасербицю, Палямар, так побили, що стратила наслідком того розум та зачала маячити, і тепер бореться зі смертю. Далі побили трьох братів Подґурських: Івана, Ярослава і Евгена; Москалюка; Северина Плюгавку; Маріяна Коменду дуже збили на поліції за те, що був справником кооперативи й секретарем «Рідної Школи». У Гриторка Гуменюка побито його хору жінку, пасербицю та її чоловіка, латинника Юзпка, якого потім «перепросили: «а ти псякрев чемусь нє муиіл з почонтку жесь поляк, то ці нє пошкодзі жесь троху достал, чеґо ссу з німі братані». Далі перевели ревізію в Варвари Гуме-нюкової, Андрія Вергуна, якого побили з цілою родиною, замкнувши всіх у стодолі, а саме: жінку, двох синів, дочку та зятя; в Івана Мороза, Іщука Петра, Івана Ґонтаря, Григорка Сокола, Мирослава Сокола, Демка Кривака, Максима Палямаря, Петра Тес-лика, Гната Головінського, Миколи Весоловського, начальника громади Миколи Шу-рада, і в громадського секретаря Берекити та його синів, Мирослава й Михайла, Ми-= коли Осінчука, всіх їх при тім побили. Далі побили бібліотекаря читальні, Івана Ткача, його жінку, батька і тещу — Шуран, яка є головою «Союза Українок», при тім зламали їй руку та забрали 10 американських долярів, які їй випали з руки.

Ця масакра тревала в Новім Селі до 3. год. ночі. Декому, хто дуже кричав, затикали уста землею й так били далі. Підчас нищення кооперативи били деяких членів

управи та викрикували: «ми вам дами кооперативи, ти пся крев хлопе вден з другім, їй <іеу бєжеш до гандлю, тобе тшеба кооперативи, а жид бедни цо бендзе робіл, оп ест до гандлю а ти пся крев маш працюваць на ролі». Другого дня по мясакрі рано дав комендант експедиції наказ, щоб усі радні зійшлися до громадського уряду, .і вказав до них: «тераз жебисьце ведзєлі на юоґо маце глосоваць, як бендзе ґлосовоне вшисткє ґлоси мацє одцаць на лістеу паньствовоу а ежелі так не зробіцє, то ми вам иотем єще'лкпшоу лазьнєу справіми! Овлх бунтовнікуф адвокатуф, інжінєруф і ксенд-зуф не слухайцє, бо оні вас баламуцоу!»

Рано 26. вересня від'їхала карна експедиція до сусіднього села Шельпак, де в день руйнувала та катувала людей, без ріжниці полу, від трицацяти літ у гору. Ввечері те саме діялось і в Сухівцях, де день перед тим згоріли три панські стирти,

Зелена, пов. Бучач. Фільварок о. о. Василіян. Здемольована хата. Вибиті вікна біля ґанку (означені хрестиками) це вікна каплиці. Дах зірваний. Біле на

землі — це піря.

підпалені невідомою рукою, і справників місцева поліція не викрила. Коваля Грицину, з Суховець, який перший прибіг ратувати ті стирти, прибулі улани, стаціоновані в Гнилицях, закували та скатованого забрали з собою до касарні, де далі катували до безтями, буцімто за те, що це він підпалив стирти. Ціле село перекатували і знищили ввесь селянський дорібок. 27. вересня переїхали до Лисичинець, де перевели ревізії в кількох селян та в відсутнього тоді управителя школи, Івана Ющишина.

Опісля відїхали до Шилів, де зробили страшенне спустошення. Хлопцям і дівчатам наказали одягнути народні строї і примусили їх рачкувати через ціле село, немилосердно при тім катуючи. Місцевего управителя, Борака, збили страшенно та, копаючи його, зломили йому чоботами грудну клітку. Сина його, студента медицини, страшенно скатованого закували і на наказ лютого старости Качковського, сина куць-кого шевця, відставили до .Збаража. Крім того, видав староста наказ видати двох братів Пастушенків і Плакиду Трача, які спаслися втечею; наказ цей діста;іи їх родичі. В Шилах розгуляні поліцаї справили собі баль, наказавши громаді доставиди їм зі Збаража горілки й лікерів, пива, тютюну, ковбаси та шинок. Негайно вислано дві фіри, які все це їм привезли. Підчас ревізії ніччю зґвалтували та позаражували *30 молодиць та дівчат, які потім їздили скаржитися до старости до Збаража. Недокіячений «Народний Дім» здемолювали, а крім того, залізли на стрих і баґнетами попробивали та порізали кожний лист бляхи. П&мятник Шевченка цілковито знищили. В кооперативі всі товари повикидали на вулицю, що було ліпшого, то позабирали собі, а решту потовкли та полили нафтою. Катуючи людей; кричали також поліцаї: «клеукайцв і шпи-сєнґайцє, же од дзісяй бендзєці поляци!» В Богдана Трача, заможнього та дуже свідомого селянина, все хатнє урядження порубали сокирами, не поминувши ані вікон, ані одвірків, його самого так збили, що бореться зі смертю. Шкоди в одному тому селі наробили приблизно на яких 30.000 долярів ам. По відході їх лишилася руїна, бо навіть стіни в хатах казали людям, бючи їх, вирубувати.

З ІПилів виїхала експедиція робити погром до Добромірки, де побила смертельно др. фільософії Павла Козака, з Гущааок, що скінчив студії в Чехах, начальника громади Березу Гриця, господаря Верезицького та старого Кацавала, замісць його зятя, Гевуся Гриця, який спасся утечею. Зґвалтували багато молодиць та дівчат. Місцеву кооперативу здемолювали, всі товарі поскидали на купу, поляли оливою тв нафтою, склеларку — Дівчину — зґвалтували, потім страшенно били і, роздягнувши до гола, катували й казали качатися в тій мішанині товарів із оливою. Молочарню цілковито здемолювали, ціле урядження побили, понищили так, що з молочарні, сліду не лишилося. Читальню «Просвіти» рівнож знищили, ціле урядження поламали, сокирами порубали сцену, вікна, двері, порізали куртину, декорації, та полишили по собі руїну. Голову Читальні, Кальбу, побили немилосердно. Далі збили Михайла Марцінюка, що лежав у ліжку хорий, а матір його, яка його боронила, так сильно скатували, що бореться тепер зі смертю. Перебито та зруйновано ціле село, а тих, що .повтікали, ловить тепер 'місц; тюлі ці," та відтає в руки війська — уланів, які стоять у ГниЛицях Великих, і там їх, закованих, жахливим способом катують. Ось так із Добромірки забрали вже Гевуся Гриця і сина Гриця Берези, начальника громади. Решту чекають ще муки та каліцтво на ціле життя від побою диких уланів. Добромірка рівнож мусіла приставити пива, тютюну, горілки, мяса.

З Добромірки переїхала експедиція 28. вересня черезГущанки, Лозівку, Ободівку, Терпелівку, до Скорих і Медини, двох сумежних сіл. Тяжко побили тут господаря Па-щука Йосифа: знищили йому ціле господарство та ще дерли і рубали бляху з хати. Тяжко побитий бореться тепер зі смертю. Одну жінку в полозі збили на Смерть, місцевого пароха, старенького і. Красноперу, сильно побили та знищили йому ціле господарство. Ціле село скатували та все знищили.

В Медині діялося те саме. Одну жінку .збили так, що від побою померла, як ствердив прикликаний лікар із ГІ-іДволОчиськ, Др. Фридман. У Медині скатовано управителя школи, Смалія Негра, і <емеритованого учителя, Явного Миколу, так, що кілька разів сама поліція відливала водою і далі била. Скатованих учителів оглянув покликаний лікар, Др-. Фридман, із Підволочиськ, та сконстатував тяжке ушкодження тіла від побою. В Меданг скатували ще дуже селянина Резника та жінку й доньку селянина Осички. Господареві Волод. Шереметі розшили всі будинки та анщцили всю хатню об-станову, а він салі спасся втечею. Продавця кооперативи сильно скатували і при тім змусили його скинути й знищити українську вивіску на кооперативі й повісити польську. З кооперативи позабірали масу річей, що їм: були до вподоби. Катуючи людей, кричали дикі поліцаї: «даць їм України, жеби памєнтали».

Слід зазначити, що скатувала Поліція навіть ті села, в яких зовсім ніяких пожеж ані саботажів не було, а де мирне селянство стереже панських стирт у день і в ночі та робить варту по селі. З тих сіл спід зазначити: Скорики, Климівці, Голошииці, Старомійіщгаа і багато инших; їх можна начислити на десятки. В Старомійщині складалася карна експедиція з війська та поліції, де все понищили та поруйнували як і по инших селах. У Голощицях була військова карна експедиція з Гнилиць Великих 4. X. ц. p., яка страшенно скатувала обидві сестри Омереківни, розшила хату Іванові Осштукові і забрала його з собою до Гнилиць катувати, рівнож забрала катувати до Гнилиць молодого хлопця Смереку. Склепаря місцев. кооп. страшно побили, забрали книжку боржників та з нею ходили катувати тих латинників, які є членами кооперативи. Всіх людей видають бити тепер місцеві польські організації і поліція. Підчас експедиції були випадки по деяких селах, тцо улани лривязували хлопців до коней і так бючи ґальопом волочили за собою. Були випадки, що варварство поліції доходило до того, що хлопцям та дівчатам, які були повбирані в вишивані сорочки, вирізували багнетами вишивки з грудей,' так що при тім сильно калічили. В Скориках побили ще місцевого пароха о. Красноперу та знищили йому господарство.

З Медини переїхали до Кошляк, де на смерть збили народніх учителів ^ла посади, Адольфа Шевчука, який від побою другого дня помер, і Гриця Камінського. Всіх селян скатовано і знищено їм увесь їх дорібок. Кооперативу й молочарню демо-льовано так, як і по инших сетах. Далі поїхали катувати людей до Гнилиць Великих, де ще, крім того, є в касарнях військо. Там били та катували й нищили все, що їм попало під руку. Підчас катування військо окружило село та нікото з села не випускали.

Села, що лежать безлосередно вздовж кордону, карна експедиція тим часом оминала, щоб большевики не бачили того з другого боку і не довідалися, що по цілі боці діється. Але тепер поодинці заарештовують свідоміщих селян та віддають уланам. З сіл: Шаснівки, Пяльчинець, Токів, Воробі'ївки, Пеньковець, Просовець Та До-рофівки, а рівно всіх, що повтікали з тих сіл, де вже була експедиція. Патрулі уланів розїздять. по селах та нищать деякі полишені ще українські написи при дорогах. В Новім Селі в білий день військова натруля поздирала вивіски д-ру Кокодйнському, місц. лікареві, д-ру Данилові Оеникові. Д-ру Калині та в аптеці наказали аптекареві скинути український напис.

Тепер військо накладає контрибуції на села, ось так 29. вересня дало наказ. Гниличкам приставити для війська до Гнилиць Великих: мясо зі 150-ти курок, 150 пачок «найпшеднєйшого» тютюну і по пачці лаперців та по 50 ґр. для кожного вояка, на пиво. Подібні контрибуції та нечувані безтіравства діються по всіх селах Поділля.

Вандали й варвари.

Доіиіадні описи діяльности ляцьких варварів у кількох сотках наших сіл і міст заповни,ти б кілька томів друку. Подавши щойно короткий, але суцільний, опис карної експедиції в Збаращині, подаємо -за чергою з инших описів тільки витяги, що характеризують поведінку новітніх вандалій на українській землі.

Бережани.

23. вересня 1930. р. впало канцелярії і мешкання Д-ра Михайла Західного, адвоката, 40 поліцаїв. У першій кімнаті знищили діловодство філії т-ва «Просвіти», зірвали зі стіл, розбили і знищили портрети й образи, ушкоджуючи рами, йродіравили піч, розбили шафу, бюрка з актами, подерли лілу канЦелярішу реґютратуру з проце-оовими актами, документами, векселями, бортовими скриптами; дерли акти на кусні. Мр. прав Володимира Логуша і соль. адв., С. Зільбера роздягай гольцем і, знищивши адвокацьку канцелярію, погрожуючи баґнетами, приневолили їх підписати незаповне-ний друк, кажучи, що протокол ревізії самі собі зроблять. Рівночасно у другій канцелярії перевели особисту ревізію у Д-ра Західного, розбили погруддя Шевченка і Хмельницького, знипщли вазонки з квітами, здерли зі стін килими, розпороли фогел'і, розбили бюрка, поламали крісла, порізали численні фотографії і стінні обрали, зруйновали піч, розбили стінний годинник і подерли всі канцелярійні акти. З цілого внутрішнього урядження другої кімнати лишився ділим тільки телефонний апарат. — Зовсім знищено повітову бібльїотеку філії «Просвіти» в Бережанах. — Рівночасно частина ревізорів ревідували дві дальші кімнати п мешканні, у ирисутности Анґели Західної. Розбито люстра, креденс, столи, ліжка, крісла, софу, образи; рівно ж знищено килими, ковдри і жіночу та чоловічу білизну. Сестринка Західних, учениця І. кляси. вратувала тільки ляльку та буквар, бо лід час ревізії тримала їх у руках. Наприкінці ревізії заходилися зривати підлогу, і оден поліцай' зламав при цьому баґнет. Трьох поліцаїв вирішило: «арештоваць Західнеґо і даць му лугсня». Почувши це. жінка адвоката, що вже втратила все рухоме майно, зімліла і впала на долівку.

24. вересня ц. р. перевела карна експедиція поліції ревізії в мешканні Д-ра Василя Возьняка, канд адв. в Бережанах. Зпочатку «ппіодовяік» полідії зажадав од Д-ра В. видачі вибухових матеріялів, зброї й нелегальної літератури. Коли др. В. одповів укр. мовою, що таких річей у себе не має, а тому не може їх видати, оден із поліцаїв кинувся до нього і крикнув: «к.. сину, ти єще не научилеєун по лольску. Цо ту Україна чи ГІольска?» По тім інциденті проводир експедиції наказав: «пшеїтровадзіць ґрунтовноу ревізіеу особістоу і мешианя». Д-ра Возьняка ревідоваяо так: оден із поліцаїв" витягнув ножа й поров на нім одяг. Відпорюючи конвір казав «прошеу схилідь ґловеу, бо нє одповядам за нуж». Ревізували зі скрайньою безоглядністю. Одні поліцаї кинулися здирати образи, дивани зі стін, инші викидали всі речі під ноги зі шаф, куфрів і посуд із креденсут Кожний образ або колено баґнегом, або дерто. Навіть родинні фото-ґрафії подерли. Подушки і матераци лорозрівано ножем і кинено на середину кімнати. Д-рові Возьнякові попорото або порізано два одяги, бунду, загортку. Навіть попорото діточі убрання. Знищено і подерто бібліотеку. Білизну, викинену під ноги, кропив, поліцай атраментом. По доконанній ревізії мешкання являло собою образ знищення. При відході оден із поліцаїв сказав': «а тераз пан доктор мо^ке то со<5є одфото-графоваць». —

Ревізії переведені карною експедицією 22.—26. IX. 1930. року: Повітовий С. Кооператив у Бережанах (здемольовано), Кооп. Народний Дім у Бережанах (здемольовано), Др. Михайло Західний, адв. у Бережанах, — канцелярія і приватне мешкання (здемольовано), д-р Володимир Бемко — адв. канц. і приватне мешкання (здемольовано), Укр. Бурса в Бережанах (здемольовано ціле урядження й подерто подушки), кооп. у Бережанах, Адамівка (здемольовано), суддя Дзерович, Василь Копцюх, урядник судовий (здемольовано), Осип Станинний (здемольовано), п. Марія ІІашківська (здемольовано), о. Е. Бачинський (здемольовано), 0. Замощак (здемольовано), А. Гладиш (здемольовано), Загуєвич, касієр Народного Дому (здемольовано), о. Чердарчук, катехет (здемольовано), Рудольф Рисий (ревізія в склепі, подерто матерії), М. Чуловський (знищено склад ґалянтерійний), Антін Крамарчук (здемольовано), Роман Якимів (здемольовано), проф. Тадей Смулка (здемольовано), Меоельський, емерит. учитель (здемольовано), проф. Бобяк (здемольовано), Бідула, столяр (здемольовано), Марія Мар-шицька (здемольовано), о. проф. Дубицький, Білинський, аптекар, др. Лаврівський, Константан Чуловський, проф. Б. 'Гусак, проф. Андрій Бойкович, настоятель бурси (здемольовано). Єлюкова, господиня бурси (здемольовано), Михайло Пришляк (здемольовано), мр. Володимид Логуш (знищено Гардеробу), п. Овистун, урядовець П. С. К. (знищено гардеробу), Маркіян Лада (здемольовано), Ярослав Отарух (здемольовано), Нагірний, учитель (знищено річі), п. Кокурудзова, емир. учит.,' Володимир Кізима, Михайло Шмутовський (знищено), Марія Самборська, Бородайко, урядник судовий (здемольовано), радник емер. Кордуба (знищено), Лонкевич, директор П. С. К. (здемольовано), Отефан Кудрик, урядник П. С. К. (знищено ґардеробу), Теодозія Переса-дівна, учителька Рідної Школи (здемольовано), Березовський, директор П. С. К. (здемольовано), Т-во «БОЯН» (здемольовано), Міщанська Читальня (здемольовано), -канцелярія «Рідної Школи» (здемольовано), і салі, де відбувається наука (6 саль) — знищено урядження й підлоги, Каса Позичкова «НАДІЯ» (здемольовано), канцелярія «Со-юза Українок» (здемольовано), «Домівка Пластова» (здемольовано), Кооп. «Базар» «Со-юза Українок» (здемольовано), інж. Мацеліяський, Онігурович, бувший старшина УГА (знищено), Салямон Зільбер, ем. суд. уряд, (знищено), Катерина Пересадова (знищено), філія «Просвіти» (знищено книжки і здемольовано льокаль), Петро Сагайдачний (знищено), проф. Гриць Бобяк (знищено), Заклінська, вул. Зелена (здемольовано). Заворо-

тюк, урядник каси хорих (здемольовано). Разом — 64 ревізії. Шкоди на сотки тисяч.

•

Рогатин.

24. IX. 1930. р. Ревізії почато з української Гімназії, куди прийшло ЗО—35 поліцаїв ще вдосвіта. Трусили по всіх усюдах і знищили багато внутрішного урядження. Були найперше в управителя бурси ім. Тараса Шевченка проф. В. Ратича і в проф. Ом. Бачинського. Потім подалися до канцелярії «Рідної Школи», де перевернули всі акти. З черги перетрусили всіх бурсаків (бурса є в будинку гімназії), попороли сінники, подушки й т. д. В одній кімнаті зірвали підлогу. Коли почали сходитися до школи учні і професори, заходилися і їх трусити. Не знайшовши ні в кого нічого підозрілого, кількох поліцаїв полізло на стрих. Хотів піти з ними і гім. сторож, але йото не пустили, а полізли самі. По кількох хвилях вже стали кричати, що знайшли бомбу н отворі комина. Слід зазначити, що 14. вересня ті самі поліцаї .переводили основну ревізію, м. ин. і на тому самому стриху, але тоді там нічого не було. Переведено також удруге ревізію в б. посла Кузика: в нього все знищено дощенту, при чому йото і сина двічі роздягли гольцем. Після того його заарештували і відставили до арештів місцевого суду. Ревізія була також і в о. Т. Кудрика, і адв. д-ра С. Гладкого.

Лука Велика, пов. Тернопіль.

23. IX. 1930. р. Зараз по ревізії, не подаючи причини, заарештувала поліція Семена Ляха, Івана Поліщука і Івана Брикайла, яких відвели на постерунок поліції в Мишко-вичах, де всіх їх нелюдськи катували. Оден із поліцаїв сідав на голову, другий на ноги, а третій бив по цілім тілі грубим буком. Арештованих тримали на постерунку цілу добу та що-кілька годин били. Другого дня тяжко побитих відвезли на. поліцію до Тернополя. Крім того, побила поліція дуже тяжко громадян, які були на лікарському огляді Д-ра Фуртака в Микулинцях: 1) Семка Ляха, 2) Василя Звіра, 3) Івана Гладкого, 4) Оемка Фостатого, 5) Федька Зінкова, 6) Івана Поліщука, 7) Марію Брикайлову — в усіх них ствердив лікар др. Фуртак тяжкий побій.

Зокрема оі.обила поліція наступних людей (їх стрінули поліцаї на дорозі в селі): 1) Семка Бедрія, 2) Івана Греськова, 3) Івана Фарину, 4) Миколу Ро'гатого, 5) Тимиа Зінькова, 6) Миколу Греськова, 7) Івана Гриба, 8) Кіндрата Комара, 9) Михайла Гладкого, 10) Івана Зінкова, 11) Петра Брикайла, 12) Семка Комара, 13) Прокопа Брикайла,

14) Михайла Суходоляка, 15) Михайла Греськова, 16) Йосипа Греськова, 17) Івана Лучкова, 18) Василя Зїнькова, 19) Івана Комара, 20) Стефана Юськова, 21) Михайла Звіра, сина Федька, 22) Миколу Шевця, 23) Федька Брикайла, 24) Онуфрія Брикайла, 25) Степана Зінкова.

Крім того, побила поліція наступних людей .по хатах: 1) Огефанію Брикайлову, 2) Стефана Зімовського, 3) Михайла Брикайла 4) Ольгу Брикайлову, 5) Данила Фо-статого, 6) Огефанію Брикайлівну, літ 8. 7) Оемка Лучківа, літ 8. 8) Данила Лучкова, 9) Теклю Лучкову, 10) Михайла Брикайла, 11) Петра Сїкиринського, 12) Олекса Лазута, 13) Володимира Брикайла, 14) Катерину Брикайлову, 15) Михайлину Ляхову, 16) Яв-доху Оріховську 17) Мартина Романова 18) Івана Романова 19) Семка Комара, 20) Василя Сцибайла, 21) Теофіля Брикайла, 22) Марію Рогату, 23) Ксеню Рогату, 24) Анну Рогату.

Катерину Брикайлову поліція била кольба.чи, коли та тримала маленьку дитину на руках. Коли Михайли на Ляхова зімліла від побою, то поліція вилляла на неї ведро

води й била далі. Семко під час ■биття лежав у ліжку в гарячці.

*

Княгиничі, пов. Рогатин.

8. X. 1930. р. у всіх селян повибивано вікна, понищено хатню обстанову, поперевертано мисники з посудою, порозвалювано печі, знищено керати (в Катерини Емхе і Гладія) та господарське знаряддя, подерто вбрання, а головно — вишивані сорочки

Читальня «Просвіти» в Козовій по Княгиничі, пов. Рогатин. Читальня «Про

«ревізії» ляхів. світи» здемольована ляхами.

і святочні строї. Перини й подушки розпорували й змішували зі соломою. Збіжжя сипали на купу й мішали з вугіллям, бараболею, огірками й капустою. Горшки з молоком розбивали або вкидали до них кінський гній, часописи й т. д. До Катерини Емхе впав сержант і, називаючи стару сиву бабусю найпоганішими словами, як к..., вхопив її за груди й термосячи випитував про зятя, Д. Кузика. Селяне всі повтікали до ліса, і на господарстві лишилися старі діди та бабусі. Улани різали дріб, крали масло й лнші продукти, які тут таки на місці і споживали.

Прошова, пов. Тернопіль.

29. IX. 1930. р. прийшла знова поліція, щось із 80 людей, і почала знова ревізію, починаючи з місцевого иароха о. Евгена Лопатинського. До хати о. Лопатинського увійшло

враз кільканацять поліцаїв. Повикидали з шаф усі речі на землю, а відтак їх навмисно доптали ногами. Понищили всі парохіяльні книги та акти, а також і приватні книжки. Розбили церковну касу. Поламали цілковито фортелян та всю хатню обстанову. В парот хіяльній канцелярії позривали підлогу та повибивали всі вікна разом із рамами. На обійсті розшили стайню. Відтак порозкидали до самого споду стирту пшениці (сто два-цять кіл) і стирту ячменю (70 кіп). Саме тоді й цілу ніч потім була злива, і розкидане збіжжя цілковито перемокло та загнило. В Михайла Тичинського поліцаї розшили всі господарські будинки, в хаті все понищили, а його самого тяжко побили. В Степана Тарка розшили господарські будинки, все молочене збіжжя перемішали, а хатню обстанову знищили. В Ілька Тичинського розшили хату, в хаті все знищили, збіжжя змішали. В Василя Бадовського розшили хату, все немолючене збіжжя викинули зі стодоли на двір на дощ, у хаті все знищили, побили образи та розвалили печі. У Івана Крамара розшили хату та хліви, знищили збіжжя, а самого побили. В Михайла Оащіара, сина Андрія, розшили хату, в хаті знищили одяг, білизну та постіль, а молочене збіжжя, понад ЗО кірців, перемішали.

Читальню «Просвіти» знищено цілком: поламали декорації, куртину, ґардеробу

та загалом усе, що можна тільки було знищити.

*

Дрогобич.

.Массві арешти й ревізії та заборона вчити в гімназії в Дрогобичі зробили заколот у цілому дрогобицькому повіті. 25. IX. 1930. р. поліція перевела рівнож ревізію в усіх людей, селянських возах і в автомобілях, що вїзджали й виїзджали з Дрогобича. Всіх заарештованих відвели в 12. тод. ночі, покутах у кайдани, пішки до станції, віддаленої півтора кільом., а коли директор ґімн., що був хорий, просив підводи:-поліція не дала. На от&цію вели заарештованих, подвОє скутих, сто поліцаїв, озброєних на гостро; коли вели заарештованих вулицею, то поліцаї не пустили на ту вулицю нікого, доки не завели заарештованих на стадію. Біля стації зібралися студенти й учні, щоби по-пращатися зі своїми, але поліцаї нікого до заарештованих не допускали. Коли прийшов поїзд, і заарештованих почали садовити до вагонів, то зібрана студанська молодь гукнула на честь заарештованких тричі «Слава». Тоді поліцаї почали розганяти студентів, бити їх кольбами від крісів, колоти багнетами і стріляти до людей; багато людей тоді

тяжко побито та покалічено. Заарештованих відставлено до вязииці в Самборі.

*

Яворів.

5. X. 1930. р. В ночі побито учня VI. кл. укр. ґімн. Горняка Линду, який дістав 300 ґумових палиць, і згідно зі' свідоцтвом лікаря др. Or. Кушніра е в безнадійному стані. Також побито його батька. Несторові Кузичеві, уч. VI. кл. укр. ґімн., розбили голову й казали їсти гімназійну шапку, мазепинку, й з того він збожеволів. Тої ж самої ночі схопили Степана Булана, якому дали 150 ґумових палиць. У понеділок у 8 годині приїхали автом до Івана Алевсевича, маґістра фільософії, якого забрали й відвезли до читальні «Просвіта» на Наконечному, де дали йому 150 ґумових палиць, а після того непритомного відвезли до міста й викинули- скрівавленого під трупарню. Рівнож піймали кооперативного діяча з села Молошковичі Герасима, який приїхав до Яворова, і дали йому 150 буків. Як тільки пронеслася по місті вістка що вже, мовляв, хапають

і в місті, то все українське населення Яворова почало тікати до поблизьких лісів.

•

Васючин, пов. Рогатин.

На хлопців, які повтікали до лісів, зроблено облаву. З поліційними псами вишукували парубків на деревах (там вони ховалися від поліції й уланів), стягли їх і катували нелюдськи. Ліс наповнився зойками, стогонами, а з поля нісся регіт облавників. Тоді забито Михайла Мовчана. В селі скатовано пароха та його жінку. Під час катування людей жінки старшин та підстаршин «брали» в Селі потрібний їм у господарстві дріб, масло, яйца, муку і взагалі, що лопало під руку.

Виноград Лісний, пов. Товмач.

10. X. 1930. р. постерунковий з Ляцького Шляхоцькюго, повіт Товмач, Бартечко, прийшов у Винограді Ліснім до кузні коваля, 19-літньото парубка, Володислава С&ліяґа, і зі словами: «мам цеу пташку», кинув його на землю. Коли переляканий хлопець, не почуваючи за собою ніякої вини, вирвався зпід поліцая й .почав тікати до хата свого батька, постерунковий Бартечко цільним стрілом із карабіну на віддалі 5 м. важко ранив ошитя-в поперек; хлопець до пів години сконав.

T-во «Укр. Бесіда» в Городенці, 6/Х. 1930. р. по здемольованлі помешкання поліцією.

Нове Село, пов. Збараж.

25. IX. 1930. р. пяні поліцаї налетіли на хати господарів і, не питаючи нічого, били людей де попало. Зімлілих відливали іводою, одні постерункові відходили, приходили инші й били далі. Тяжко збиті прохали не мучити їх, ліпше забити. Поліцаї наказали селянам в одну мить порозшивати хати і господарські будинки та порозкидані стіжки своїх сусідів, обіцяючи за це заплатити; по скінченні роботи платили нагаями. По тій заплаті наступила присяга, під час якої наказано людям клякати й повторювати такі слова: я с..... на Україну.

*

Гайворонка, пов. Підгайці.

20. X. 1930. р. пополудні улани зробили збірку цілого відділу коло церкви і з сокирами, мотиками та бучками під командою офіцерів і підофіцерів кинулися до церковного дому й почали розбивати двері, вікна, а відтак вдерлися до кооперативи, порозкидали все й понищили, а в молочарні порозбивали нові, щойно перед місяцем привезені, молочарські машини, кружлівку, масничку, столову вагу й инше приладдя. В кооперативній ливнині розляли нафту й, кидаючи до середину ручні граната, запалили. Ввечері улани уладили забаву з музикою й танцями, на яку силоміць стягали музиків і дівчат.

Манастир, пов. Ярослав.

В суботу із. вересня впали польські «стшельці» зі сусіднього села Налипкович на село Манастир, Ярославського повіту. Було їх щось ЗО, озброєних г-:иольверами, крісами і ручними ґранатами. Напас гики цочали на вулиці села стрілянину гострими набоями, іди тривала, майже годину. Було це перед 9. год. вечера. Мешканців села це так налякало, що кожний ховався, де тільки міг, щоб уникнути бандитської кулі. Щойно коли дещо вщухло, почали виходити люде на вулицю. За хвилину розлягел розпачливий зойк, це кричав Ііван Петрига, що приїхав возом, щоб забрати з вулиці

трупа свого 22-літнього брата, вбитого «стшельцями», Михайла Петрнги.

*

Мости, пов. Жовка.

16. X. 1930. р. у Мостах відділ жовківських кінних стрільців 6. п. змасакрував реставратора Михайла Олійника, підстріливши його перед тим; лікар д-р Чибачевський стратив надію вдержати його при житті. І досі Олійник не може розмовляти. Били

його 2 старшини й сержанти (хор. Козловскі).

♦

Звенигород.

13. X. 1930. р. Нарешті зловили місцевого дяка Кирила Чнтайла та ще Дмитра Поваленого (коло 60 літ), запровадили до стодоли Марії Литвин і там їх катували. Крім того, коли наганяли людей з поля, то піймали учня 8. кляси ґімназії в Рогатині. Степана Дзюбака. Улан скочив на нього конем, колов списом; потім напів притомного відвезли до села. В середу в ночі, по від'їзді карної експедиції, вибухла в читальня-йому будинку-бомба, яка знищила цілу сцену, завалила повалу і вигнула дах. Будинок цілковито знищений, стоять лише стіни та й ті пошкоджені. Люде оповідають, що тої ночі надїхала з Гаїв фіра, спинилася перед читальнею, а потім швидко від'їхала в той бік, звідки приїхала. Після цього, за яких 15 хвилин, наступив вибух.

*

Горбків, пов. Сокаль.

В Горбкові, де стояло військо 3 дні (1.—4. X. 1930.), тяжко побито Марію Вн-сидевську, Петра Васнлевського, учня Володимира Василевського, Олену Васнлевську й Петрд Васнлевського, сина, при чому жовніри намагалися зґвалтувати Марію Васнлевську, а коли вона боронячися обхопила руками стовіі і цупко за нього трималася, збили її так тяжко, що вона, лежить дуже хора; є небезпека, що попа збожеволів. При тому Петрові Василевському, що біг боронити Марію, повикручували руки і так тяжко побили, що він лежить хорий із трьома ранами на голові. Далі тяжко побито Яцка Цюру, Гната Коханьчукчі, Марію Олеськову й її дочку Катерину, Петра Сича.

Тимка Куріка, Павла Клеванця і ще кілька десятків людей.

*

Підсоснів, пов. Бібрка.

Побито багато людей і стягнено контрибуцію. Люде, тяжко побиті карною експедиція 14. полку уланів 10.—15. жовтня 1930. p., з громад: Серники, Лани і Стоки (кольонія бобрецького повіту), приїхали 14. жовтя ц. р. на 20 фірах до Бібркп. на оудовий огляд.

Прикре було вражіння, коли тих 20 чоловік, обвязані, обандажовані й чорні, як земля, скрівавлені лежали ниць на перинах і подушках, неначе трен якогось шпиталя їхав через місто. Ціле населення мійське обступило їх, але місцева бібрська поліція почата розганяти глядачів та грозила побити кожного, хто наблизиться до фір. Відтак всі фіри з побитими заїхали до суду, але слідчий суддя Віттнер і предсідник суду відмовилися зробити судовий огляд, кажучи, що наказом прокуратора окружного Львівського суду заборонено переводити огляд, бо бобрецький суд, як цивільний, некомпетентний стверджувати побиття, що його зробило військо, а компетентний, це робити лише польовий військовий суд. Ось так не могли побиті ствердити судово побиття і від'їхали назад домів.

Рівнож і приватні лікарі такі застрашені карною експедицією, що відмовляються навіть подавати лікарську пораду побитим.

Комарів, пов. Сокаль.

29. IX. 1930. р. В Комарові уладив відділ кінних стрільців погром. Побито тяжко Михайла Лнтонюка, Стефана Антонюка, Павла Башука, Василя Костюка, Володимира Дідича, Стефана Купреньчука, Василя Ворону, Василя Костюка, с. Гаврила, Стефана Костюка, Мирослава ПІурмяка, Івана Шурміяка, Михайла Кіндратюка, Петра Ребрина. Івана Поводу і Омеляна Ничая. Найтяжче побито склепаря кооперативи, Мирослава Шурмяка, якому латою від паркану з цвяхами, подіравленО в кількох місцях голову. Здемолювали читальняне урядження й цілковито знищили чиуальняну бібліотеку, а

це була одна з найбільших сільських бібліотек у повіті.

*

Боків, пов. Підгайці.

Улани, що позбували в о. Боїіі/в, -і. X. 1930. p., взяли Уіновія Фурдея до ліса, щоби иоісазаи їм місця, де приховала зб[юя. Він, очевидячки, не міг знайти місця н повернув до дому. Пізнім вечерим ного знову відвели до ліса, де він і загинув трагічною смертю від револьверової кулі, як ці: опісля ствердила судова комісія з ІІідгаєць. Зіновіи Фу'рдеіі, 19 років, мав 4 гімназійні кляси, був світлим иромінем серед молоді. Кермував аматорським гуртком і був дуже добрим малярем. 25. травня ц. р. був заарештований разом із студентом Василем Галіним у звязку з підпалами. Просидів сім

тижнів у Бережанській тюрмі, звідки за кавцію (500 зол.) вийшов на волю.

*

Чижиків, пов. Львів.

15. X. 1930. р. в 9. год. рано приїхала експедиція 14. п. уланів, кількістю в 10і.» людей, під командою ротм. Та ден Валкове кого. На село наступали розстрільною та

Читальня «Просвіти» і бібліотека в Чижикові, по відході ляхів.

стріляли на село. Люде почали втікати з села, а старшини і улани доганяли їх, били та вязали їм руки. Пор. Адам Каліш підїхав на 3 кроки до Степана Паранька,

літ 14, витягнув револьвер і вистрілом поранив його в живіт та в руку.

*

Селиска, пов. Бібрка.

12—17. X. 1930. р. Наклали контрибуцію і багато людеіі тяжко побили. Капраль 14. полку уланів, Владислав Родзінскі, вистрілом із карабіну вбив Дмитра Підгірного, з Оелиск, який утікав разом із интпими від карної експедиції.

о

Гиновичі, пов. Бережани.

Староста Кочинскі видав 11. X. 1930. р. розпорядок розкопати могили січових стрільців, що впали в березні 1917. та 1919. p., а саме могили: Осипа Легенька, Львів, вул. Петра Скарґи; Онуфрія Ометанюка, з Коломийщнни; Огепана Дзери, з Бабинець, пов. Рогатин; Черепушака, з Дрогобиччини, й четаря УГА, що впав 17. червня 1919. р.

Девятники, пов. Бібрка.

Командант постерунку поліції в Соколівці зажадав через громадського писаря в Девятниках, Антона Кубія, щоб громадська рада в Девятниках зробила постанову, що рознизує і! ослі кооперативу, читальню «Просвітні» й «Луг», инакше прибуде ще рай карна експедиція.

Бережани.

У вівторок 23. вересня в 1. год. 37 хв. по пол. прибуло до м. Бережан коло 300 поліцаїв. Перші свої «подвиги» виявили вони на вулицях міста, побиваючи масово зовсім спокійних перехожих. Враз заповнилися вулиці втікачами. Всі бігли в напрямі торговиці, де саме відбувався торг. За хвилинку впала туди й поліція і не розбіраючи масакрувала кожного, хто попав їй під ру.ки. Оособливо масакровано тих, що мали на собі вишивані сорочки. їм відривано иовніри від сорочок, силоміць виривано вишивані нагрудники, рясно роздаючи тяжкі удари. На торговиці зчинився шалений крик і плач, та ще хтось пустив вістку, що «горить!», і справді, над обрієм піднеслися важкі клуби диму. Повстала жахлива паніка. Все втікало домів як-найблизчою дорогою, по-падаючи під руки озвірілим поліцаям.

Косів.

10. X. 1930. р. переведено ревізію в кооперативі «Союз Промисловців Гуцульщини», і хоч поліція нічого не знайшла, всеж заарештувала керманича Михайла Горбового. Протестуючи проти безправного арешту, М. Горбовий почав 16. IX. голодівку, жадаючи тим звільнення або доказу вини. Голодує вже 9 днів, бо суд легковажить його домагання. Він уже готується до смерти.

,»

Црогомишль, пов. Яворів.

До Дрогомишля прийшла карна експедиція в четвер 9. жовтня 1930. р. Вже перед тим втікло багато людей до лісу; експедиція била всіх тих, які на селі попали їй під руку. В кооперативі знищено цілковито товар, а в ночі з четверга на пятницю знищено цілий будинок до підвалин.

Глещава, пов. Теребовля.

і. жовтня прийшли до Глещави дві скадрони 9. полку уланів із Теребовлі, саме 3. і 4., під ком. nop. Войтовича і Ющака. Частина під командою Ющака впала до чит. «Просвіти», щойно викінченої (коштує дім понад 5 тисяч долярів), потім знищили кооперативу, забіраючи що можна, решту ж — сіль, нафту, цукорки, перець, яйця — помішали до купи і вилили туди оливу, оцет, чорнило й т. д. Щафи лоломали, в касі сокирою побили всі три замки, бо не було ключа під руками, а гроші забрали на очах громадських урядників (Білошицький Федір). Як із тим покінчили, то заходилися коло вікон і повибивали в цілім будинку шиби, в бібліотеці всі книжки порвали на шматки. В шафі, де були струменти церковної орхестри (16 струментів) зробили так: гелікон, що коштував 60 ам. дол. порубали сокирою, 2 тенори і корнетку також побили сокирою. бубон подерли. Вазонки з зіллям побили й повикидали, декорації подерли й поламали, всю оздобу й образи побили, лавки поламали, а погруддя Шевченка товкли о підлогу, доки не побили.

.*

Крива біля Козової.

5. жовтая 1930. р. около 14,ЗО год. прийшли до хати Олександра Наконечною ви-вядовця Маєвскі і постерунковий Чулковскі. Його жінка, не прочуваючи нічо злого, відповіла, що чоловік пішов до села (Наконечні мешкають на мазурській кольонії). Около 15. години стрінув Наконечного в селі постер. Чулковські з Конюх, приділений до слідчої поліції в Кривім, і сказав: «Прошу зі мною до читальні». Під читальнею стрінули «вивядовця» Пастернака, який наказав завести Наконечного до імпровізованого поліційшого арешту, віддаленого яких 20 кроків од читальні. Там потрусив його поліцай Чулковскі, шукаючи зброї і віддав під догляд двом там присутнім поліцаям, з яких один називався Войцєх Островскі з Раю. Крім згаданих поліцаїв, були ще там: Петро Костів, студ фільософії; Михайло Галаса, абоольв. гімн.; Василь Орляк, селянин; Степан Волощук, селянин, всі четверо з Кривого, і Атаманчук, селянин із Ценева, четверо останніх були дуже побиті, а за хвилину привели Івана Ми іди шина з Кривого, якого поліц. Островскі зараз же, як той увійшов, ударив в лице.

Хтось дав знати жінці Наконечного, що чоловіка заарештували. Вона вибралася в дорогу до Кривого, довідатися, що сталося. Тим часом Наконечний побачив з арешту сусідського хлопця, що йшов до дому, покликав його, .передав йому свою палицю й наказав переказати своїй жінці, що він заарештований. Стрінувши дорогою згаданого хлопчину, Наконечна взяла в нього палицю. Коли вона прийшла до арешту, запитала іюліцішітів: «котрий із вал командантV» На де поліцаї відповіли: «комісар в у читальні». Жінка подалася туди. Там вона побачила 5 «вивядофців» і 2 поліцаїв і знова поспитала їх про комісара; вони вказали їй на «вивядовця» Владислава В рубля, що не ніби комісар. Наконечна попрохала його пустити чоловіка до дому. «Вивядовець» Врубель одповів, що йому не хочеться та що те все його не обходить, а решта поліцаїв почади глузувати, почім «вивядовець» Маевскі вхопив брутально жінку за ковнір, копнув ногою і викинув за двері. Жінка, хора на серце й нерви, почала на вулиці плакати, а поліцаї, повиходивши з читальні на двір, глузували. Цю сцену побачив Наконечний і попросив поліцая Островского дозволити вийти і заспокоїти жінку. Одержавши дозвіл, вийшов, а з ним поліцай Островскі з крісом як ескорта. Коли поліцаї, що стояли під читальнею, побачили це, то всі побігли до них; жінка обхопила чоловіка руками

Нутро читальні «Просвіти» в Отрільчу. Знищення підчас ревізії, 2/Х. 1930.

за шию. Поліцаї і «вивядовці» прискочили та одні почали Наконечного бити по голові, крижах і попід ребра, а инші 'били жінку, намагаючися відірвати одне від одного, з того зчинилася метушня, і в тій метушні хтось із поліцаїв здіймив палицю з руки жінки і хотячи, вдарити нею Наконечного або його жінку, вдарив по голові «вивядовця» Врубля, який по тім ударі сів на землю й почав гукати до решти поліцаїв: «беріть її, беріть її, інквізицію дайте». Тоді затягли Наконечного до арешту, де поліцай Островскі вдарив його прикладом у груди під саме серце, і він зімлів удруге; а поліцай Домґовскі з Бережан, ухопивши жінку за глотку, затягнув її до читальні, гукаючи: «Ту psiakrew kurwo, ja сі juz dam!» Приволікши свою жертву до читальні, почав її бити пястуком по голові, а відтак вирвав із її рук парасолю й бив нею де попало, аж поки не поламав її, а тоді вдарив пястуком межи очі. Жінка впала непритомна на землю. Поліцай Домґовскі, побачивши калюжу крові, витяг із печі попелу та засипав калюжу й ногами затер. Коли жінка лежала зімліла на землі, прибіг нишком поліцай Войцєх Островскі і вдарив її крісом по ногах, кажучи: «masz ty, psiakrew, kurwo!-», і вибіг. Омлілу жінку лишив поліцай Домґовскі в читальні, а сам вийшов. Коли жінка опамяталася, сіла на лавку. В -ту мить увіходить якийсь «вивядовець» (молодий високий бльондин), підходить до жінки, біля якої лежала її ручна торба, й, беручи ту торбу, каже: «ta psiakrew kurwa ma rewolwer», але, не знайшовши в торбі нічого, вдарив жінку в лице і в груди й вийшов. Потім прийшов поліцай Домґовскі знов, але вже з палицею, й почав жінку бити палицею куди попало, найбільше по голові. Жінка впала непритомна на землю, а він бив її й далі на землі. Підчас того битгя, зявився десь у читальні поліцай Василь Чулковскі, вхопив нещасну за одну ногу, задер її високо вгору, зачеркнув тою ногою півколо, а потім кинув кажучи: «роздери курву як ясабу!». Від того дістала жінка кровотоку, а поліцай Домговські вдарив ще раз лежачу на землі палицею по голові, тоді жінка, стратила притомність цілковито. Коли спамяталася, то війшло до читальні ще 5 «вивядовців», а саме: Владислав Врубель, Н. Маєвські, Ігнаци Пастернак і ще двох, всі вони кинулися бити жінку утреттє. Били де попало, а «вивядовець» В рубель ударив жінку пясгуком, у якому було щось тверде, у шлунок, а в цей мент поліцай Домтовскі ударив ззаду жінку палицею по крижах так, що вона впала горілиць і стратила притомність втреттє.

Очутившися, збита, знесилена, перестрашена, майже божевільна, побачила вона сімох чоловіків (5 «вивяд» і 2 поліцаїв), що сиділи коло отолу, лямпа була засвічена; нона сіла, бо встати не мала вже сили, схопилася за голову руками. Тоді «вивядовець» Врубель сказав: «Чи знаєте, що ви зробили? Ви зробили мені тяжке ушкодження тіла, ви перешкодили мені урядувати» й т. д. Жінка відповіла (клячучи, бо на ногах стояти не могла): «Я вас не вдарила». Поліцай Домговскі на це крикнув: «Кажи, курво, що вдарила!» За хвилину частина їх вийшла з читальні, а залишилося 2 вивяд, які оглядали бравнінґи. Один із вивядовців (молодий бльюндин) сказав: «Якби так впакувати їй кулю до лоба» (при тому вказав очима на Лежачу на землі жінку) і... необережне поводження зі зброєю... По цім обидва вийшли.

Тоді увійшов поліцай Домґовскі, сильним електричним рефлектором освітив лежачу на землі жінку, підійшов, нахилився над нею, і відтак устромив руку за пазуху і стиснув жінці груди. За хвилину ввійшов «вивядовець» (бльондин).

Вивяд. Пастернак запропонував Наконечній ити собі до дому, але жінка відмовилася, кажучи: «Я хора, збита, мій чоловік заарештований, вдома нема нікого. Ні! Коли збили ви мене й мого чоловіка, то приставте мене до Бережан». '6. X. 1930. р. коло 8. год рано приїхали фіри, винесли Наконечну, поклали її та ще 5 инших заарештованих на фіри і повезли до Бережан до вязниці. В тюрмі жінка почала гарячкувати і вже й запричастилася Найов. Дарів, бо була вже дуже близька до смерти. А те міцний її орґанізм переміг, і їй полекшало. А коли, на її бажання, прийшов лікар д-р Лаврівський, то сконстатував у неї тяжке ушкодження тіла. 8. X. 1930. р. слідчий суддя Надаховскі звільнив її з вязниці. Якраз 8. X. 1930. р. відвозили Наконечного до тюрми. Він скутий, зімлів, коли побачив збиту і скатовану жінку: ціле її тіло було спухле, наче колода, а коли вона зійшла з фіякра, щоб з чоловіком привітатися, то піддержував її візьник, бо сама стояти не могла.

11. X. 1930. прийшов до Наконечної поліц. Яськєвіч із Козової і сказав, що до читальні у Кривім приїхав слідчий суддя і просить, щоб вона туди приїхала. Вона, поїхала, але коли ввійшла до читальні, то замісць судді побачила всіх своїх катів-по-ліцаїв. Врубель жінці заявив, що на припорученпя прокуратури в Бережанах він має приставити її до бережанської тюрми, а що в їх домі відбудеться основна ревізія. І так сталося. Жінку привезли до Бережан до тюрми.

12. X. 1930. рано прийшло до хати Наконечних 4 «вивядовців», 9 умундурованнх поліцай і 18 людей, зігнаних поліцією із Кривого, і .почалася ревізія, яка тревала до 5. год. пополудні. Дім із господарськими будинками являє собою тепер образ цілковитої руїни. Гребінка з 20 м. стодоли скинена, стодоліа опорожнена цілковито, себто, коло 50 кіп соломи на дворі, скриню зі збіжжям поламано, а збіжжя висипано на землю, хлі-бову піч і комин розвалено вшент, подерли жіноче футро, кримську шапку, змішали всіляке насіння городовини з піррям і сміттям, до керниці налляли терпентини, ля-керу, оливи і ще Бог зна чого, 12 уликів поперевертали, рамцята поломали, і вощину знищили, шкіряне сідало на візку перетяли ножем, на стриху порубали глину, аж по-пукала стеля. Забрали далі 2 льорнети, ліхтарку, залізний дрючок, електричний дзвінок і дріт до нього.

Коли Наконечні вернули з тюрми, то мазури, давай шо-ночі обстрілювати гострими набоями їх господарство. Мазурські вигуки, стрілянину, глузування, погрози можна було чути що-вечера. Ніодної ночі не було спокійної. Переказували навіть Наконечному, що прийдуть зі «Огшельцями» до дому та його застрілять. Наконечний ходив на постерунок зі скаргою, казав при нагоді поліційним патрулям, але це нічого не помагало.

4. листопада 1930. р. в 9.30 год. вечера напали на Наконечного 6 мазурських хлопців на його власнім подвіррі,' стріливши до нього двічі з револьвера. Про це доніс він судові, але хлопці як ходили, так і ходять, а смерком обстрілювали дім далі.

Гірше звірів.

Вікно, пов. Городенка.

Переведено «ревізії» в Івана Кобилян-ського, с. Гриця, дяка Жука, Осипа Се-менюка і Петра Гевюка, с. Степана. Останнього цілковито знищено, при чім поліція знущалася над ним, змушуючи його бити поклони і хреститися перед польським орлом та цілувати коня в зад.

2.

Звенигород, пов. Бібрка.

Відділ 14. полку уланів перебував на селі протягом 2 днів (15. X. 1930). Отягнено контрибуцію й побито людей. Тут зайшов такий випадок: ученик 7. кляси гімназії, Отефан Дзюбак зі Звениторода, побачивши карну експедицію, що зближалася до Звенигорода, почав зі страху разом із Василем Закаликом утікати в поле. Кількох уланів, побачивши це. кинулися їх здоганяти. Тоді вони випрягли коні з фірн та почали тікати верхи. Але їм но-пощастило це, бо один із тих уланів ді-гнав Огефана Дзюбака й затримав його, а на Закалика намірився вже з карабіну, щоб його застрілити. Тоді Дзюбак не допустив до стрілу. За це улан зі злости кинувся з витягненою шаблею конем на Дзюбака. Дзюбак утікав од роздратованого вояка конем яких пів години, аж поки знесилений не впав до рова. Тоді улан вскочив конем на нього і копитами потоптав йому голову, груди й ціле тіло, а відтак почав бити шаблею по голові fi цілім тілі. Вже непритомного привезли його до села. ? дні він лежав непритомний. Лікарі не мають надії на його одужання.

3.

Добромірка, пов. Збараж.

25.—28. IX. 1930. у Маланки Олійнико-вої, 60-літньої жінки, розбив поліцай слоік із конфітурами та казав старій жінці заголитися й мастити конфітурами полові орґани. Жінка зі страху це зробила, але це не подобалося поліцаєві; і він сам узяв сікач, набрав на нього конфітур і обліпив ними полові орґани старої жінки.

4.

Лісники, пов. Бережани.

В Лісниках поліцай присікався до Тапчана, що той, мовляв, не мав чистого сумління, бо не дивиться просто в очі, і за той «брак чистого сумління» бє його. Тан-чак тоді дивиться ясно в очі поліцаєві, а той бє його знов, кажучи: «дивіться, він мені погрожує!». Танчак звертає зір у стелю. Поліція тоді приставляє драбину, каже Танчакові вертіти діру у стелі, — «бо там щось мусить бути», а тим часом, як той вертить діру, поліцай із товаришами обкладають його прикладами' крісів.

5.

Петриків, пов. Тернопіль.

Побито тяжко кольбами й колами 57-літ-нього ем^ритованото ва хм айстра бувшої австрійської жандармерії, Матвія Мітрін-ґу, крамаря кооперативи, якого примушувано на подвіррі співати соромицьких протиукраїнських пісень і танцювати. Коли той, хоровитий старець, цього не хотів робити, штовхали його кольбами в полові орґани. Крім нього побиті: Петро Барчи-шин і його жінка Анна, Михайло Стець, Василь Сусло, батько, Василь Сусло, син. Омелян Наконечний, Володимир Лучків. Теофіль Середа.

6.

Гранки-Кути, пов. Тернопіль.

У Гранках-Кутах побили 24. вересня м. и. Михайла Вітрового. Казали йому: «ти маш за «Ще не вмерла Україна!». За кожним пятим буком він мусів кричати: «нєх жиє Польска! нєх жиє Пілсудскі!» В тім самім селі викрутили одному господареві руку, бо добровільно не хотів покластися на землю.

7.

Должанка, пов. Тернопіль.

Підводчиків із Домаморич, які привезли поліцію до Должанки, 24. IX. ЗО., та підводчиків, які вже чекали, щоб одвести поліцію до иншого мі^чя, поставила поліція в два ряди, обличчям один до одного, і казала бити одні одних взаїмпо по лиці. Потім уставила поліція всіх в однії ряд і наказала всім полягати на землю та лізти рачки до поблизької річки, при чому поліція била їх нагаями. Під час переїзду на підводах із Должанки до Петри-кова поліція била підводчиків кольбами по голові та по плечах.

3.

ІІІляхтинці, пов. Тернопіль.

3. X. Н)30. р. військо та жандарі побили Івана Шкулу (при тому жандарі казали цілувати себе в руку), Миколу Сердюкг., Корипливого сина: било військо та казали кричати: «нєх жиє Польска!» Івана Сердюка, Степана' Лабатого. Івана Чоловічка. Павла Музіля, Федька Плаксу, Павла Ла-батого, Отепанового сина, літ 11, при чому казали хлопцеві молитися по польськн, а коли він не вмів, то били, Явдоху Балабан, літ 60, Марію Середюк, жінку Миколи, Михайла Гримака, Давида Маличка та ще багато инших.

9.

Кутківці, пов. Тернопіль.

25. IX. 1930. р. поліція тяжко побила Михайла Гайду, Федька Бартецького, Василя Тераза, Степана Отрутинського (має поламані ребра), Костя Кутового, Гриця Зазулю, Марію Кукурудзу, Явдоху Гайда, жінку Олекси, та инших. Підчас нападу поліції на село дуже багато людей повтікало до лісу, де днювали й ночували протягом кількох діб Кооперативу й читальню знищили цілковито. Підчас свого побуту на селі поліція мала повакривані Службові числа на шапках.

10,

Лозівка, пов. Збараж.

25.—28. IX. 1930. р. В Лозівці знищено руками селян під ударами нагаїв памят-ник Шевченка, при чому змушувано селян казати образливі слова на Шевченка та Україну, а ио знищенні ламятника поліція говорила глузуючи: «Нема вже Шевченка, поїхала Україна».

11.

Добромірка, пов. Збараж.

25.-28. IX. 1930. р. Війта Гриця Березу бито за Україну, кооперативу, Просвіту, молочарню й за сина,, що втік од поліції, одмірюючи йому за кожну провину по 25 буків. Опісля тяжко збитого виведено в худобячий цвинтар. Поломані ребра свідчать про те, що мав він дістати ще й кілька прикладів. Михайло Марцінюк лежав тяжко хорий. Приказано йому зібратися, виведено до кухні й бито. Мати побитого хотіла була ратувати сина, але і з нею зробили те саме. Рівнож побито і старого батька.

12.

Мшулинцг.

Проти ночі ЗО. вересня б. р. невідомі висадили в повітря памятник поляглим українським стрільцям у Микулинцях. Вибух наступив у я. го.г вечора, а другий у 1.30 хв. ночі. Чотириметрову стіну памятника рознесло па кусні, а статую розбито молотами. Наступного дня знайдено під уломками кілька метрів запального ґноту від міни іі ключики, що їх ті не відомі загубили. По місті пущено вістку, що грім знищив памятник!

Станіславів.

Першим ударом, а радше ластівкою па-цифікаційної акції на отаниславіЕському терені було ууг замкнення народної школи їм. Шаш'кевича, гуртка «Р. Ш.», яка гарно розвивалася, бо, нанр., цього року мала вона 270 учеників. І'враз — наскок поліційного відділу, ревізія, конфіската всіх шкільних актів, опечатання шкільного будинку, і діти розбрелися w чотири вітри.

14.

Дичків, пов. Тернопіль.

15. IX. 1930. р. на вигоні побили тяжко кольбами та буками Ізидора Павлуся, Богдана Пруса, Павла Пятківського, Дмитра Нитку та инших. Усі, яких били, дістали найменьше по 50 буків. Другого дня побило військо Омеляна Українця, Ui.-літнього хлопця, якого били кольбами та буками та видирали волосся з голови. Цього хлопця водило військо під хрест, поставлений у память 10-лігтя повстання Польщі, і там знова били та питали: «Чи хцеш України?». Крім нього побили тяжко Володимира Павлуся, Васнлева сина, літ 17, Володимира Хом яка, Миколу Пятківського ta инших молодих хлопців за те, що були членами місцевого «Лугу».

15.

Глещава, пов. Теребовля.

і. X, 1930. р. по виїзді уланів зі села двох з них вернуло назад та підклали вогонь під господарські будинки Івана Ко-ломийця, голови місцевого «Лугу». Це було В' середу, і від середи аж до неділі що дня горіло у свідоміших українців. Ось так була пожежа в Василя Накураша, Степана Пододворного, Миколи Пододвор-ного, Івана Пододворного та Ілька Михай-люка. Виїзджаючи з села, забрало військо з собою 12 возів харчів: курей, гусей, качок, крупи, муки й т. п.

16.

Ходачків малий, пов. Тернопіль.

21. IX. 1930. р. перед полуднем, коли всі люди були в церкві, прибула до села карна иоліційна експедиція в 50—60 людей. Всі поліцаї мали позакривані службові числа на шапках. Зараз під церквою, як тільки люди почали виходити, поліція почала бити людей. Тоді під церквою побито: і) Захарка Стахова, 2) Василя Попова, 3) Михайла Біловуса, 4) Павла Со-ніва, 5) Василя Лилика, 0) Василя Вів-чара. 7) Богдана Молотка та инших. Поліція бп.Та кольбами. шаблями та кулаками. Крім того, побила поліція тяжко тих людей, яких стрінула на торозі, та

31

тих, у яких переводила ревізії. Поліція брала всіх, хто "мав тільки вишивану сорочку або червону гарасівку до «Народ-яього Дому», там дерли сорочки та били. 22. IX. 1930. р. приїхала до села карна експедиція, а саме улани 9. полку з Тере-ровлі, яких 150 людей. Військо мало готові списки тих, яких відтак тяжко били. Військо побило тяжко: 1) Мирона Том-кова, 2) Павла Балабана, 3) Антона Не-дошитка, 4) Степана Попельняка, 5) Петра Белза, 6) Василя Кузьму, 7) Андрія Водяного, 8) Михайла Чижа, 9) Степана Яцкова та инших. Відтак усіх побитих зібрало військо перед великою баюрою біля «Наролнього Дому». В баюрі було мегер води, і побиті під загрозою нового биття мусіли лізти в ту баюру та ловити качки, що плавали по воді. Військо забрало 700 зол. контрибуції, одну свиню, 20 кірців вівса, дві фірі конюшини та лві фірі соломи.

17.

Лісники, пов. Бережани.

В Лісниках трапилося ще одно варварство, якого не поповнювали навіть татарські кочовники. Поліційна орда впала до хати немічного старця, який із давніх да-вен зовсім уже не вставав із ліжка. В тій хаті відбулася наступна сцена: один поліцай із львівського полку спитав старця: «Як вам живеться, дідусю?» «Та якось пхаю біду», кая*е сивий старець, «та де там уже мені старому про життя клопотатися». Тоді поліцай питає: «А як, дідусю,' гадаєте, буде Україна?» А дідусь щиро відповідає: «Бігме, пане, буде». За ці слова старця скатовано. А коли його очу-гили, то на запит польського поліцая: «Чи буде Україна?», старець прошепотів ту саму відповідь, хоч знав, що його знова чекають муки

1S.

Тартаків, пов. Соксиїь.

Піймали двох студентів університету Саноцького і Яхимовича та міщанина Тому Віру. Всіх їх страшенно побили, а Віру шаблею рубнули через лице і по голові. В парохіяльнім уряді знищили (подерли) метрикальні книги.

19.

Комарів, пов. Сокаль.

29. вересня 1930. р. впали ляхи до села, зігнали людей із поля і при помочі «стшельцув» сортували римо-католиків і греко-католиків, а потім звірячим способом знупгалися над молодими хлопцями. Побили 16 хлопців. Били навіть штахетами з цвяхами. Розвалили читальню, знищили цілком бібліотеку.

Денисів, пов. Тернопіль.

23. IX. 1930. р. Дуже тяжко побито начальника громади Івана Вареницю в самії! урядовій канцелярії в Денисові, при чому поламали йому ребра і праву руку. Лежить хорий у загальнім шпиталі в Тер-нополі. Також тяжко побито Миколу Мазепу, а крім нього, побито заступника начальника громади Івана Рибака, громадського асесора Гриця Макогона, Отефана Мазепу, найстаршого в селі, колишнього довголітнього начальника громади, 85-літ-нього Івана Щебгеволока, Василя Кушйі-ра, Василя Михайловсьиого, Володимира Іусанівського, Зенка Дусаиівського. Петра Самицю, Теклю Самицю, а навіть 8-літ-ию дочку Миколи Щебиволока.

21.

Купчинці, пов. Тернопіль..

22. IX. 1930. р. Дехто з поліцаїв видумував особливіші способи репресій. Асесора громадського, Олексу Росоляка, при-вязали мотузом за шию до воза, і він мусів був так бігти за возом аж до села Денисова, що дорогою мало не задушився. Василя Пастуха вели дорогою і наказали йому голосно кричати: «в сраці .Україна! Окурвий сину не пали стирт», а коли він, примушений вдарами кольб, кричав, то инші били за те, шо в ночі кричить і не дає людям спати. У читальні «Просвіти», наказали голові читальні, Миколі Шкільному, Тимкові Білому і Мирославові Ковалеві дерти і лишити власними рука»уі_ театральну -.'«рдеробу, а потім казали їм надіти на голову театральні перуки, дали їм до уст діточі свиставки й наказали їм приставляти, посмарувавши їм перед тим лиця мастиґсом і пудром: Декому казали робити військові руханкові вправи на австрійську команду «ауф-нідер». Василя Якимишина, що скінчив 4 гімн, кляси й недавно вернув із війська, били в хаті, в сінях і п коморі, при чім казали йому кричати: «я маю Україну в сраці». А коли його стара мати пробі кричала, то її били кольбами.

29. вересня 1930. р. прийшла до села одна скадрона 9. полку уланів із Тере-бовлі. Знищено до тла кооперативу «Надія» та магазини разом із 2-ма філіями, скинувши ввесь мануфактурний, ґалянте-рійиий і споживчий товар на землю, по-лято це все нафтою, оливою й медом та .перемішавши і потоптавши ногами. Шкода становить до 100 тисяч золотих: Управителеві школи, Теодорові Гринькевичеві, наказано винести всі шкільні книжки з бібліотеки на одну купу, а відтак їх підпалено, той стіс книжок горів цілу добу. Того самого ^дня зігнало військо всіх чоловіків із села на громадську площу коло церкви (тих, що не веліли перед тим втік-ти), відділено відділ Луговині®, членів легального товариства, щось із 20 людей, і під проводом поручника побито їх немилосердно, виміривши їм од 50—100 буків по голій спині. Крик і вереск битих невинних хлопців чути було в цілій околиці. Екзекуцію почали з сина управителя школи Гринькєвича, Богдана. Матері, які приглядались тому катуванню, рвали на собі волосся й умлівали. Відтак побитих поставлено вряд і наказано їм робити гімнастичні вправи. Потім запроваджено всіх і замкнено у стайні дідича Льонґарта, де знова всіх побито. Рано 36. вересня і перед вечером збито їх знова нагаями по спині, вимірюючи деяким по 100 буків. Довкруги двора зібралися родини катованих та зчинили страшний плач та голосіння, але всіх розігнано кольбами. Майже всі побиті лежать у гарячці, декому повиривано впрост тіло так, іцо вони не можуть навіть удатися до міста до лікаря.

22.

Вербів, пов. Бережани.

20. IX. 1930. Дуже знущалися над хлопцем Дмитром Ха.марем, який належав до івиділу «Лугу». Шість поліцаїв стануло кілька кроків оден од одного й казали Хамареві йти до кожного й голоситися. Він з початку не хотів цього робити, але поліцаї кольбами примусили його. Тоді пін ходив від одного до другого й голо-снвся. Від кожного дістав він кількана-цять разів кольбою або- палицею. Михайла ж Семчипшна, ще молодого хлопця, побили страшенно за те, шо знайшли в нього ріжні вирізки з ґазет. Його били наперед нагаем, а потім кинуїги на землю й били дубовою дошкою, а на кінці обухом сокири по плечах так жорстоко, що він не-може ходити. Також побили жахливо Степана Іваника й Настю Гевку, жінку Миколи. До неї прийшли жандарі й питали, хто вона є? А коли вона сказала, що українка, тоді її вибили, а по тім питали знова, хто вона є і на якііі землі мешкає? Ллє вона знова сказала, що вона мешкає на українській землі й шо в українкою та рішучо заявила їм, що инакше не скаже, хочби її і вбили. Потім ще били її досхочу.

23.

Прилбичі, пов. Яворів.

4. X. 1930. р. Після побиття людей на-ложіено на 'Прнлбичі контрибуцію: 100 корців вівса, відповідну кількість курей, гусей та свиней. Все це вивезено кількома десятками фір через Яворів до Львова. В ,ючі напасники вскочили до Тучай, де побито в читальні хористів, що як раз мали пробу. Крім цього, в селі Прилбичах ви-ялли на місцевого пароха напасники оливу, а після того висипали на нього з подушки пірря. В неділю рано позганяли з цілого села жінок молотити овес на при-ходстві о. Котиса.

24.

Шили, пов. Збараж.

5. жовтня ц. р. прийшов на село відділ 22. полку уланів, обступив село, а коман-дант, прийшовши під церкву, казав до зібраних там людей «промову», в якій між иншим зазначив: «Ви вєцє тераз сон вибори! Курва ваша маць, абисьце вєдзелі як мацє ґлосоваць, бо іначей єще раз ншийдземи» й т. д. По цій «промові» відділили чоловіків середнього віку, забрали їх до стодоли й кожному дали по кілька-деоять (до 100) нагаїв. Знищено памятник Шевченка. Виходячи з села, забрали 20 корців вівса й багато дробу.

25.

Себечів, пов. Сокаль.

10. листопада 1930. р. Михайло Бас, селянин із Оебечова, пов. Сокаль, дістав наказ негайно зголоситися на постерунку поліції в Мошкові. На запит селянина, по-іцо кличе його поліція, комендант Ґеїк од-іювів, ударивши його кілька разів по лиці, «Жебись вєдзял, як мат. Польськен шановаць!». Коли Михайло Бас запитав, чого власне хоче від нього поліція, коман-дан Ґеїк ще раз вдарив його по лиці кажучи: «Жебись недзял, як маш Українен будоваць, а тераз можеш ісьць до дому».

2fi.

Сілець, пов. Сокаль.

28. IX. 1930. р. В Сільці белзкім тяжко побито студента прав Івана Климова, якого у громадській канцелярії водили довкруги й що-хвилі клали на землю та били канчуками, аж поки не зімлів. Коли відлили його водою, то поставили між двома рядами жовнірів й казали десять разів перейти між ними туди й назад, і притім били нагаями, а коли він не хотів кричати: «Hex жиє Польська — матка наша», кинулися гуртом бити його, та при тому пробито йому багнетом чоло над самим оком. Потім знизали йому руки й зачали його спускати иа дао студні, а витягнувши, знова били нагаями й покалічили голову. Завели до арешту, де по хвилевій передишці казали йому танцювати, а відтак качали по цементовій долівці і щойно напівмертвого покинули:

27.

Тартаків, пов. Сокаль.

27. IX. — 3. X. 1930. І>. В Івана Віри, визначного громадянина, що втік, забрано нри трусі золотий ланцюжок, вартістю в 00 а.мер. дол., перстень, вартістю it 2 амер. дол., готівкою 80 зол. і, крім того, ріжні хатні речі: електричні ліхтарики, бритви, машинку для стрижки волосся і т. д„ та подерто портрет Шевченка. На парохіяльнім уряді знищено (подерто) частину метрикальннх книг.

28.

Горбків, пов. Сокаль.

і.—4. X. 1930. р. До читальні «П[к>сві-ти» скликано людей і змушено їх співати «Єще Польска не з/інела» та зажадано від них, щоб видали діяльніщих людей, які сховалися, а саме — Івана Ковальчука, Миколу Олеська, Гриця Трохима, заступника війта, Микиту Селиґу, Миколу Ганіткевича і Матвія ІПака, кажучи, що. коли їх село видасть, експедиція забе-ретіля з села.

29.

Копилів, пов. Сокаль.

4. X. 1930. р. Знищено читальняне урядження, подерто бібліотечні книжки й портрети Шевченка і Франка. По знищенні читальні, установлено людей перед чіь тальнею й змушувано їх кричати: «Hex жиє Пілсудські!».

30.

Лісники, пов. Бережани.

25. IX. 1930. р. Качала з Лісник, якому перед місяцем спалено вже господарські будинки, ледвн вратуїіався з життям втечею через вікно. На селі поарештовано й побито багато людей. Особливо змаскро-вано 4-ох студентів, із них Таньчака й Демчишина майже до смерги. Ix бито за те, що вони подали свою народність як українську. Коли ж і на дальші запити катів не зрікалися вони своєї народности, тоді здерто з них увесь одяг і бито по голому тілі. Помлілих вкинули нарешті до гноївки. Як прочуняли, то знов питають їх: — «Отже, хто ви є властиво?» — Українці— звучала й тим разом тиха відповідь — «Ви свині, що валються в гноївці, кабани, курва ваша маць». Напівпритомними в тій гноївці їх і залишено. Сумнівно, щоб обидва вони видужали.

31.

Конюхи, пов. Бережани.

В Конюхах військо й поліція бушували більше, ніж тиждень. Українським дітям, що вертали зі школи, казали поліцаї відчиняти рота й плювали їм в уста.

32.

Роклинець, пов. Жовка.

13. X.. (1930. р. Улани з « н. кінних стрільців побйли lti людей, потім їх загнали до річки, примушуючи зануритися з готовою до води, а хто виставляв голову з води, того били й топтали кіньми. Також командували людям у воді «долів!», «встати!» Найбільше побили Пилипа Пан-чиїцина, тіло в нього підпадало шматками.

33.

Глібовичі Великі, пов. Бібрка.

11. жовтня 1930. р. побили ТЯЖКО 11 людей у ирисутности поручника, коман-данта відділу, і полкового лікаря. Між ними: 70-літнього старця Олексу Короля, бувшого українського сільського комісара. Пило його 'tinя.ми 5 жовнірів, тричі відливали źiofo ІІМЛІЛОГО і тричі знов били. З тіла ііоГО повстала одна велика рана, відбито нирки і повстав внутрішній-кро-вовилпв.

34.

Гаї, пов. Львів.

Другим наворотом приїхала карна експедиція тягаровим автом, складена цим разом із поліції. Населення, почувши свистки й гуркіт авта, кинулося врозтіч. А ті, шо не встигли своєчасно втікти, своє дістали. Найтяжче побили громадянина Отефанкова, якого вже побитого запхали під авто, копали ногами, пустили мотор у рух та казали, шо переїдуть його. Селянин одиовів шо краще, як його переїдуть і на смерть роздавлять, чим маюті. бити й так над ним знущатися. Крім нього, побито Івана Пасу, крамаря коои.. Луку Дмитрика та инших. 10. вересня військо, виїзджаючи з села, наказало населенню повбиратися у святочний одяг і з .польським прапором випроводити їх геп аж за село.

35.

Угринів, пов. Сокаль.

5.—9. X. 1930. р. В Угринові дуже тяжко побито справника кооперативи С. Го-ляра, Василя Рудака, Н. Саву й ще 21 господарів, яких назвиска ше не стверджені. Голяра, воєнного інваліда, який лежить у шіпиталі в Оокалі, де йому вирізали одну нирку, привязано до столу й бито чо-тирьма наворотами прикладами від крі-сів, буками й нагаями, та його так збито на цілім тілі ззаду й зпереду, також і полові орґани, що ціле тіло, особливо від грудей до колін одна чорна пляма. Голяр по побитті не міг рушитися і наслідком ниркової комплікації бореться зі смертю. Тепер перебуває у шпиталі.

Попрошена, пов. Тернопіль.

А Панька і його брата Стефана то так били обох дома, що не можна 'було дивитися, як їх били. Тоді як їх пригнали до канцелярії, то ще були там радні, директор, війт, поліцай і пнсар. їх били обох і .питалися Панька: Що ти є? А він каже: українець! То знов бють. Тоді дали йому цілувати польського орла: не поцілував. То далі били. Потім знов дали йому шаблю під ніс і кажуть: Чим вона пахне, чи польською? То він сказав, що пахне шаблею. Тоді кажуть йому: Цілуй землю! і питають його: Яку землю цілуєш? Польську? А він каже: Я цілую українську землю! Тоді його били голого, а він хоч би слово сказав. Потім взяли його за обі руки і волочили по рові, а вкінці викинули на фіру як собаку. Й Івана теж так само били і питалися: Що ти є? То Іван казав: Я українець. Тоді його поклали на крісло та сильно побили.

37.

Луцьк.

Французький щоденник «La Volonte», 20. II. 1931. пише: «Луцьк є мале місточко на Волині, яке має велику вязницю. Її заповнили перед виборами політичні вязні, а вязничий заряд із садистичними інстинктами знущався над нещасними людьми. Жінки були наражені на страшні муки, деякі з них мають попарені полові орґани електричною струєю; чоловіки-вязні мають рівнож порушені генітальні орґани. Побудовано салю тортур біля кімнати слідчого судді, а допити відбувалися при помочі катів».

3S.

Тюрма в Луцьку.

Чеська часопись «VeCernlk Prava Lidu» ч. 31. з 7. II. 1931. пише: «У листах, які соціял-демократи читали в соймі, обвинувачено поліційний персонал вязниці в Луцьку з ряду тяжких злочинів, поповнених на вязнях і увязнених жінках, яких насилувано в найбільш брутальний спосіб. Вязні були мучені, щоби призналися, й то найбільш звірськими способами. Ля-то їм до уст та до носа воду мішану з мо-чею та нафтою, як рівнож електризовано полові орґани. В однім листі оповідає жінка, що була вязиеиа в Луцьку, про жахливости, які допускалися на вязнях поліційний комісар Заремба і його підвладні, так:

Мучено нас неможливими способами. Чоловіків бито ґумовими палками в полові орґани. Будуть каліками... Дівчат насилувано. Мене знасиловано два рази. Розібрали мене до нага, налили мені до носа воду з пятилітрового дзбанка, й то два і три дзбанки нараз, а потім дали мені пятьдесять до ста ударів у підошви. Це робили з кожним так довго, доки не змусили його до зізнань. Не було нікого, що при тих муках не признався б до брехлияого закиду шпіцля. Один вязень був за: учений на смерть, його кинули до Отирі. Називався Степан Бойко. Потім умисно розголошено, що він втік. Міна Матульова при тій масовій інквізиції перерізала собі жили, й є сьогодні в тюрмі в Луцьку. Івана Кооара кроваво збили по нирках. Білявку збили по підошвах так, що на ногах повстали великі рани, і він мусів бути оперований у шпиталі. Одне слово — перемінилися ми в живих трупів. Мене знасилував «пшодовнік» Ткачук--і «Влодко» Постовіч. То було 25. листопаду між 11 а 12 год. в ночі. По ріжнігх прокльонах розібрали мене до нага, казали сісти на землю, звязали мені руки і ноги, через шнури встромили палицю, завязали мені очі, і так мене піднесли та положили на стіл і насилували. Про катування знав також слідчий суддя, який допитував вяз-нів у кімнаті, що сусідувала з кімнатою, в якій вязнів тортуровано. Коли не був задоволений допитом, перервав його та віддавав вязнів катам. Крім згаданого Бойка, померло ще 2 вязнів наслідком тортур.

39.

Тюрми в Бібрцг й Львові.

Перед судом присяглих у Львові 24. Ш. 1931., як подає «Діло», 26. III. — підсудний Мирослав Василик після прочитання акту обвинувачення признається, що він належав до ОУН. Український націоналізм є ідеольоґічним рухом, що протиставить себе не лиш польській державі, але й комунізмові. Організація Українських Націоналістів це зовсім не те саме, що УВО. «Все, що я зізнавав на поліції є неправдою. До вини я признався, бо мене жорстоко били й тортурували. На поліції в Бібрці мене бив постерунковий Павловсь-кий. Мене били по нирках і по грудях, вкладали між пальці набої і стискали руки, накинули мішок на голову і копали, а коли я зімлів, мене відливали водою. Перед тим мене розібрали до нага. Я був зімлів два рази, бо мене копали в живіт. Тоді я признався до всього, чого поліція вимагала. Мене відвезли туди, де згоріли стирти і грозили: «Говори, що ти палив, бо забю тебе як пса!» І я говорив! У Львові мене били в пяти».

Б

Протоколи очевидців, зізнання побитих, лікарські свідоцтва, судові документи, сеймові інтерпеляції та звіти, описи й петиції

чужинців.

Обїзд єпископа І. Бучка слідами ляцких погромів у Бережанщині і Підгаєччині.

Український грецько-католицький Епиокои, Преосвяще-ний Іван Бучко, обїхав разом із капеланом о. Ярославом Чеме-ринським терен польських поргомів над українським населенням у Бережанщині і Підгаєччині. З того об'їзду прислав о. капел ян Чемеринський звідомлення в формі листа до свого товариша о. Михайла Маргинюка,- українського католицького пароха в Україні, Норг Дакота. Те звідомлення було поміщене в «Америці», Philadelphia, Pa. З «Америки» (20. XI. 1930.) передрукували не звідомлення инші часописи в Америці, Канаді й Бразилії.

Льва-город 22. жовтня, 1930. о.

Любий Друже!

Може і добре, що Тебе тут нема, бо це, що л нас койгься, то нічим знищення світової війни. Коротко подам Тобі страшні вісти з нашої безталанної землі, і якщо можеш, подай їх до відома всім українцям на землі Вашингтона;, хай знають — яке лихоліття впало на наш край і на нарід. Я наочний свідок цього, обїздив, яко капеліак із Преосвященим Кир Іваном села, навіщені карними експедиціями, що «замирюють» населення з приводу саботажів і тероризують перед виборами українських виборців, щоб заломити одноцільний фронт і терором скріпити урядовий блок.

Це Голтофту перевищує, що терпить наш нарід. Ми були в селах бережанськосчі, підгаєцького і тернопільського повіту. В самих Бережанах знищили о. сов. Е)езє6ія Ба-чинсьюого, Українську Бурсу, Бесіду, Союз Кооператив, Українську Спілку, адвокатські канцелярії д-ра Бемка і Західної» і українських громадян (катех. о. Дубиць-кий, радник Кордуба, Борода йки і инші). Як виглядало це знищення? Отже, поламані образи, столи, крісла, канапи з обдертими обитгям, подушки з повипусканим піррям, конфітурами обмазані стіни, форгепян із повириваними клявішами, струнами, у слі-жарках все змішане і злите нафтою — ані віше, ані печей, ані підлоги й г. д.

Це там, де є адміністраційні власти, а що на селі? Чи можеш собі уявити! А як били! Учнів, професорів! Те саме в Підоайцях. Додати мушу, що там поліція добре погуляла (поліційна карна експедиція була силою в 1000 людей .разом із 8 полком уланів із Теребовлі, 6. із Огаииславова„ і 14. зі Львова).

В Бережанах і нам поліція робила перешкода та заказала автам і фіякрам везти нас, і ми мусіли йти пішки на стацію.

В Підгайцях побили тяжко о. Блооовського, бувшого посла Яворського, повітового організатора Даньчука і багато инпгих громадян, навіть 85-літніх старців. Всіх катовано в магістраті, а відтак скутих кидано до льоху, щоб там очуняли.. І'там ішло одночасно знищення всього майна українських товариств, бібліотек (усі книжки через поперек подерті), установ та громадян. Годі собі це уявити. Я' сам навіть не міг припустити щось подібне, колиб був не бачив.

У Вербові збили о. Оодомору так, що він дістав чорну мелянхолію. Його жінку Ірену і дочку Марійку також тяжко побили. В хаті руїна. Учителя Романкова покалічено багнетами, і скутого уб|*иіп і: сокі.пьську шапку іі бпнду та скутого волочили по селі (тераз вііми кого біць! Відаць же «чгтесь Українєц!). В кооперативі подіравили багнетами бляшаний дах; зірвали кавалок і здемолювали цілком у середині. По селі у свідомих людей ноіюзшИвали хати і перевели подібні^1 знищення.

В Голгочах о. Костюка збили трьома наворотами та провалили голову гоольбою. Його жінку, яка в полозі лежала, стягнули з ліжка, щоби перевести ревізію. Відтак на її очах здемолювали хату. Вона в пологовій гарячці бореться зі смертю. З людьми та сама трагедія. Тут придержала пас зног.у поліція, що хотіла Вписко пов і перешкодити скомбінуватися зі своїми вірними. Аж на рішучу поставу уступила.

В Моренівці священика Кмицикевича пощадили, але село як по буровію. В дослівному значінні всі хати по|юзшиті, бляха подірявлена як ікмнето, ґонтові дахи поколені, дахівка в чг|нчіках. Ні вікон, ні дверей, пі печей, узагалі руїна.

Люде но лісах укриваються, як за часів татарського лихоліття, В селі нема води, бо поліція опустила туди гної.вки і нірря з подушок та перин. Майно розраховане, стіжки порозкидувані і змервлені. Готове збіжжя злите нафтою. Зґвалтували 4 дівчини. Свині і товар зрабовані, кури ностріляні.

У За рванії ці о. Василеві Головінсько.му відраховано 200 буків. Кровю плює, чисто живий труп. Жінку в полозі моїюльно тортуровано; наприклад, на її очах україн-ського громадянина Іонія змушували скакати з даху на землю і під звуки скрипки, на яку він мусів був грати під удари буків, танцювати. Головінського катував поліцай ч. 602. Командував ними комісар Іракський зі Львова. Знищено канітульний дім.

У Вишніївчи'ку о. Чоиія меньше побито. Зате жінку його скатувано немилосердно. Дочку Лідію побито так, що їв руці кість трісла. Дооколичні лікарі, жиди і поляки, -ч наказу влади відмовилися від будьякої помочі українському населенню. У шпиталі в Підгайцях СС. Милосердя заявляють скатованим і пораненим: це «одвєт» :>а 1918. р. Преосвященним Кир Іван напну Чоиівну взяв із собою, Іі вона з нами їхала фірою аж до Тернополя до лікаря.

В Богатківцях о. К-вгена Мандзія скатовано жахливим способом. Мас вісімнацять тятих ран багнетом. Жандарм скакав, чобітьми йому на груди й так його толочив. Облити йзго гарячим пареним молоком, а відтак приваливши шафою, лишили. У хаті ніо.шої цілої річі.

Вандалізм дійшов тут до вершка. Хрести поламано Образи побито і попробивано Ісуса Христа й Матір Божу багнетами. Ні цілої обстановн, ні знарядін, словом нічого. Валяються повсюду кусні заліза від нової машини до шиття, з ґрамофону, цитри, скрипки, ґітари, годинника стінного, начиння і т. н. Ні книжок цілих, ні метрик, — взагалі все змішане з саджею з печей, склом, череням, збіжжям, мукою, крупою, снопами, гноєм і т. п. Богослова Якнмця покалічено також баґпетами. В о. Мандзія пограбовано багато річей, білизни, убрання, між тим і золотий дамський годинник (поліція). Знак, що рабувалн, бо нЛ другім кінці села знайдено загублену пару білизну о. Мандзія. Також скатовано 11-літню дочку о. Мандзія, Іваниу. Таксамо знищено і разграбовано та побито свідомих селян Ботатковець. Не пошановано і церкви, і там переведено ревізію і збеин'щепо хоругви, головно вишивані. Директора нгколи Ри-жевського також побили.

В Кутківцях о. Михайла Козоріза потурбували, а село знищили, як і инші, цілковито поламали орхестральні струменти «Просвіти». •

В Денисові подібно. Старих людей не шановано. Молоді криються по лісах. По селах пустка. Віє вітер по пустих хатах, нема ні шиб, ні дверей, ні обстанови. Виє жорстоку пісню, в яку вслухується ввесь український нарід.

Протягом нашої цілотижневої їзди, один раз ми всього обідали, бо не було шо в хаті дати перекусити. А це тягнеться й далі, і иншими дорогами. Бобу>ечнтгна, Ро-гатинщина, Скільшнна, Сокальтпина, Збаращина (дуже знищені Шили, Добромірка) і Львівщина. Це шлях руїни, шо годі й реєструвати все жахливе, шо коїться.

Народня Лічниця у Львові переповнена пораненими та з потовченими ребрами або повитягуваними мязами.

Поліція й улани бють кольбами гіри наскоку на село, крик, катують людей, а відтак із списками, які заздалегідь карним відділам дає староство, екзекуції переводять на громадянах. По Гитті іде звичайний грабунок і гулянка, що кінчиться диким ґвалтом і криком' ґвалтованих дівчат. У Чижикові зґвалтовано в одній хаті рівночасно матір і дочку, таї; що дочка збожеволіла. Багато скатованих повмирало, та годі списати все, бо або почта не доходить, або й бояться подавати люде це до відома. Багато людей і постріляних, наприклад, у Германові, Конюхах і т. д.

Преосвящеиий Іван бажав дуже .людям дати слова потіхи. Спішив і до хат побитих людей, а в церкві і де тільки зібралися люде кріпив їх ційюшим словом і прикладами Христа Спасігтеля. Його слова: Вступаємо за Христом на Голтофту, після неї йле Воскресіння; нарід шо терпить в дочасному, в дочасности підбірати мусить за-li/hiry lisit'i>|Hi.ці.* і i: isj'iiKM'i її іИ'Міі вже народу, тільки поодинокі душі. Та іі кара Ііожа настигнути мусить тих. їй» катували католицьких сіііііці'Ніікіі;.

Так, цс дот>|к\ що nar їм- |им.тучилп під народу.

До того сконфісковано Пастирським Лист Митрополита, що колов правдою 'в очі.

Польські Газети цькущь па нас своє г|юмадяпотио, підбунтовують поліську молодь. Наші інституції і'омі'опнми замахами одна за одною вилітають у повітря; горять наші приходгтіа і свідомі гр-омадяпе; летять шиби з наших інституцій у Львові, а поліське духіївиицтін) нрнгля.іакться душогуї'стг.ам, підсміхається (як це було і; Віш-нівчнку) з катованих наших священиків, жінок і народу.

Прошу т«ч'іе тільки, подай цс. д-о відома світові, а як маєш знайомих, то хаіі це

Мешкання о. декана Гтрільчика в Стрільну, знищене 2. X. і!»:$<>. р. при «пацифікації».

ніде а: перекладі іі до американських часописів. Я за все óepy повну відповідальність і не маю страху, як і Кпискои.

Мене вже двічі відвідували і лапали по приїзді, бо хотіли, видко, нотатки иокон-фіск.увати, та не вдалося. Напиши, прошу тебе дуже, що цікавого. В нас у Львові висадили нашу народню школу князя Льва в повітря. Ми не можна» там іюзпочати збірки на відбудову цієї школи? Це було би скріпленням духа наших громадян у Львові. Також багато напиши про себе.

Іван Терпиляк про своє побиття.

Нижче подаємо листа І чана Тартинка, управителя дібр у Доб[юполі, біля Занарниці. Лист цей буїв своєчасно друкований по ріжних українських часописах за кордоном.

Було це в четвер 27. вересня ц. р. Я мав по обіді трохи вільного часу та вирішив поїхати до Вишнівчика на почту, бо напевно сподівався одержати- від Тебе листа, якого даремно чекав цілий тиждень. Прн цій нагоді мав я також поговорити телефонічно про деякі господарські справи з братом. Закінчивши листа до Тебе, наказав я запрягти коні, фіра під'їхала, і я, перекинувши плащ через руку, вийшов із хати. Було рівно 4. година по.обіді.

В цей мент над'їхала з-за закруту фіра з шістьма мені -зовсім незнайомими иолі-пнями. Як ТІЛЬКИ НОНII ЗІСКОЧИЛИ З фіри, то ОИІПШІП мене — ЧИ Я 1И: ТсрІШЛЯК. Я ЛІД-тьердн» і запросив їх до хати. Цс були: ноліційний комісар. комендант і чотирьох звичайних полі цаїш. Як лини" ввійшли до хати, то побачили мою руїнницю і спитали, чи маю я на неї дозвіл. Я показав їм потрібний документ. Тоді приступив до мене koni ісар число 813 і, зі словами: «Ти, собачий сину, хочеш Україну!», почав мене бити в лице. Друті поліцаї оточили мене й собі почали бити палицями куди попало. Та було їм цього, мабуть, замало, <5о поклали мене иа підлогу й били далі. Не тямлю, що діялося зі мною, та коли перестали мене бити. Коли я очутився, то був я цілком мокрий, бо вони зливали мене водою. Той самий комісар число 813 наказав мені встати, вмитися та кинув мені стару обгортку, щоби я обтерся. При цьому не бракувало грубої лайки, якого вони частували мене ввесь час. Коли я нарешті знесилений ліг до постелі, почали вони нищити все, шо попало. Побили шиби, розвалили печі в кімнатах і кухні, поламанії меблі, подерли книжки (не виключаючи й польських), порозкидали білизну, одяти й постіль — усе, що попало під руку. Дерли' це все баґнетами, нищили й топтали ногами. Навіть постіль пороли, а пірря порозсипали. Одне слово — нищили все цілковито. Щасливим випадком не попали їм до рук два мої убрання, заховані під сінником: літнє і чорне. Та проте найбільше потерпіло моє хутро, бо сукно вщент порізали.

Коли вже все в помешканні понищили, сіли на воза, яким я хотів їхати до Виш-нівчика, та подалися геть.

Коли мене били, я голосно кричав. Почули це люде, що працювали на полі (рим,-кат. — поляки) й повідомили поліцію в Доброполі, яка зараз же вислала вершників. Ллє вони не доїхали, бо на перехресті доріг стрінулися з бандою, що відїхада від мене. Порозумівалися кільканацять хвилин, потім ті возом поїхали собі далі, а вершники повернули назад.

J це все відбувалося в білий день, у 4 год пополудні в присутносте 20 свідків, які або працювали при машині, або ламали кукурудзу на городі. Всі вони цю подію докладно бачили й чули. По півгодині я трохи очуняв і зараз же наказав запрягати коні. Служниця наклала два мої щасливо врятовані одяги, a мене посадили на фіру, бо сам я не ма^ <ягли й ворохнутиоя.-В останній хвилі давав я ще найпотрібніщі розпорядження, й тоді сталося щось, що не часто в житті буває, а що зворушило мене до глибини. Всі робітниці з цілого села прийшли зі сльозами на очах проводити мене. Я потішав їх, що мені нічого не станеться та що за кілька день верну знову до них, але вони вибухли таким жахливим плачем, що його згук проважав мене аж до Пугача.

їзда була для мене дуже болюча, 'бо я ейдів ніби на голках, але мусів був їхати, бо був певний, що кол и зараз не відїду, то хто зна, чи зможу вирватися коли будь.

На моє щастя з Галича до Залукви, куди прибув я в 4. год. рано, їхав я фіякром та не почував ще тоді такте великих болів.

Д-р Мурлевич приїхав автом коло 9. год. і, оглянувши мене, сказав, що за ввесь час своєї лікарської практики подібного випадку побиття не бачив.

Про мій випадок повідомлено судового радника Шарского з проханням', щоб улаштував судово-лікарську комісію. В першій годині поїхав я з інж. Дубаром до староства, де мене оглянув дуже докладно д-р Облєр у присутносги судової комісії, і з цього списано протокол. Опісля вернули ми до дому.

Залуква, 27. IX. 1930. р. Іван Терпиляк.

о. М. Блозовський про своє побиття.

23. вересня 1930. р. прийшла карна експедиція державної поліції ч. 8 до Під-гаєць, повітового міста. В 11.30 год. перед полуднем^1 ішов я на годину релігії. На вулиці задержав мене поліцай карної експедиції в товаристві місцевого поліцая й забрав з собою до громадського уряду. Тут комісар, що-урядував, заборонив мені відповідати моєю рідною мовою на «апити. Як увійшов я до канцелярії громадського уряду, випровадили на моїх очах старенького урядовця агенції «Дністер», потім почув я його крик.

Комісар ординарним способом накинувся на мене, чому я утік од ревізії. Очевидячки в мене до цього часу не було ніякої ревізії, про що незабаром сам комісар довідався, перевіривши це через поліцая.

Незабаром .прийшло кільканацять поліцаїв, забрали мене й наказали мені вести їх до мого помешкання. В помешканні зажадали видачі протидержавної літератури та зброї! Коли я заявив, шо цього не маю, почали ревізію. Підчас ревізії нищили все, що було в помешканні. Книжки богословської бібліотеки порозкидали по підлозі. Все, що було в кімнаті знищили так, що за годину кімната виглядала на руїну. Нічого не знайшли. Та, поминаючи це, підчас ревізії погрожували палками, прозиваючи мене

У Бюрі «Сільського Господаря» у Львові з 3. X. 1930. по вибуху бомби.

срдин&рлим прізвищами, як: «ти скис... сине, гайдамако, большевіку, подпалячу, бан-дито» і т. п. — Забрали мені кореспонденцію, яку я річниками складав, поклали до течки й наказали мені її нести. Так забрали мене знову до громадського уряду. Течку казали віддати комісарові, а мене відвели до темної келії. За стіною келії відбувалася екзекуція — биття, й увесь час було чути страшні крики.

Коли стемніло, десь коло 5.30 год. вечера, прийшов до мене поліцай, засвітив електричну лямку впрост мені в очі й помалу, як кіт, наближався до мене, а потім почав мене бити по лиці, голові, під груди й копати ногами. Опісля заявив, що це ще не кінець, «пойдзбш зараз на пшеслуханє еще». І справді, «пшеслуханє» те відбулося. Потягли мене коло семої години з келії мов злочинця за рукав і затягли до маґістраць-кої шопи. В шопі було кільканацять поліцаїв, кожний із палкою або нагаем. Зі страшним галасом і прокльонами стягнули з мене пальто. В ревереиді кинули мене на землю. Кількох поліцаїв держали мене за голову й ноги, а решта била. Били нелюдськи, вигукуючи «на маш Українен». Щоб я не кричав, один із поліцаїв затуляв мені рота. Били понад чверть години. Напівпритомного підняли мене й почали шарпати та штовхати мене один до одного. Відтак відвели мене назад до келії

. До келії приходили гуртами поліцаї, одні глузували, другі давали моральну науку. Між иншим казали: «Ти не панотець, а бандит. Перше твоє посвячення не дійсне, а ось сьогоднішнє, що його ми тобі дали, оце дійсне. До сьогодні Польща шанувала права таких громадян як ти, гайдамако, від сьогодні тих прав шанувати не буде. Польща є надто сильна й закордону не боїться. До суду не звергайся, бо там оборони не знайдеш. А наколи ти те, що тут із тобою робили, розголосиш, то я перший переодягнуся в цивільний одяг і пущу тобі кулю до чола. України ніякої не було, нема й не буде. Ти жереш, сучий сину, польський хліб, а мрієш про Україну». Поліцаї наказували їх шанувати, бо вони сторожі держави й «готові кожної хвилі за вас «кабани» кров проляти». Ці моральні завваги тревали більше ніж годину. Зогиджували все, що є для людини найсвітлішого. Всіх тих «наук» я не міг затямити, бо тоді я був майже непритомний од страшного болю від побою.

, Скатованого привели мене пізно в ночі до команданта карної експедиції, був він в однсст[юю державної поліції; і він кількома вище згаданими словами привітав мене і сказав, як що я не змінюся, то ще раз приїдуть і ще битимуть. Опісля віддав мені геку з кореспонденцією і наказав іти до дому. Коли я проходив брамою громадського уряду, то поліція зробила кордон і рушничними прикладами била мене. І підчас ревізії, і підчас перегляду мого листування нічого протидержавного в мене не знайшли.

В нашому повіті тяжко побили, крім мене, ще й отця Антона Содомору, пароха Вербова, якого вдосвіта стягнули з ліжка; отця Василя Костюка, зав і лате ля' в Голго-чах, якому по тортурих казали землю їсти й питали: «чия це земля?»; отця Василя Голо-вінського, засідателя в Зарваниці, якому казали по тортурах співати «єще польска нє зґінела», а підчас биття кричали один до одного: «шукай за ниркою»; отця Євгена Мандзія, якому, крім нелюдського биття, кололи багнетами руки, а коли він умліваючи благав домашніх дати води, розлючені кати виляли на него Кипляче молоко іі киплячу картоплю, що стояла на кухні, Чим його сильно попарили.

о. Блозовськиу.

о. Е. Мандзій про своє побиття.

25. IX. 1930. р. сидів я біля столу і писав метрики. Чув я вже про те, шо до села приїхало 50 фір із поліцаями. Як раптом увійшли до моєї хати 4 поліцаї й зажадали видачі зброї. Я видав їм револьвер (на ношення якого мав дозвіл од влади) і стару поламану стрільбу. Тоді поліцаї зажадали видачі машинових крісів. Я відказав їм, що крісів ніколи й не бачив. У відповідь дістав я удар кольбою в чоло. Біль од удару, а ще вільше зневага мене — священика — вплинули на мене страшенно. Я спробував спинити напасників словами: «Як, ви бєте католицького священика?» Але поліцаї впали в якусь скажену лють. Троє з них почали бити мене що сили прикладами рушниць приказуючи: «А Ukrainę psiakrew budowałeś z nauczycielami i chłopami». Інстинктивно закривався я від ударів руками, в які четвертий поліцай колов мене багнетом. Били по голові, по лівім боці і грудях.

Приголомшений болем і нечуваною зневагою людини представниками влади, впав я в якусь духову депресію, а всеж підсвідомо рахував удари кольб і уколи штика. Всеж, скільки їх було всього не памятаю; я начислив щось із ЗО ударів, а 7 глибоких ран од багнета на руках і 2 рани на чолі свідчать про працю багнетом четвертого поліцая. Ховаючися від ударів, дістався я до кухні. Крав мене заляла, і я знесилений упав під кухонну піч. Присутні при тім побитті були: моя 60-літня сестра Еггенія Дур-кало, 16-літній син Володимир, п-літня дочка Іванна і 18-літня служниця Олена Петрик. До старенької сестри зверталися поліцаї «Ту stara kurwo!» а відганяючи дітей, що хотіли мені побитому дати води, били їх кольбами і тростинами та гукали на них «Psi synu!»

Коли я впав у кухні напівпритомний, посипалось на мене кухонне начиння, яке поліцаї збірали з плити й кухонних столів. Так потовкли об мене: 40 тарілок, W горнят, 20 склянок і т. д. На мене падали баняки, бритвани, горшки й инше. З плити виляли поліцаї на мене 2 великі баняки киплячих бараболь, що варилися для худоби, 2 самовари з окропом, горнець молока і решту страв, що варилися. Було це між 9Уз і 10Уі годиною перед полуднем. Великий російський самовар влучив мене в голову і омаль не розбив її. Ось так, укривши мене черепками побитого посуду, перевернули вони на мене ще два кухонні столи, кинули подертий сінник і подушки, а коли я, придушений цією купою, просив води, заборонили дітям подати мені напитися вигукуючи: «Jeszcze nie zdechniesz!» «Giń psiakrew bez wody!» а дітей відганяли від мене кольбами. Напівзімлілий чув я брязкіт розбитих шиб і тріск ломаної хатньої обстановки, яку знищили безпощадно. На поміч до них прийшов новий полінійний відділ і оден з новоприбулих сказав: «Dajcie temu staremu wody»!

Коли в мешканні було вже все поламано й порізано, крикнув до мене скатованого олен із поліцаїв: «Idz stary popie do stożków!» Я не міг рухнутися, привалений стосом побитого посуду, побитий, поколений, а ще попарений окропом. Тоді відізвався другий поліцай: «Daj mu spokój! Jemu i tak nieduże się należy!» Відтак звернувся до моєї 67-літньої сестри і, вдаривши її кольбою у груди, закричав: «Idź, stara kurwo, do stożków!» На це ввійшли до хати столяр Ян Урбанскі і заступник війта Тимко Гуманюк. Діставши по два удари кольбою мусіли вони разом із дітьми й моєю сестрою розкидатг стіжки до спідньої верстви.

Тимчасом до хати приходили що-раз инші поліцаї й допершували знищення. Я, скатований і попарений перележав під купою начиння коло 3 годин. Страшний протяг, що повстав наслідком вибиття всіх вікон, при відчинених дверях, пронизував мене. Поліцаї почали бенкет: виносили з пивниці вино й випили 34 фляшки. Підчас піятики оден поліцай застромім-, на багнет мою родинну памятку, фотографію моєї бл. п. дружини, і так носив її по хаті. Сплюндрувавши хату иечувани.м способом і розкинувши стіжки, забрали около 50 кл. уламків старих металевих річей, що були призначені на доплату до ціни куина церковних дзвонів, кажучи: «Macie dosyć'dzwonów. Bedziecie zębami dzwonić!» Наостанку розвалили ніч у канцелярії пдрохіяльниг.і уряду й виїхали з села.

Першу поміч подали мені мої діти й сестра, опісля вбіг на х>внлю син ні.іиаємці

С. Зелена, пов. Бучач, фільварок о. о. Василіян. Знищення кімнатньої обстановки при «ревізії» польською поліцією.

фільварку, Лев Войцєховськиіі, Улисавета Масляк, Банда Рижевська, Ян Урбанскі. Тимко Гуменюк — усі з Богатковець. Другого дня був у мене іижпнєр меліораційного бюра у Львові Боґданскі.

Що поліція забрала біжутерію моєї дружини може посвідчити Ян Урбанскі і Євгенія Дуркало з Богатковець. По лікаря не було кого ніслати, бо всі боялися. Аж другого дня приїхав із Струсова д-р Радійон Сліпий, який опісля сам до мене кілька разів приїздив. Свідоцтва лікарського не хоче мені дати, бо боїтіся стратити посаду. Перших шість днів по побитті лежав я в тяжкій боротьбі зі смертю. Правда, д-р Сліпий впевнив мене, що міцна будова кістяку і здорові груди дають підставу надіятись иа видужання, але видко сам в це не вірив, бо другої днини питався, чи я ще живу. Не дивно, що пішла чутка про мою смерть. Рознесли 'її місцеві кодьоністн.

На жаль мушу сказати, що смерть булаб мені лекша за мої страшні муки, як? перебув я тяжко хорий протягом повних трьох місяців. На плечах, доколених і попарених, відкрилися болючі рани. Страшні спомини нечуваної зневаги мене як старшо) людини, а зокрема як священика, мучать мене донині, а хто їх не иережнпі.п. поняття не має про те страшне почуття упокорення. Смерть супроти нього ніщо. До фізич них і моральних терпінь долучилося почуття безвихідної матеріяльної руїни. В хагі вітер свище. Вікна побито, рами віконні поламані. 10 подушок порізаних. Уся обста-нова поламана: ліжка, канапа, шафи, нова машина до шиття розбиті в кусні. Лямпп. все столове й кухонне начиння побите. 2 парі чобіт, одіж, нове убрання — покраяно: навіть полотно, призначене на білизну, порізано. Образи подерті багнетами. Два стінні годинники і 2 металеві кишенькові розбиті. Оден із тих годинників мав уже 130 літ.

Перебув пять воєн, із них і мексиканську, і все буїв цілий, аж тепер у час «спокою» розбили його на кусні. Усі запаси на зиму: конфітури, іУі коли яєць побили, вимішали з просом, а на верх вилляли мариновані гриби.

Знищили також ціле канцелярійне уладження, всі урядові папери і приватні, окрім метрик. Перемішали всі папери зі шклом і піррям та полили овочевими соками. Музичні струмента: цитру, гітару і позичений Грамофон — ціною 75 дол. ам. — розбили на кусні й викинули через вікно. Навіть св. Хреста не пощадили. Скинули його на землю й поламали разом зі срібними ліхтариками. Забрали поліцаї з собою: З біжутерії: Золотий ланцюжок дамський, чоловічий золотий ланцюжок іа девізкою Матері Божої, золотий дамський годинник, 5 перстенів із діямантами й рубинами, золоту чоловічу обручку з написом в середині Н. II. 1907, дві парі золотих заушниць, 2 браслети золоті, 2 брошки й золотий австрійський дукат з 1800. p.. і золотий хрестик з ко-ралем. З канцелярійпого приладдя взяли: золоте перо за 15 зл„ олівець Койнор; далі: запальничку, тютюн, паперці, кілька метрів полотна на колірові сорочки, одні скроєні підштанці й нову чорну священичу камізельку.

Розкинені стіжки загнили, збіжжя затухло. Від зіпсованої паші згинула мені молочна корова, а від стухлого зерна витнула вся домашня птиця. Знищено збіжжя мені иа 75%.

Радять мені списати шкоду й подати скаргу. Кого і до кого скаржити? Робити донесення до поліції на туж саму поліцію... до влади на її представників?... Зневірений у справедливість, змучений, зденервований, з поламаною кісткою у правій руці, не маю сили навіть провірювати і списувати всю шкоду. Краще смерть, як таке життя, з тим упокоренням перед зневагою.

Я поночі зриваюся від морального болю, що мене так збили — здоптали мою людську гідність. А тут діти незабезпечень Зруйнований матеріяльно мусів я забрати їх зі школи. Маю їх троє: найстарша дочка Марія, ур. 1912. p., уч. V. курсу учит. семінарії, син Володимир, ур. 1914. p., уч. IV. кл. ґімназії, дочка Іванна, ур. 1919., уч. ІІ. кл. ґімназії.

о. Е. Мандзій, гр. кат. парох

у Богатківцях, повіт Підгайці.

Як я пережив польську „пацифікацію"

Автор цього опису — Василь Починок, студент прав львівського університету, по пережитій «пацифікації» втік за кордон. Понюце подаємо відпис протоколу, який зложив В. Починок 12. XI. 1930. в Lauenburg — у перед німецькою поліцією, що придержала його на границі. Протокол підписали рівнож крим. секр. Buchau і крим. асистент Rother. Цей опис-протокол був друкований в українській пресі за кордоном.

Свої студії на університеті у Львові, на правничому факультеті, вів я так, що частину студійного часу проживав у Львові, а частину дома, бо на постійне проживання у Львові мені бракувало грошей. Саме тоді, як я був дома, завітала до підга-«цького повіту перша польська карна експедиція. Прийшла вона й до самого міста Підгаєць, звідки я походжу й де я ввесь чао перебував; хоч молодий та не дуже відомий серед ширшого громадянства, але мав я щастя попасти першим до рук розлюченої юрби польських поліцаїв і зазнати ту пацифікацію на власній шкірі.

Не буду багато .розводитися про причини пацифікації, їх уже кожний знає. Полякам ішло про те, щоб винищити цілком українців на українських прадідівських землях і тими землями новнквю заволодіти. З цією метою вони йдуть на все, а здебільша на те, що культурний ові» уважав за варварство. Цього літа, послужила їм причиною до маоакрування українського населення жвава діяльність Української Військової Орґа-нізації. Не маючи змоги вивчити Укр. Військову Орґанізацію, властиво, не саму орґа-нізацію, яко таку, а її членів, що, пробуваючи в підпіллі, борються за волю свого народу проти окупантів, вовн -рішили помститися за це на мирному населіенні Захід-ньої України. Робота пішла за певним, згори вже укладенним у Варшаві чи Львові, пляном. Колиб були правдиві твердження поляків, що вони виступають лише проти саботажів, то на ділі пацифікація малаб відбуватися лише по тих околицях, де такі саботажі відбувалися. Фактично ж оправа, стоїть инакше. Пацифікаційну акцію проводив польський уряд і там, де не було ані однощ .випадку саботажу. Поліція і військо пацифікують усіх, хто лиш під руку попаде, себто, хто не мав змоги заховатися десь у ліоа,х чи нетрях, куди не мала доступу ні поліція, ні військо. Пацифікують усіх без ріжниці віку, полу, заняття, стану, і пацифікують аж доти, доки село чи містечко не дасть своєї згоди та писемної заяви голосувати при виборах аа список число 1, себто, за Гіілсудским і його шатіею. 3. цього виходить, що започаткована польським урядом акція не була проти акцією проти УВО, а плянованим згори терором проти українського населення."

Тепер перейду до того, тцо сам переживав.

22. вересня ц. р. оголошено в Підгайцях стан облоги. Причиною до цього послужили саботажі. Якраз тої ночі призначено мене і ще двох моїх товаришів, Ярослава Сену й Володимира Данькова, на варту коло «Народного Дому», що її повнили члени

Кооператнпа «Спільна Праця» в Кадлубисках, пов. Броди, здемольована

карною експедицією.

«Сокола». Огорожа мала завданням стерегти дім, щоб його польські «сгшельци» в ночі не спалили. Завчасу прийшов я ще був до канцелярії товариства «Просвіти» і просив шефа, щоб він повідомив про нас урядово, що ми маємо повнити варту коло «Народного Дому». Він так і зробив, як я казав. Ввечері в 8 год ми пішли на варту. В місті не було нікого видко, крім «стшельцуф» і міської сторони. Міська сторожа складається виключно з поляків. Десь коло півночі прийшов до нас студент військової медицини з Варшави, Казимир Домбровскі, що тоді був на відпустці, і один нижчий урядовець, Бялоґорскі, і зажадали від нас виказок, що ми маємо право вартувати. Я заявив, що нам не треба ніяких виказок, бо в магістраті сказали, що від нас ніхто не буде ніяких р.иказок жадати. Тоді вони заявили, що вони є контрольорами варти, а тому мусять нас забрати до магістрату. Ми послухали й пішли. По дорозі прилучився до нас ще один урядник, а саме екзекутор Бурковскі, що цілий час ховався десь поблизу, з тією мабуть, метою, щоб нас ловити, колиб ми спробували тікати. Домбровскі і Бялоґорскі пояснили Вурковскому, що нас придержено тому, що ми не маємо лєґітимацій; коли ми прийшли до магістрату, тс в почекальні нас стрінув якийсь, мені незнайомий, поліцій-пий комендант, із виглядом атлета і з 3 медалями на грудях. У руці тримав він грубу палицю. Він,.увійшовши до кімнати, запитав присутніх дуже енергійно: «Де ті хлопці, що їх притримано?» Йому вказали на нас. Він зараз запитав, де арешт, що само собою означало, що він у тутешніх обставинах не орієнтується і тут уперше. В відповідь на це питання показав один із маґістратських урядників на двері і зараз же ті двері відчинив. Од самого поліцая чути було алькоголем, а його очі були взагалі не дуже ясні. Не знаю, від чого це було: чи від надмірного пиття, чи може з якої иншої причини, та в кожному разі очі його мали баранячий, напівзвірячий вираз. Він став біля дверей і гукну» на Ярослава Сену: «Холзь тутаїї, як сен на.зииаш?» Сена назвав сеі'е, а він на це ІІому сказав: «Ідзь». В той момент, коли Сіна переходив через поріг, поліцай хопнв палицю за другий кінець, підняв її вгору і замахнувся, щоб Сену вдарити по голові. Палиця зачепилася об стіну, це зменшило удар, що попав не на голову Сени, а на плечі. І він зник у темному отворі, похитуючись од удару. Тепер прийшла черга на нас двох, і міг по до|нііі одержали по одному сильному удару по руках. В арешті загнав він нас до кутка кімнати. Я впав па ирічу і скулився. Поліцай зачав бити нас иалп-цею :ta чергою, раз мене, раз Сену. Сена мав грубий плащ і рукою відбив багато ударів од мене, себе і Данькоиа. Биття було немилосердне. Палицю держав поліцай оГома руками за тонший кінець і при цьому стояв міцно на обох ногах, розставивши їх широко, щоб мати більший розмах. Я закрив собі-був рукою виски, щоб він не попав мене палицею туди і не іа'нв на місці. Удари спадали на мою руку. Один удар дістав я в готову за пухом. Далі вдарив він мене раз по новому коліні, а відтак обробляв палицею ввесь час моє праве рами, то другого дня було зовсім чорне й набігле кровю. При с'.иті поліцай побачив, шо його удари не дошкуляють Сені, а тому зачав він бити його палицею по готові. Сена дуже кричав, і тоді поліцай кинув його, зачинив за собою двері іі пішов. Як це довго т-|н'вало, я не знаю, в кожному разі тяглося це досить довго. Він пас бив, а ми страшенно кричали. Дехто, з тих, що вже були там замкнені, так настрашилися того, що зі страху не могли довший час говорити. Коли я опритомнів, то засвітив маленьку електричну лямпу, то її ми мали з собою на варті, і побачив, що келія була доволі маленька, може з на 2 метри. В одному куті на прічі лежали троє роздягнених хлопців, а на долівці на соломі лежали ше 4 особи. Разом із нами було всіх ш осіб. В келії було повно вошей, блощиць, блох і всякої нечистії, а до того всього нестерпна гаряч і задушне повітря. Ті три хлопці, шо лежали на прічі, були з Бібрки. їх задержано як підозрілих саботажників по дорозі до Зарваниці, як вони їхали на відпуст. Трьох із тих, що лежали на соломі, були волоцюги підозрілого тину. Четвертий, може, іГі-.літній хлопець, був із Носової, маленького села коло ГІідгаєць. і

Карна експедиція прийшла до нідгаецького повіту 22. вересня 1930. р. і відразу зайшла до села Вербова, яке найперше «снацифікувалп». В селі виглядала пацифікація приблизно так: — «Кожний дім обставлено 15 поліцаями. Одна частина їх нншпла со-ломянии дах на будинках, а друга копала в хаті яму, куда ссипала принесене иишими поліцаями збіжжя іі муку. Далі брали вони подушки, роздирати їх і на збіжжя сипали пірря з подушок. Меблі иишнли, хатнє приладдя ламали і все це кидали в ту яму. На це все висипали бочку квашених огірків, а тому, шо яму конали все коло печі, то на це псе зверху завалювали ніч, і ось так засинали викопану яму. Пнша частина поліцаїв тим часом била населення. При хатніх і>евізіях у Вербові знайдено в одного хлопця один чи кілька малих куснів запального шнура, які ще за старих часів батько чи дід залишили, коли працювали в каменоломі. Вживали цього шнура до запалювання вибухового матеріялу при висаджуванні скель у повітря. Хлопець зветься Лапчак. Поліція била малого хлопця так довго, аж поки він не сказав те, чого від нього вимагали, а саме, що шнур цей він мав для підпалів дворів. Далі поліція питала, чи не дали часом цей шнур йому студенти, на шо хлопець відповів, що (як того іі домагалася поліція) шнур цей йому дав студент Мізерний, не маючи й на думці, які з того будуть наслідки. До цього ше додано, шо студент Мізерний наказував малому хлопцеві палити цим шнуром двори. Та в тому всьому не було ані слівця правди. Але Мізерного заарештовано й бито, щоб признався, шо це він ті саботажі робив. Він про те нічого не знав. Тоді його знов били, при цьому він двічі омлівав. Очучалн його, ллючи на нього брудні помиї. Про ні події були балачки в Підгайцях, але народ не хотів цьому вірити, бо ніхто й не припускав, щоб шось подібне могло діятися за наших часів. Потім привезено Мізерного Вербова до Підгаєць, і якраз я зустрівся з ним у тюрмі проти ночі 23. вересня 1930. p.. коли й мене заарештовано. Били .Мізерного 22. ве]>есня пополудні, а вечерохі перевезли його до Підгаєць. Ного руки, ноги, плечі, груди, взагалі ціле тіло, були сині від побою. На голові мав він рани та ціна голова, була покрита ґулями. 23. вересня 1930. р. перевезли його до судової вязниці в Підгайцях і тут 20. вересня 1930. р. били його при вичиненому вікні ВІД Ю. до і.зо пополудні без перестанку, хотячн тим змусити його признатися до підпалів. Його били раз-у-раз, бо він не хотіп признаватися до того, чого не робив. Тепер сидить він ше в тюрмі, і йому іцюкуратура виготовляє обвинувачення за державну зраду, себто, хоче відвести під славний анстрійсько-польський 5S. параграф. Це все я бачив на власні очі, а тому дуже злякався, а прдте потішав себе надією, що може завтра мене випустять, що, можливо, нас заа|>ештувалн помилково, та. мабуть, помилково й побили. Коло 0. години вече|*а прийшов до магістрату урядовець •<Просвіти» Даиьків, шоб довідатися, що з нами сталося. В магістраті він гостро балакав зі службовим урядовцем, і той направив його до комісаріату поліції. Я чув його голос і самого його бачив крізь шпарку у дверях. Даньків пішов собі, а ми. непевні своєї долі, мусіли далі чекати десь аж до S. години, коли прийшов кінець нашій непевносте, і міг побачили, що «се те не було помилкою, як ми собі думали. Як я тільки почув, що одчиняються двері, то глянув крізь шпарку й побачив мого товариша Антона Кучера, студента теольоґії, без ковнір'ця, краватки, плаща і скарнеток, у четниках на босу ногу. Ноги були скрівавлені. Тут я вже враз зрозумів, що з нами не швидко справу полагодять, і що нам ирийдеться попосидіти довше. І ось у ту хвилю почули ми страшенний крик знадвору, а рівнож і кілька стрілів. В 10.45 гол. крикнув мені до келії поліцай: «Починку, ходи сюди». Я вийшов із келії і пішов за ним. Дуже недобре мені було, як почув я карабміові стріли, бо думав, що то всіх заарештованих розстрілюють. На нодвіррі побачив я кількох поліцаїв, як вони піючшиали свої карабіни і від часу до часу стріляли в повітря, щоб тим заглушити крики катованих. Рівнож примітив я, що поліцаї на кожного перехожого кричали «скуриий син», однаково, чи був це свяще-

Маґазин Союза кооператив у Бучачі .по відході поляків.

ник, селянин чи ще хтось. На жінок кричали «курва». Взагалі кажуть, що поліцаї наїїо-добляють свого пана-маршала ГІілсудского, який дуже часто при розмові вживає, таких слів. Один із поліцаїв повів мене до шани, де було приміщення огневої сторожі. Там був ще один поліцай, стояв він по середині шопи, заклавши руки за спину. Коли ми ввійшли, він запитав мене: «Як звешся, скурвий сину?» Ясказав йому польською мовою своє прізвище. Казати українською було безглуздям, бо всіх тих, що наважувалися так робити, поліцаї били мало по не до смерти. Назвав я себе: Базилі ІІочинек. На це запитав він мене, хто я з фаху. Я сказав правду, шо студент прав. Він перешукав мої кишені іі витягнув із одної мій записник, у якому була польська конституція. Її я все мав. при собі, бо, як правник, мусів був я її знати на память і при нагоді я і>аз-у-раз її перечитував, «Що це є?» — запитав поліцай. (Тут я примітив, що цей поліцай, як і багато инших, не вмів читати). На мою відповідь, шо це польська конституція, він сказав: <-Не бійся, ми її скоро змінимо. А скільки дворів ти спалив?». «Ані одного» — відповів я. Після тої відповіді він ухопив мене за волосся й кинув об землю. Другий ухопив мене ззаду за руки та зачав бити нагайкою. Нагайки ці були довгі, зі сталевою вкладкою в середині, а на кінці кожна мала оливяну кульку. Всього я дістав 25 ударів, а il'io я цілий час пручався, то удари надали куди попало. Я дуже кричав, і- тоді той, що мене тримав за. голову, пустив. Я підвівся, але той поліцай, що бив мене ввесь час, далі періщив мене нагаєм. «Ти, скурвий сину, хочеш на польськії! землі будувати Україну». — приказував він, батожачи меня. По тому всьому відвів мене/гой самий поліцай до келії, де я відразу звалився на прічу, ґо ціле тіло спухло та боліло.

Над вечір почув я, як у сусідній із келісю кімнаті хтось каже: «Принеси ішли.

приготов горнятко, рушник і лавку». А десь колю пятої години почув я крики з іиопи, де мене катовано. Крик цей тревав дуже довго, і не можна його було порівняти з тими криками, що я їх чув ранком. Від часу до часу крики ці замовкали, певно, тоді, як зімлілих катованих одливали водою, а за хвилю зачиналися знова. Було жахливо чути ті крики. Коло 7. години знова викликали Ярослава Сену. Незабаром його принесли назад, а повели мене. По дорозі питали мене всяку всячину, між иншим і проте, чи маю я вже домовину та чи я сповідався. На подвіррі було щось із 100 поліцаїв. Всі вони були вже напідпитку і рвалися, як ті дикі звірі, до бійки. Навколо чути було алького-лем. Поліцай, про якого я вже згадував, що він мав вигляд атлета, схопив мене за ков-нір і потягнув до шопи. А що вже зовсім стемніло, то я думав, що оце мене під покрівцем темряви замордують. Я благав поліцая, щоб мене не бив, бо я вже двічі досить дістав. Він запитав: хто теб^ бив? Я відразу сказав, що вночі пан..., на що він враз мене перебив: «Що ти, скурвий сину, кажеш, що польська поліція бе? Ми тобі покажемо. Ти ще'не знаєш, що русини й поляки лише цілуються (під словом русини розумів він українців). Здійми окуляри! — сказав він. «Роздягнись, синку!», я роздягнувся. Все це відбувалося в темряві, лише иноді де-не-де блимали чиясь електричні лямпка. При світі лямпки я бачив, що частина поліції мала нагаї, а решта патика! Мене кинули на землю, розтягли руки, один поліцай став мені на ліву, другий на праву руку, а третій поставив ногу на голову. І ось так зачали мене знова бити. Я дуже кричав, і тоді той поліцай, що держав ногу на моїй голові, запхав мені до рота кінеці свого черевика, щоб я не міг кричати. Чи при цьому вони сиділи чи стояли на моїї ногах, цього я не знаю. Щось із 10 чи 15 поліцаїв оточили мене лежачого, і аж тоді по чалася справжня екзекуція з биттям та підрахунком ударів. Числили вони поволі, за той час, як нараховували один, падало не мене 2—з удари. Числено аж до 25 Кожний поліцай хотів бити, та ще до того хотів бути першим. По порції в 25 буків на ступила маленька перерва, а після неї наказав комендант дати мені нову порцію._ Ціе другої .порції я вже не перетерпів повністю при свідомости. Я зімлів. Згодом оповідалі мені инші вязні, які сиділи в пивниці під шопою, що й ця друга порція була такоя повна, себто — 25 ударів. Як я вийшов із тої шопи, я цього не знаю. Памятаю липи одно, що провадив мене той самий поліцай, який увесь час мене обробляв, а дорогон бив мене якимось тонким патиком по висках. Тої хвилі, коли мене бито, хотіла поліцій вивести з келії Данькова, але він заховався був під прічу, і замісць нього взяли з келі малодого Хладю. Той малий хлопчик зі страху перед побоєм сказав, що скаже все, чоп від нього зажадають, щоб його тільки не били. Між иншим сказав він, що той чорниі в окулярах — це думав він на мене — подер якісь папери й кинув їх у піч. Зараз ж> по тому закликали мене і один із поліцаїв крикнув: «Починку, ти подер, скурвий сину протидержавну брошуру і сховав — ми тобі зараз покажемо. Ти тепер напевно підеи спати». Я сказав, що я подер папери, але це не були ні протидержавні брошури, н щось небезпечне, а лише звичайні запрошення на збори, українською мовою писані А що за це дуже бють, коли в кого щось українською мовою писане знайдуть, тому ; й подер, що мав, і кинув у піч. Поліцаї, що вміли читати, відчинили піч і повитягало всі кавалки паперу, що я їх там кинув. Після цього комендант наказав всипати меи стільки, щоби я добре попамятав, а, може, й пішов би спати. Тоді відвели мене до якоїс: пивниці під шопою. За мною пішло кількох поліцаїв, але не з наваями, а вже з кара бінами. Я думав, що це вже прийшла моя остання година. Зі страху я ледви йшов, рухати руками й ногами було дуже тяжко. Тут мушу сказети, що сам Бог мені допомії В тому моменті почув я пронизливий свист. Це. свистів поліційний комісер. Мене по вели назад. Один із тих поліцаїв, що мене вели, копнув мене кілька разів ногою в жи віт і сказев: ми ще з тобою завтра побелакаемо. Десь коло 10. години, а може й 10,3( у ночі, прийшов до келії бурмістер міста Підгаєць і сказав до нес: ідіть до дому. Н< запит, чому нас так бито, він одповів, що нао В' ночі піймали коло хати пана Маліса якого ми ніби хотіли спалити. Треба сказати, що Маліс — це українець, і не буж ніякої причини йому щось робити. Ми зараз запримітили, що бурмістер оттак тількі собі говорить, щоб щось сказати, якось викрутитися.

Як тільки нас випустили, пішов я з Сеною до його хати, бо до дому боявся йти щоб мене вдруге не заарештувели. Ранком одпровадпв мене один товариш до дому, б< сам я вже не міг іти. Як тільки мене побечили знайомі жінки з моєї вулиці, зерез зачали були плакати. Оглядалися на мене й жидівки, як я проходив вулицею. Наслідком побою на поліції я дуже змінився. Як тільки я прийшов до дому, то впав на ліжко і пролежав 14- днів. До мене доходили чутки, кого й як катовано. Розповідали мені, щг в багатьох знайомих зроблено основні ревізії, а по ревізії їх заарештували і відвели до нового магістрату, що є поблизу старого. Нас тримали у старому магістраті. В новому магістраті всіх замикели до пивниць, що якрез під тою шопою, де нас бито. Всі крики, що ми їх майже безпереривно чули, походили від тих людей, що були замкнені в пивниці. їх там також катовано. Всі, що ще були зелишнлися здоровими, давали мені знати лро все, що діялось і що діється в місті. Найбільше побито магістра права блеису Яворського, бувшого сеймового посла, священика Михайла Білозорсьшго і д-ра ветеринарії Григорія Паріона та нотароького контщпгіента Когута.

Явороького заарештовано 23. вересня 1930 в 4. годині пополудні, себто, пізніще, як нас, але проте його дуже бито, безпереривно, раз у пивниці, а вдруге в шолі, в шші нагайкою,- а в пивниці карабіновою кольбою. Крім того, він дістав ще багато ударів по пятах, і його лаяли останніми словами. Його треба було декілька разів очучати. Так-оамо били й двох инших згаданих заарештованих, із тою лише ріжницею, що не так довго, а Когута бито, крім того, по животі так, що йому попунала шкіра на животі. їх тіло було вкрите синяками і повсюди понабігала кров. На це е дуже багато свідків. Взагалі всіх катованих можна поділити на кляси. Згаданих вище осіб не можна зачислити до ніодної клясн, бо їх бито надзвичайно. До першої кляси належали ті, що діставали денно по 3 порції буків. Вечірня порція була дуже довга. В цьому відношені найгірше було з'родиною Голювінських (5 чоловік), далі зі студентами теольоґії А. Кучмою, господарем Корпаном, реставратором А. Лозовським, 65 літ віку, з головою товариства «Просвіти» в Підгайцях — Іваном Даньковим,. Родину Головінських катовано так нелюдськи тому, що звязувано її з комендантом «Української Військової Організації», Головінським зі Львова, якого польська поліція підло ззаду застрілила. Тоді як родина Голювінських із Підгаєць не має нічого' спільного з Головінським зі Львова, хіба що спільне прізвище. Поляки думали собі напевно, що у Львові був лише один Толювінський, а тут їх аж пятеро, тож треба їх взяти в роботу. Батька родини вхопили поляки на стриху. Тамтаки його зразу зачали бити, а потім, віднявши драбину, скинули його на долину. Цього було ще замало. Його забрали до маґістрату і всипали йому з порції. Після того відвезли до дому. Син його Борис також дістав з порції. Володимирові, другому синові, відбито легені. Бито й маленького Нікона, що ходить до школи і має тепер 16 літ. Пятото з родини Головінських бито рівнож з рази, при чому позривано йому шкіру з голови. На виразний наказ поляків' мусів він «їсти польську землю», набірати до уст піску, жувати його й ковтати. Антона Кучму били в його хаті по пятах. Щоб при битті він не виривав ніт, підставляли йому під ноги баґнети. Всежтаки при битті він рухав ногами, а тому поранив був собі о баґнети ноги. Кров, шо я її бачив на його ногах, як його привели до маґістрату, була з тих ран, що він їх мав від острих багнетів. В магістраті били його ще тричі.

Господаря Кбрпана били рівнож тричі. 65-літній Антін Ласовський дістав також три порції. Іван Даньків тогож таки дня, як він приходив до маґістрату розпитуватися про нас, і звідги_ його відправили на поліцію, дістав також побій у філії «Просвіти» по переведенні основної ревізії. Його забрали були поліцаї, як тільки він прийшов до комісаріяту й питав про нас. Потім відвели його до хати і там знова всипали йому одну порцію, а в магістраті дістав ще треггю.

Так звана друга кліяса доставала дві порції з доларом. До тої кляси належали Іван Бакалич, директор кооперативної централі в Підгайцях, Боянівський, урядовець, кооперативи, Ярослав Шпундер, урядовець кооперативи, і Дмитро Сена, батько двох синів, одного Ярослава, що був разом зі мною, а другого Евгена, студента прав. Далі' дістали нагаїв Бокалів — воєнний інвалід без руки, урядовець кооперативи, воєнний інвалід Овсянський, без ноги, Володимир Мучкевич, студент теольоґії, іі багато инших, прізвищ яких я не знаю точно.

Потерпіли люде від побою дуже. їм повідбивано легені й нирки, і це дасться в бу-дуччині в знаки. Коли поспитати польські урядові кола про ці всі події, то вони, розуміється, про це нічого не знають, як це було вже в Америці. Мертвих навіть і амбаса-дори не можуть воскресити. Коли кого поляки вбили, то той мертвим залишиться, назавжди.

Все те, що я тут подав, можу прилюдно всюди повторити. Це я сам пережив. А тепер хочу дещо розказати про то,-що я чув та що мені доводилося читати. Фактом є, що українські часописи в Польщі все виходять із великими білими плямами. Всюди, де лише були гроби українських стрільців, поляки зганяли народ і наказували розкопувати ті гроби. Хто відмовлявся, того бито на місці так довго, аж док® він не годився робити те, що йому наказувано. Польська преса розписувала про нас всіх ріжнородні вигадки, як ось, напр., що в Вербові знайдено два вози амуніції, та що їх відвезено до. маґістрату в Підгайцях. Місцевий коваль із Підгаєць, поляк, заявив прилюдно, що за ці дві фіри він не дав би навіть і 5 Грошів. Ця зброя була — кілько військових поржавілих лопат, декілька вистріляних гільз од карабінових набоїв і кілька поржавілих обручів із коліо військових возів. Коли знаходили в когонебудь із наших людей ножиці-для перетинання дроту чи взагалі заліза, того зараз замикали й били як запідозрених у саботажі. Йому вмовляли при цьому, що тими ножицями він перетинав телефонічні проводи. Ці речі е в нас ще з часів світової війни, бо якраз у нас проходила фронтова лінія.

Як виглядали ревізії по хатах, я вже описував. Найбільше побросно по «Просвітах» та по бібліотеках. Підчас останніх днів мого побуту в Польщі я довідався, що польський уряд видав наказ як-найшвидче повідбудовувати будинки та понищені експедиціями обєкти, бо очікують якихось інтернаціональних комісій. Тим способом хотять поляки затерти сліди пацифікації.

Я хочу(Навести ще деякі дрібні випадки з иацифікаційної акції, які схарактеризують її, їйіже, найкраще. Десь у селі Посухів або Шибалин, точно не знаю, коло Бережан, один польський капраль зґвалтував українську дівчину, дочку лісового сторожа. Такі випадки під час пацифікації траплялися дуже часто. При цьому дівчина застрілила капраля. Польська преса писала, шо капраль поповнив самогубство, але все ж дівчину замкнено до вязниці. В польській пресі читав я таке: В Чижикові один українець (прізвище вже призабув) мав кинутися на польського улана. Улан застрілив його. Як цей випадок виглядав наиравду, можна собі уявити. Ревізію робили яких 10 чоловік. При тій скількости вояків чи поліцаїв неможливо, щоб один чоловік кидався на вояка, знаючи, що всіх вояків є десять чи скільки там. Виходить, що йото собі просто застрілено, а історію з нападом видумано для покриття злочину. Так само було і з Головінським. Нині ие повірить навіть і маленька дитина в те, що коменданта тайної «Української Військової Організації» ніччю вели через ліс лише 2 поліцаї. Виходить, що- його впрост таки застрілено. В пресі писали, шо Головінський тікав, і йото застрілено підчас утечі.

Коли я вже трошки був після побою очутився, то поїхав 8. жовтня 1930. р. до Львова. Це був якраз речинець мого іспиту в університеті. Другого дня довідався я, що в підгаєцькому повіті е тепер військова карна експедиція, яка. арештує священиків, водить їх по вулицях і бє. Крім того, ніби вона застрілила в лісі студента Фурдея з Бокова і зґвалтувала багатьох жінок.

По деякому часі довідавсь я, шо в мене дома була ревізія, і поліція питала про мене. Не хотячи ш.е раз попасти їм до рук, я зважився втікти за кордон, що мені й пощастило по деяких труднощах. Тепер я перебуваю в безпечнім місці, далеко від польських варварів, і хоч не легко мені живеться, а всеж я вдоволений, шо живу між культурними ЛЮДЬМИ, ЩО ЗІ МНОЮ 'ПОВОДЯТЬСЯ як із людиною, а не звіриною, як Це було в Польщі.

В листопаді 1930. р.

Василь Починок, студент прав львівського університету.

Військова карна експедиція в Гаях біля Львова.

(II рс тчколярні зі з не ння).

Риж, пшоно, тютюн і т. п. доставила кооперативе, решту селяне.

Улани, розташувавшися в селі, наказа-ли господарям та жінкам чистити коні й зброю, а потім зі списку, привезеного з собою, викликали поодиноких селян до клуні Андрія Мельника, клали їх на лавку, один улан тримав за ноги, а другий за голову, і били так довго, поки не зімлів, відливали й били далі. Найтяжче скатували Івана Романишина, голову читальні «Просвіти», якого декілька .разів відливали водою. Помимо контрибуції, брали улани все, що їм попадало під руки: кури, гуси, качки й т. д. Треба зазначити, іго були улани, які нічого не хотіли брати від селян, одначе, підстершини змушували їх до того. До місцевої кооперативи «Будучність» прийшов підетаршина, вдарив нагаєм склепарку, е керовникові Михайлові Мелавському некезев, щоб зняв український шильд та протягом .двох годин примістив над склепок польський напис червоною й білою фарбою. Коровиик зняв напис, а вивісив польський, писаний на папері, але за хвилину завився старшина і заявив, що шильд має бути напн.-саний на дошці червоною й білою фарбою. Не 'Помогли пояснення, що в селі годі знайти фарби. Старшина заявив, що коли протягом двох годин не буде відповідного напису, то зле буде з цілою коо-перативою. Улани вигукували^1: «Коли хлопові добре, то він хоче щоб було ще краще. Тепер ви нас будете довге памятати».

Читальня «Просвіти» в Гаях, коло Львова, 5. X. 1930., по здемольованні

її ляцькою поліцією.

17. вересня 1930. р. ранком покликав командант до себе війта й наказав, щоб громадський поліцай оголосив негайно, щоб усі молодиці й дівчата поодягалися у святочні одаги й проводили відділ за село.Молодиці й дівчата повдягалися і відпровадили уланів. Попереду йшов громадський писар і ніс військовий прапорець. За цариною сказав командант відділу прощальну промову та додав: «Як будете палити, то знова повернемо й будемо' з вами балакати инакше». Так було в нашій громаді.

Підписи: Тимко Паньків, Андрій Мельник, Юрій Тель, Іван Романиіиин, Петро Кундра.

II.

Ярослав Лисий (син Стаха), літ 21: — Зі працював у кузні. Приходить один жовнір викликає моє призвіще та вимагає від мене, щоб я віддав рушницю. Відпровадив мене до клуні Михайла Савки. В клуні я був щось із пів години, але мене там не били. З клуні Михайла Савки запровадили мене до стайні Андрія Мельника. Я рушниці жадної не мав, але вони оперлися на наклепи Романа Процишиш. В стайні я був з тодину. Зі стайні запровадили мене до клуні. В клуні допитували мене старшини, де є кулемет, хто палить стирги і т. п. і хто до тієї організації належить. Я відповів, що я нічого не знаю. Після того казали покласти мене на лавку. Один тримав мене за голову, два за ноги, а чотирьох били по чому попало. По кількох хвилинах перестали бити- та звернулися з тими самими запитами. Коли я відповів, що нічого не знаю, навіть коли малиб мене застрілити, зачали мене бити вдруге. Коли я почав кричати, запхали мені уста вівсом (зерном), що було в клуні. По кількох хвилинах повторилася та сама історія з допитом утреттє Скатувавши випровадили мене з клуні до стодоли. В стодолі я був до самого вечора. Ввечері покликали мене й казали мені йти до дому, але на -подвіррі стояло 8 жовнірів і били мене через ціле подвіря аж до брами.

Львів, 18. вересня 1930. р.

Ярослав Лисий (в. p.).

Протокол

списаний із селян із Гале біля Львова, що були побиті карною експедиціею 16. вересня 1930. р.

Потурбовані карною експедицією 3. і 4. відділу 14. полку уланів Іван Романишин (син Юрка), Ярослав Лисий (син Огаха), Іван Шуплат (син Івана), Василь Романишин (син Івана) зголосилися в Народній Канцелярії 18. вересня ц. р. і зізнають наступне: 1) І. Романишин: В той час, коли громада приготовляла овес на при-каз війська, де саме робив і я, ввірвалися військові на моє подвірря під проводом поручника й вимагали видачі сина, який, на підставі їх тверджень, мав переховувати якийсь револьвер від Романа Про-цишина з Гаїв. Мого старшого сина Василя не було дома, бо був він у полі. Я сказав це поручникові і він зажадав спровадити його негайно до нього. Ідучи, військові зачали бити мого молодшого сина Івана за те, що не відповідав їм по польській: Перший раз вдарив його військовий грабовим дрючком по руці. В тій хвилі сержант крикнув на мене, щоб я сам побіг по сина, що я зараз же вчинив. Я знайшов сина Василя й привів його. Коли став перед - ними син, приказали йому найти револьвер, котрий свого часу залишив у нього вище зазначений Іван Про-цишин.

Оина Василя забрали з собою і повели до Романа Процингина на подвірря, а відтак до стодоли Михайла Савка, наказавши йому перед тим виламати на себе дрючок з граба.

Передержали його там якийсь час, де вже було кілька побитих, а оаме: Микола Мандзевич, Йосиф та Роман Процишини й инші. Мого сина Івана по якомусь часі забрали на підводу Гринька Ґатія й повезли до Звенигороду. Били його дорогою на підводі, а також і в Звенигороді били кольбами в бік. В Звенитороді його тримали до вечера, а вечером знова повезли назад до Гаїв. В Гаях зачали його бити в стодолі Андрія Мельника. Здмкнули в стайні, викликали по одному до стодоли, клали на лавку, один із жовнірів тримав за голову, другий за ноги й били патиками, палицями й т. п. (чотири на одного — звичайно підстаршини). Побили так тяжко, що більшість із них хорі. На крик моїх дочок, Оофії й Катерини, і двох Дочок сестри, Дарини й Марини, які почали кричати на ґвалт, вибігли жовніри з стодоли й побили рівнож і їх. По екзекуції над сином ■ й «иншими, закликали мене й питали, яке становище я займаю у громаді. Я відповів, що я господарюю. На це вони витягнули якийсь папір і, присвітивши ліхтарем, прочитали його, кажучи нарешті: «Отій, щось є від коменданта». І почали мене бити, де попало. Це відбувалося на подвіррі Андрія Мельника 16. вересня ц. р.

Львів, 18. вересня 1930. р.

Іван Романишин (в. p.), Василь Романишин (в. p.).

Зовнішній вигляд будинку читальні «Просвіти» в Гаях, коло' Львова, ■ по «ревізії» 5. X. 1930.

Протоколярні зізнання про ляцькі звірства.

і.

Карна експедиція в Яворові на передмісті Нлконечнім.

14. полк язловецьких уланів прибув у неділю 5. жовтня ц. р. в пів пятої год. двома відділами з двох сторін і стійками окружив ціле передмістя. Розташувалися по хатах і стягали людей, яких вказала їм місцева державна поліція. Людей тих зібрали в читальні і по відповіднім «пшемувєню» викликали по одному, роздягали та били нагаями. Є дані, що екзекуцію виконували студенти техніки, переодягнені в військові уланські однострої. Нагаї шаліли від 10. год вечера до 4. год. рана. Прийшовши, улани насамперед запитали: де кооператива? — і знищили її. Справник кооперативи, 60-літній Іван Панчишин, дістав 20 нагаїв, Оенько Лялхж після побоїв бореться зі смертю, скле-пар кооперативи Огепан Линда дістав 100 нагаїв, його син Михайло Линда, уч. 7. кляси ґімназії П. ПІ. в Яворові, 150 нагаїв і раз дістав по лиці так, що ціле лице йому запухло, учневі 7. кляси ґімн. «Рідної Школи» в Яворові Линді, що вже був раз заарештований і випущений по переслухаині на волю, всипали на голе тіло тільки 300 нагаїв, на його життя не покладають ніякої надії, одне слово: коло 100 людей страшенно скатовано. Учителі — дир Мончко Андрій з Наконечного і Ваньчик Михайло з Пору денька втікши, за ними дуже розпитують На гр.-кат. приходстві закватпрували пани «по-ручнікі», заняли цілу хату, і родина пароха міститься в одній кімнатці... Катуючи людей да допитуючи їх, чи читали вони «Сурму», чи підпалювали стіжки, казали: «Пшизнайсен, ск... сину, бо нам ваш ксьондз вшистко поведзял». От.ке, мали на меті звернути ненависть парохіян на свого пароха, який зараз же по приході війська з па-рохії виїхав. На прйходстві вимолотили ввесь овес і пашню, частиною порозкидали по подвіррі, частиною спасли коням. Худобу й коні пароха вигнали зі стаен, а туди поставили свої коні. З громадян передмістя Наконечного отягнено один ваґон вівса контрибуції і на 20- фірах одвезено його до військових магазинів на Личакові у Львові. Крім того, з рабу вали багато дробу. Автом зі Львова приїхало 4 панів майорів і зараз післали на село жовнірів, які отягнули з селян 3 лантухи качок та курей та кілька пак яєць, все це поклали панам майорам доавта, і ті повезли до Львова. З Наконечного улани робили екскурсії До Яворова, там ловили людей та спроваджували до Наконечного бити. Так війт із Молошкович, Михайло Гарасим, кооператор, по сесії війтів вийшов до міста. Тут вхопили його вояки на авто, завезли на Наконечне і страшенно його скатували, а що він е директором Молочарської Районової Спілки в Молошковичах, то бючи його, приговорювали: «Мат сьметанен, маш масло». Суддю Саевича з Яворова заарештовано. Все свідоме громадянство з Яворова повтікало і ховаетьоя. Умундуроваяі кати розпитують про них та погрожують їх родинам, що хочби й місяць прийшлося їм шукати, то їх піймають і скатують. Все те знаю-з реляції очевидців: п. Гриня Терлецьйого, дідича з Милятич, та з листа моєї жінки.

Львів, 8. жовтня 1930. р. о. Михайло Бариляю.

2.

Село Вербів, пов. Перемишляни.

ЗО. вересня ц. р. приїхало до села, як казав війт, 180 поліцаїв. Оточили село навколо, зайняли всі виходи й почали переводити ревізії та нищити людське добро.

У Степана Музички вибили вікна і видерли лутки. Його самого і сина його (22 лі'г) побито. Били палицями. В Василя Куцого повирубали вікна і двері, завалили піч, а його оамого побили. У Дмитра Семчищина, Івановою сина, видерли й повикидали вікна, двері, обдерли дах, порозкидали всі стіжки. B' Миколи Гевки обдергб стріхи, попороз-кидано отіжки, побито його жінку Анастасію. У Гриця Турчина здерли частину стріхи й побили дуже сина йото Миколу, побили до безтями. Били його в місцевій кооперативі, де вія був склепарем. У Степана Турчина все знишено: побито начиння, приготоване на весілля, порозкидано отіжки, обдерто будинки, а його оамого з жінкою, тяжко побито. Бито селян: Миколу Турчина (Федьюова сина) та ще 6 инших.

Побитих селян забрала поліція з собою, щоб їй помагали нищити кооперативу, В кооперативі викинули й порубали вікна, завалили печі, двері порубали, підлоги позривали й покололи, склепове урядження — шафи — порубали й поламали. З 4 нгкаф лишилося 2 й без окла. Знищено трієр.

Людей били, кого тільки зустріли. В дуже багатьох селян зондували на купу все збіжжя та муку, поливали це квасом з огірків або борщем та топтали ногами (Василь Кущій, Дмитро Семчишия, Грннько Білорус і инші).

По приході до села комендант-комісар наказав війтові, щоб село приготовило обід: по курці на дві особи. Зносили по кілька курей до господинь, і ось так ті варили обід.

У священика о. Василя Кушніра розкинули стіжок і розшили верхи двох будинків.

В канцелярії пояснювали, що карна експедиція прийшла тому, що відбуваються підпали й саботажі і що люде не живуть у згоді з урядом. Люде відповіли (між ними й Іван Турчин, радний), що вони льояльні, сповняють всі обовязки і користають зі свого права. Читальні, кооперативи й т. д. — все це існує за згодою влади. Тоді один із комісарів (балакав укр. мовою) оказав: «Ви кажете, що ви льояльні і слухаєте влади. Л хотів би я знати, куди ви підете при виборах? Чи ви підете разом із урядом, чи ви послухаете сякого-та кого, що прийде до вас і наговорить цілу купу дурниць, та підеті ва ним?» Радні на це мовчали, а тоді комісар сказав: «Я не хочу вас мучити, бо і знаю, що ви на урядову листу не підете, а зробите, як охочете, але тим самим не маєп права казати, що ви слухняні і що все сповняете».

Експедиція була в селі три години.

7. X. 1930. Іван Турчин.

3.

Польські звірства в Васючині.

•25. вересня ц. р. в 0. год. рано приїхала карна експедиція, з двох компаній; оточили оело, і коли люде почали втікати зі страху до ліса, то вояки почали до людей стріляти. При тій стрілянині вбито місцевого, несповна розуму, пастуха Михайла Мов-чана, який саме лас на .луці худобу. Факт цей ствердила лікарська комісія з Рогатина і свідки: Федь Мельник та Михайло Андрусів.

В розпалі цієї стрілянини розпочато т. зв. ревізії.

Спершу почали шукати в кооперативі й у місцевого пароха. Кооперативу знищили вщент. Відділ із 16 людей напав на приходство і з лайкою: «Ти, гершцє бандн-туф, ок... сину і т.-д... руки до гори», зробили особисту ревізію в пароха й рідні його, а опісля казали ларохові стати на «бачносьць» і тримати 2^1/а години руки догори. По знищенні всего хатнього урядження, викинули иа голову пароха пірря з подушки служниці, а тоді вже казали розкидати снопи зі стирт. Те саме мусіла була робити і старенька 67-літня мама і жінка пароха, а вояки собі кидали ріжні дотепи. Зареквіровано пару коней, вернули ix аж по двох днях ледеи живих.'

Щоби скинути з себе відвічальність за згаданого вище вбитого Мовчана, спровадили пополудні 2 нові відділи поліції та почали трус у лісі, кажучи, що його вбили ті. які втікли до ліса. Кого ловили, того немилосердно катували. Важко побиті: молочар Гриць Постолюк, склепар кооперативи Стефан Іванків, громадяне: Михайло Левицький, Олекса Мовчан, Анна Мовчан, Анна Левицька, Іван Заставний, Федь Носик, Василь Баран і багато ще инших. Другого дня, 26. вересня ц. p., почалися ревізії в усіх сві-доміщих громадян, переведено тих ревізій понад 40. Скрізь порозкидали стоги, гіббу-рили печі, понишили хатню обстановку, а ввечері скликали громадську раду і, сказавши їй: «То мацє вшистко за иолітикен», від'їхали. Треба додати, що ні в Васючині. ні в поблизькГй околиці ніякого саботажу не було. Скарали це село, мабуть, тому, що воно національно свідоме. о. Сайксяич.

4.

Журів, пов. Рогатин.

В Підмихайлівці, Журові, Васючині і в Г риторові, повіту Рогатин, переводила державна поліція так зв. «.ревізії», «шукаючи саботажистів». При тім цілком знищили у згаданих селах кооперативи, читальні, молочарні і каси Райфайзенки. Наприклад: у Підмихайлівці в кооперативі зірвали підлоги, стелю, товари змішали та ще й обіляли нафтою. В Журові знищили цілком молочарню, шкода становить понад 1.500 зол. При ревізії в о. Давидяка поламано крісла, порозрізувано подушки, зі стодоли попики-дувано збіжжя, одне слово: доконано цілковитої руїни господарства. Подібне мало місц" в п. Беркія в якого ревізію робили двічі. Найхарактеристичніще виглядала ревізія в молочарні, Де побито всі шкляні речі, забрано сірчаний квас, оливу й ріжні хемі калії, потрібні при виробі масла, ніби небезпечні. При цьому побито молочара и. Якова Василя і помічницю, дівчину Настю Бобик. Коли знайшли зонд, що його вживають при здутті корів, вважала його поліція за «шпріц для підпалів», і лише завдяки виясненню місцевого поляка, що асистував при ревізії, зонд не знищено. Крім подібних чис генних ревізій, у згаданих селах побито людей, зиоміж ігнших: у Журові — Кирила Беркія, Богдана Беркія, Петра Данилша і Тараса Ярошака.

Зразком, як бито ,людей, може послужити такий факт. Пана Василя Бакова звязали ланцюгом, руки дали попід коліна, іі?.крили голову коном і перевертаючи били ланцюгами по столах. Це повторювано кілька разів, і вийшов він із цього скріплений та лелви живий. Тепер лежить тяжко хорий, і неі»е.лнкя надія, що буде жити. І "'ПІ ПсркПі.

Хітавчани, повіт Городок Игайлонський.

1) п. Микола Мороз (голова Н. Р. Коопер.),

2) п.. Степан Фікташ (книговод міод. кооперат.) зізнають:

27. вересня ц. р. приїхала до Оіавчан карна експедиція уланів 14. полку та почали урядувати. Почувши, іцо в селі твориться, не мав Фікташ відваги прийти негайно до села, а випровадив одного чоловіка, щоб той його повідомив чи скінчилося вже «урядування» уланів. Коли він' довідався, що улани виїхали до сусіднього села, то пішов до села і поклався до" ліжка. Нагло вночі впали улани під проводом поручника, схопили його з ліжка, звязали руки в зад вивели з хати і привязали його до полудрабка біля воза і так їздили з ним (він біг біля воза) від 12 до 1% і<од. При тім привели ше одного — Михайла Кулика, касієра кооперативи, привязали його до другого полудрабка і так гнали їх далі, вишукуючи инших. Нарешті почалася екзекуція.

Трьох уланів тримали Степана Фікташа, а касієрові Куликові наказали йото бита. Коли рін, на думку "поручника, бив за слабо, вдарив його поручник натаєм у лице так, що вія скервавлений упав на землю. Фікташ був такий .побитий, що втратив притомність, і дотепер не може ворухнутися. Коли окінчили катувати п, Фікташа, то наказали йому бити касієра. Коли ж він опинався, почали його бити удруге, а з касієром самі собі дали раду.

Багато людей побитих невимовно тяжко. Декотрі з них являють собою скер-вавлену купу мяса. Між ними багато таких, які боряться зі смертю. Побиті: Михайло Пакош, Петро Куспіш, Іван Лісовий, Михайло Яріш (с. Миколи), Н. Дідик, Павло Гнатів, Іван Дицько, Роман Івасик (Михайло Пакош бореться зі змертю), Іван Небоґа, Павло Галамай, Михайло Гринишин і багато ще инших.

Підчас екзекуції наказав поручник знищити вивіску" в кооперативі, яка була українською мовою, а на її місце дати написану польською мовою. Зробив шкіц (як має виглядати) вивіска з польським! написом.

Вище названі стверджують також, що під час ревізії позабірали в них навіть гроші.

в.

Покропивна, пов. Тернопіль.

Володимир Кріль, господар із Покропивної, так описує перебіг «пацифікації* в його домі:

Було це проти ночі 24. вересня 1930. р. Під мою хату прийшла поліція, і один із поліціянтів застукав у вікно, та посвітив електричною лямпкою до хати, гукаючи, щоби їм відчинили двері. Тоді ми з моєю жінкою Анастасією зірвалися з постелі та пізнали, що то прийшла поліція. Але я не боявся, бо вже не раз перед тим приходили поліціянти до моєї хати, бо в мене міститься читальня «Просвіти». Приходила все поліція на якусь контролю, тому я думав, що й тепер так буде. Але було нам трохи дивно, що то було проти ночі, то я встав і відчинив сінні двері, а тоді поліціянти ввійшли до хати. Один із поліціянтів крикнув: світи! Я засвітив лямгпу і побачив, що біля порота стоїть ще трьох поліціянтів, і всі з грубими палицями в руках. І тоді впало мені до голови, що то за мара, що поліція така озброєна та має з собою ще такі грубі буки. Але в тій хвилі прискочив до мене один із поліціянтів і почав кричати: «Кріль, ніц не мув, тільки давай амуніціє». На це я відповідаю, що я ніякої амуніції не маю. Та в тій хвилі всі три поліціянти почали мене бити з цілої сили грубими буками куди попало, я в тім страшнім болю думаю собі, що може вратую себе; як буду кричати, щоб почув хтось із сусідів, а як сусіди позбігаються, то поліціянти дадуть спокій. Але це нічого не помогло. Били мене далі Тоді один із них каже до мене: «давай Сурми». Я знова відповідаю, що я Сурми в житті не бачив. Тоді знова всі три поліціянти почали мене бити палицями так, що я впав на землю майже голий, бо сорочка на плечах уже цілком подерлася. І чую в тім страшнім болю, що кричить поліціянт: вставай! Але я вже сили не маю, щоб встати.

Моя жінка зі страху сама не знає що й робити, але приступила до мене та хоче мене підвести зі землі, але в тій хвилі посипалися на її плечі вдари буками. Один із поліціянтів підвів мене з землі та й каже до мене: слухай, давай Сурми і амуніціє, бо умжеш, і вшистко зостанє збуяіоне! Тоді я сказав, що нічого не маю, а ви шукайте, де хочете. Тоді знов почали мене бити буками, а один ударив мене кілька разів грубою палицею по голові так, що ціле лице та груди залляла кров. Я почув у грудях страшний біль, і почало мені робитися слабо, так наче на сон абіратися. Мене палила сильне спрага, тому я попросив води. Моя жінка подала води мені, і тоді стало мені трохи лекше. Тоді чую голос якогось поліціянта, кличе через вікно на двір: «ходяь гутай, ходзь, нє буй се, он юж не уцєкнє». Тоді прийшло до хати ще чотирьох поліціянтів,

а однії із лих почав mviii- парії ! бити колм'юш. Другий in тих иоліцілнтін запитав мене, хто л е. Я «иаааїв, що ук.[*ішець, а тоді всі поліціянти почали мене оиТи, і я знова впав на землю: На^земді конали міно ногами та штовхали кюлі>бамн, а також били палицями. Я стратив лрнтом'нісі'ь, тільки чув немов крізь сон, як кричала моя жінка, яку також били. Один поліціянт взяїв мою жінку і кинув її на постіль,, а голову накрив периною, щоб жінка не бачила та не чула як мене катують. А коли жінка зірвалася постелі, то тоді один поліціянт почав її бнтн палицею по голові та по лиці. Ало жінка таки помогла мені підвестися з землі. ІІоліціянти почали до мене кричати: «то ти українєц, ти на польскей земі хцеш будоваць Україне», і знов били мене палицями по плечах.

В другій хаті через сіні чути було страшний крик, бо там замкнули поліціянти мою 70-літню маму та троє малих наших дітей.

Далі зажадала від мене поліція, щоб я видав кнпжки з читальні «Просвіти». Я відкрив шафу та почав викладати усі книжки на стіл. В шафі були також мої власні іслижкн з mqi'm підписом, які я привіз із Канади. Тепер почалася ревізія по цілій хаті. Один перевертав скриню, другий товчеться по стриху на хаті, третій у сінях, а решта у другій хаті, де були діти й моя мама. Я знав, що в мене не знайдуть нічого небезпечного для польської держави. Але на велику радість поліціянтів приносить один із них бляшану скринечку та, показуючи решті поліціянтів, каже: «відзіш цо он ма, то «ст прох» На те, сказала моя жінка, що то не є ніякий порох, але насіння з капусти. Тоді той поліціянт, що знайшов такий «порох», кинув ту скриньку моїй жінці у голову. Трохи згодом сказав поліціянт до моєї жінки: «подай єще раз мне те екшинки», а тоді удруге кинув моїй жінці ту скриньку в лице.

Ті поліціянти, що переглядали книжки, знайшли один часопис, де були поміщені фотографії наших' послів, і тоді почали мене знова бити .по плечах палицями. Як переглядали книжки, то ті шижки дерли та кидали ними в голову мені та моїй жінці.

Опісля один поліціянт приступив до моєї жінки, та приказав їй, щоб вона приступила до мене та била мене в лице. Коли ж жінка того не хотіла робити, то почали поліціянти бити мою жінку по плечах буками, а жінка під побоями поліції почала мене і справді бити по лиці, при чім поліціянти говорили до мене: «а она за цо це біє, оддай ■fili», і знова били мене буками по плечах та зневолювали мене бити мою жінку в лице. Я підніс руку та мусів був ударити легко мою жінку в лице.

Инші поліціянти, що переводили ревізію, знайшли портрет Шевченка, а відтак ириложили його моїй жінці до уст та говорили': «поцалуй ґо в сраки». Казали також при тім співати: «нєх жиє иольска, україенє насерматри». І ми мусіли то сповняти, бо нас знова били. При ревізії понищили та подерли цілковито всі мої фотоґрафії, що їх .а -привіз із Канади, на яких був я, моя жінка, наші діти, мої брати та рідня. Моя жінка почала просити, щоб не нищили фотографій, поліція фотоґрафії подерла, а жінці сказали: «нех ці шляк трафі». Инші поліціянти дерли книжки та вое те скидали на купу.

Після того сказали мені, щоби я збірався, бо піду з ними. Я почав одягатися, при чім помагала мені моя жінка, бо я сам не мав сили одягнутися. Тоді поліціянти порадившися сказали, щоб я лишався в хаті, а самі відійшли. По відході поліції пішов я до другої хати, де були мої діти та мама. Діти почали мене цілувати по руках та тішитися, що мене побачили. Я в хаті скинув кожуха, і тепер побачили мене мої діти та мама напівголого, бо сорочка була на мені цілком подерта, а тіло моє виглядало так, якби булю в сукно одягнене. Цілі плечі та руки були сині та чорпі. А мама та діти як побачили мене такого скатованого, то відвернулися від мене, бо не могли на те дивитися. Зараз надійшла моя жінка і отягнула з мене решту сорочки, що була скрівав-лена, а відтак одягнула мене в чисту та цілу сорочку, забрала мене та поклала до постелі. Рано був я такий слабий, що не міт, лежачи в постелі, сам навіть поворухнутися. Я казав прикликати священика, щоб висповідатися, бо ані я оам, ані ніхто з моєї рідні •не думали, шо я буду жити. Так перележав я три дні, а щойно четвертого дня почав я підводитися на постелі з великою иамагор й болем. Я перележав в постелі два тижні, а щойно третього тижня пішов я до лікаря в Тернополі — Д-ра Івана Яворського, який мене оглянув та ствердив ще сильні знаки від иобоїв.

Тоді, як поліція била мене в моїй хаті та переводила ревізію, то знищила моїх власних книжок на квоту ЗО дол. ам., фотографій на 38 дол.^ам., поломили два ліжка вартістю -10 дол. ам., подерли иодушкп вартістю 10 дол. ам.'та вкрали годинника, за якого я заплатив 18 дол. ам.. кобільшаюче скло вартістю з дол. ам., та золоте перо до писання вартістю 5 дол. ам. Читальняних книжок знищила поліція на квоту 45 дол. ам.

Поліція знищила під час експедиції цілковито нашу кооперативу «Віра». Всі товари, які тільки були в кооперативному склепі, понищили, поскидали всуміш на землю, а відтак ті всітовари полляли нафтою так, що вони стали зовсім до невжитку.

Крім мене та моєї жінки, побила поліція тяжко Івана Шуґана, кооператора, заарештувала його без ніякої причини та відправила до Тернополя. Тут просидів він мі.

•сядь у судових арештах, звідки випущено його не переводячи ніякої розправи. Так само побила поліція тяжко Панька Піуґана, студента університету, якого також заарештували; він посидів більше, як місяць, у тернопільській тюрмі. Побили ще тяжко Миколу Гураля, який сидів два тижні в арешті в Тернополі. Крім того,, побила поліція ще Василя Гудза та Михайла Поворозника та багато ще инших людей.

7.

Гаг коло Львова.

Мене забрали мити вози, що ними приїхав 14. полк на реквізиції до Гаїв. Приходять до мене жовнірі й питають, чи я не Петро Вовк. Коли я заявив, що так, то зараз мене запровадили до стайні Андрія Мельника, а зі стайні по-одному виводили бити. Коли мене покликали, то питали про машиновий кріс, а також про -те, хто підпалив стирти в кольонії. Коли я заявив, що мені про це невідомо, клали мене на лавку тричі, дали мені оволо 90 буків. По бійці ще казали «бєґєм» через брамку, де ще додавали палицями, опісля мене замкнули до шпихліра, перетримали там до вечера, а ввечері випускали знова через такий шпалір крізь палиці.

Петро Вовк.

16. вересня 1930. р. заїхали до нас улани 14. полку. Мене заарештовано і відставлено до стайні Андрія Мельника в Гаях. Опісля покликали мене до стодоли до протоколу, де мене питали про машиновий кріс. У стодолі були Старшини й підстаршини. Коли я заявив, що про машиновий кріс я нічого не знаю, поклали мене на лавку, 2-х жовнірів тримало за ноги, 1 голову тиснув у долину, і там мені дано около 30 буків; потім підвели мене і сказали, коли я не знаю, то вони мені скажуть, що у висушеній студні е той машиновий кріс. Потім мене знова бито. Скільки дістав я вдруге, не знаю, бо стратив притомність. Опісля били втрете, а що я почав дуже кричати, то насипали мені повний рот вівса, 9 разів клали мене на лавку до екзекуції, і коли я зімлів і впав, то мене 'все ще копано ногами, штуркали бияками й питали з якої організації я беру гроші.

Іван Явний.

8.

Підберізці, повіт Львів.

Скадрона 14. полку уланів прибула до села 16. вересня ц. р. в 10. год. рано. Зажадали від війта 8.000 кґ. вівса і 3 годованих венрів. Покватирувавши коней по стодолах, вояки заявили, що мають наказ стелити не солому, а овес. Громада дала коло 6.000 кґ. вівса і вепри. Від кооперативи забрали 50 кґ. рия?у і 40 50. кґ. цукру, 1 vf. чаю — на це дали квіт із підписом «Поляк». Пішли до справника (мене), зробили ревізію, відпровадили до кооперативи і, запитавши його, чия то земля, та не чекаючи відіговіди, почали бити. Ударили підпоручник і сержант 10 разів у твар. Крамаря зі склепу викинули. Потім запитали, де .портрет Пілсудского, Мосьціцкого і «ґодло» і почали знова бити. Подрапали ніс, бо заткали уста, щоб не кричав. Сказали познімати портрети українських діячів. «Вїзд Хмельницького» розбили. Зажадали, щоб за 2. години були польські портрети, инакпіе бо буде знищена кооперативі.

Стефан Москва.

9.

Журів, повіт Рогатин.

У Підмихайлівці, Журові, Васючині і в Григорові, повіт Рогатин, державна поліція знищила цілком кооперативи, читальні, молочарні й каси Райфазенки. Приміром: у Підмихайлівці зірвали підлоги, суфіт, а кооперативні товари вимішали та обілляли нафгою. В Журові знищили цілком молочарню, і шкода виносить понад 1500 зл. п. При ревізії у от. Давидяка поламано крісла, фотелі, порозрізувано подушки, зі стодоли повигадувано збіжжя, одним словом доконано цілковитої руїни господарства. Подібне мало місце в п. Беркія, в якого ревізія була двічі. Найхарактерніще виглядала ревізія в молочарні, де побито всі штатні предмети, забрано квас сірчаний, оливу й ріжні хемікалії, потрібні для виробу масла, бо, мовляв, небезпечні. При цьому побито молочаря п. Якова Василя і помічницю дівчину Настю Бобик. Крім подібних численних ревізій у згаданих селах побито багато людей, між иншими в Журові Кирила Беркія, Богдана Беркія, Петра Данилова й Тараса Ярошака.

Зразком, як били людей, може послужити такий факт: Василя ВакоВа звязалп ланцями, руки дали попід коліна, накрили голову коцом і перевертаючи били ланцю-хами по стопах. Це повторювалося кілька разів, і вийшов він з того покервавлений і ледви живий. Тепер лежить він важко хорий, і мала надія утримати його при житті.

Іван Беркій.

Вишнівчик, пов. Підгайці.

Я в жінкою греко-кат. священика, маю середню освіту з Гімназіальною мату рою, маю 8 дітей. У вересні 1930. р. я мусіла піддатись операції, по якій у гарячц: лежала в ліжку. В тім стані застав мене злощасний день 25. вересня 1930. p., колі коло 10 години перед полуднем зявилася у нас карна експедиція польської держави поліції. На самім вступі відкомендерував прибувший з нею старшина, що його титулували майором, 4 поліцаїв до нас, на приходство. Поведінка тих осібняків, узброєниз у палки, була скрайньо груба і нечемна. Двох із них із криком і лайкою розпочали ревізію в одній кімнаті, других двох лишилося в тій кімнаті, де я лежала, переводити ревізію, причім обкидували мене і присутніх дітей ординарними словами. Один з них звернувся до моєї 16-літньої доньки Лідії, учениці VI. кл. Гімн, із запитом, чи вона є українка; а діставши нритакливу відповідь, попав у фурію, викрикуючи, що українці дістають тепер по... По переведенню ревізії, яка. не дала пожаданого для них висліду, зібралися всі 4 сторожі публичного порядку і по хвилевій нараді в сінях, увійшли до моєї кімнати, щоби перевести кінцевий акт своєї чинности. Щоби мати вільну руку, вказали мому мужові палкою, щоби разом' з дітьми удався до сусідаьої кімнати, замкнули двері, а для більшої певности, поставили одного зі своєї компанії на сторожі. Потім один з поліцаїв зняїв зі стіни портрет Шевченка і поставив на столі. Нагло витягнув баґнет наді мною, по чім розлючений добув багнетом портрет з рам і, держачи в одній руці портрет, а в другій багнет почав кричати «kto to jest?», «to wasz Bóg?» і т. и. Відтак подер портрет на кусні, вхопив рами і вдарив мене кантом по голові. З обурення, переляку і болю мене хвилево опустила,притомність, до якої прийшла на підлозі, на яку мене стягнено, під ударами палок, які сипались немилосердно на ціле тіло від двох поліцаїв. Побої устали тоді, коли муж, почували в другій кімнаті, що діється, намагався висадити двері до моєї кімнати, які підпер плечима поліцай. Коли вдероя і станув в моїй обороні, один з поліцаїв вимахуючи багнетом кричав: «psiakrew, stul pysk, bo ci wszystkie^2 kiszki wypuszczę». За хвилю дався чути крик у сінях, де знова инший поліцай побивав доньку Лідію і другу 9-літию Марусю. По тих побоях, зачалося нищення всього, що було в моїй кімнаті, кухні і спіжарні; і так розгромлював поліцай кольбою всі вікна з рамами, піч, шафу, крісла і инше, а в спіжарні, попоровши міхи, зсипали на купу муку, крупи, сімя, мак, грио, піря і прядиво, щоби все зробити неужиточнйм. Найменший з наших дітей 7-літній хлопчик утік без памяти далеко за село в поле і доперва ніч привела його до дому. Коли я побита лежала напів мертва, то і тоді мої гнобителі не найшли настільки людяности, щоби мене лишити в спокою, а до пізньої ночі кілька разів- находили наш дім," глумилися над нами, погрожуючи, що мене доправлять. Коло півночі два рази приходив післанець з громади, щоби приготовити підводу для поліції на годину Уі 3 в ночі. В голоді, холоді і най-бшцім розстрою, сподіючись кожної хвилі поновних мук, перевели ми ту памятну ніч. В наслідок побоїв .дочка наша Лідія дістала розстрій нервів, а я досі терплю на біль костей і на атаки серця.

Марія Чолієва, голова кружка кСоюза Українок» у Вишнівчику.

Судові документи про польську „пацифікацію" у Східній Галичині.*)

і.

До Суду повітового в Городенці.

«Народний Дім», кооперація, зареєстрована з відповідальною порукою в Городенці, до рук директора д-ра Теофіля Окуневського, адвоката в Городенці, проти незнаних виновників.

Внесенне на обезпечення доказів в ціли усталення виооти шкоди, заподіяної Народному Домови в Городенці через незнаних виновників 6. жовтня 1930.

Світлий Суде!

Дня 6. жовтня 1930 біля 8. години рано увійшли на подвірє «Народного' Дому» в Городенці біля 50 узброєних людий і почали виломлювати в оалі «Народного Дому», в льокалю «Бесіди» і в «Міщанській Родині» вікна, двері a футринами і підлогу.

Над ґанком так званої «салі театральної» зірвали бляшаний дах, знищили в ній цілковито сцену t вирвали куртину.

До тої «роботи» зголювали людий з дороги палками і нагайками.

Імен і прізвищ тих осіб, котрі заподіяли ті шкоди, не може докладно Народний Дім подати, бо були це люди чужі.

Будівля «Народного Дому» не може в такім стані,' в якім тепер находиться, на-довше полишитись, бо через затікаючий дах грозить заваленнє стелі і мурів, а через отверті вікна може, хто хоче, влізти та знаходячийся там позіставппгй ще матеріял розібрати.

Супроти такого стану річей просить Управа «Народного Дому» в Городенці в ціли обезпечення доказів на підставі §§ 384, 385 проц цив.:" 1) о льокальну судову візію.

Народний Дім — Кооперативе в Городенці, знищені 6. X. 1930. р.

ушкодженого будинку «Народного Дому» і його ннутріпшого урядження; 2) о отаксо-ваннє тих шкід; 3) о переслуханнє свідків.

Яко знатоків пропонує Управа «Народного Дому» (тут слідують імена знатоків, а потім підписи Управи).

2.

На це поданне дістала Управа Народного Дому слідуючу (з дня 11. жовтня 1930) ухвалу.

Внесеннє «Народного Дому», зареестр. кооперативи з обмеженою порукою, до рук директора д-ра Теофіля Окуневськюто, адвоката в Городенці, проти незнаних виконавців на обезпеченнє докаяів шкоди, заподіяної в будівлі «Нар. Дому» в Городенці через незнаних виновників дня 6. жовтня 1930, відкидається, бо воно,має виразно знамя політичної демонстрації проти урядів адміністраційно-поліційних, котрі при переведенню иоліційно-карних доходжень в ціли викриття справників сабстажових замахів, прояв-ляючихся в формі масових підпалів чужого майна у Східній Малюполмці, а також і в повіті городенськім — зарядили на день 6. жовтня 1930. р. між іншим ревізію в льо-калю «Народного Дому» в Городенці, яко підозрілого, котру через органи Державної По> ліції перевели, що є Управі «Народного Дому» в Городенці докладно відомим, бо та обставина є ноторичною.

Твврдженнє отже Управи «Народного Дому», немовби то в критичнім дай увійшло, біля 50 увброених, незнаних людий до льокалю «Народного Дому» і знищили в тім льо-калю вікна, двері, підлоги і дах — в свідомо неправдиві і носять характер свідомої політичної демонстрації проти властей, котрі розпорядили і перевели цю ревізію.

З повище наведених причин внесенне «Народного Дому» яко недопускаеме — відкидається.

Видра, (начальник Суду пов.).

3.

Відклик «Народного Дому», кооп. з обм. nop. в Городенці, проти ухвали повітового Суду в Городенці з дня 11. жовтня 1930, котрою відкинено просьбу «Народного Дому» в Городенці о обеапеченне доказів в ціли усталення і оцінення шкоди, заподіяної в будинку «Н; Дому» в Городенці через невідомих винуватців дня 6. жовтня 1930. р. до Суду Окружного в Коломиї:

Високий Суде!

Суд І-ший відкинув просьбу о усталеннє шкоди з одинокого мотиву, що просьба та носить явне знамя політичної демонстрації проти адміністраційно-поліційних властей, котрі, переводили дня 6. жовтня 1930. р. в «Народнім Домі» в Городенці ревізію, ректе (властиво) репресію.

Мотив цей стоїть в разячій сулеречности з основними законами конституції, а передовсім з постановою арт. 98, котра каже: «жадел закон не може замикати горожа-нинови польської держави судової дороги для доходження своєї кривди і втрати».

В данім випадку суд Тороденський замикає ту дорогу і не позволяє під претек-стом, що це тільки демонстрація проти адміністраційно-поліційних властей — доходити своїх прав.

Артикул 121 основних законів каже, що кождий горожанин має право доходити шкоди, яку йому заподіяли органи державної властк через діяльність урядову, незгідну з правом, або з обовязками служби.

Значиться, закон конституційний допускав можливість незгідного з законом по-ступовання власти адміністраційної і він не уважає доходження свого права відшко-довання за якусь недопускаєму демонстрацію.

Сам п. міністер Складковскі заповів тепер і в півурядових орійнах і митрополи-тови Шептицьвому, що шкоди, які власть поліційна при своїх репресійних актах — бо цеж не була ревізія, але репресія — будуть пошкодованим винагороджені, а тимча-сом Суд Городенський відмовляє сконстатовання шкоди.

Суд І-ший мотивує відмову просьби о скшогатованнє шкоди саботажами (Рнашім крйю.

Алеж ніхто не доказав, щоби Управа або члени «Народного Дому» занималися саботажами і підпалами і щоби ті установи, котрі мають приміщенню в «Народнім Домі», як «Народна Торговля», Книгарня, «Повітова Каса» і «Бесіда» мали якусь звязь з саботажами.

Що сама поліція не уважала своєї чинности за ревізію — свідчить факт, що проти постанови артикулу 149 процедури карної нікого з Управи «Народного Дому» не заві-домила про ціль ревізії, нікого не взивала до присутности при ній а приступила відразу до виривання вікон, дверей і т. ин.

Якжеж можна було карати невинну інституцію тому, що хтось інший допустився десь злочину?!

Така «кругова відповідальність» громад або цілих націй практикувалась в Росії, але ніколи в Середній Европі і введеннє її в нашім краю булоби знаменем цофоння культури нашої до Азії.

В тім олучаю зрештою не розходиться о признаннє або не признаннє відшкодо-вання — бо це буде рішати суд інший, і наразі є байдужним, хто зробив шкоду, .і тому повинен був суддя І-ший допустити по думці, рішень Найвищого Трибуналу — обез-печення доказів.

Суддя І-ший закидує при кінци не без певного роздражнення Управі «Народного Дому», що вона говорить неправду, шо біля 50 узбростих людий увійшло на подвіря «Народного Дому» і наробили шкоди, бо прецінь це була річ ноторйчна, що то органи поліції переводили ревізію!

Чи так переводиться ревізію, як тут фотографія «'Народного Дому» після гостини поліції дня 6. жовтня ц. р. показує — оцінити може спокійніший суддя апеляційний, а суддя І-ший навіть помилився, вмовляючи в Управу «Народного Дому», немовби вона знала тих 50 людий, котрі їй шкоди наробили.

Супроти постанови артикулу 121 (при кінци) конституції, що держава в Польщі за незаконні вчинки своєї поліції ще не відповідає — приневолена є Управа «Народного Дому» домагатися відшкодований від поодиноких поліціянтів і тих. що їх вислали.

Товариство «Міщанська Родина» в Городенці, 6/Х. 1930. р.

Треба отже знати доконче імена і назвиска членів поліції, але передовсім усталити ви-ооту шкоди.

Отже закид свідомої демонстрації політичної є хибний і неслушний.

Супроти того вносить Управа «Народного Дому» в Городенці на ухилеяне повищої ухвали і допущенне переведення сконстатовання шкоди та оціненне її.

За Управу Народного Дому в Городенці:

Д-р Т. Окуневський і гов.

4.

Представники культурних і освітних установ Гроденського повіту внесли до окружного суду в Коломиї подане тут понише донесення проти Йосифа Збоженя, коменданта поліції в Отанислалові.

Високий Суде![3])

Дня 2 жовтня м. р. заявився в селі Серафинцях під проводом бувшого повітового коменданта державної поліції п. Йосифа Збоженя відділ на вид держав, поліції з ну-мерами і без нумерів на шапках, узброеної крім звиклої зброї ще в палиці, а між тими поліціянтами ще кількох граничних стражників скарбових.

Той відділ поліції ЗО—40 осіб відійшов наперед до будинку читальняного в Серафинцях при головній дорозі на так зв. Вовнесенськім куті, позганяв перехожих людей з дороги і приказав тим послідним в читальні виривати підлогу, вікна з футринами, двері з одвірками, сцену, ґалєрію, куртину, в кількох місцях червпяний да*. поломив в салі лавки (бо в читальии містилася також одна кляса народньої школи) і те саме зробив з кооперативові котра находиться в будинку читальні Просвіти, повикидавши товари в фосу.

Доказ: візія льокальна і свідки: Никола Дейчук с. Івана, Теодор Бурнадз, Михайло Аліман, Теодор Курганевич, Іван Бабій о. Василя, Боюк Іван с. Олекси з Серафинець.

Шкоди у самім будинку виносять 6.585 зол.

Відтак поділившись на дві части пішш оден відділ поліції на обійстя найсві-доміщого господаря в Серафшгцях Николая Шлемкевича, котрого сини покінчили за границею університетські студії, побив його палицею, так само поломив двері, вікна з одвірками, повисипав збіжжя з мішків, змішав з сонічником і сімям, пороздирав подушки, повисипував піря, поломив меблі в хаті, насипав сміття до меду і квасного соку з мармоляди, порозкидав стирти зі збіжжам ще не молоченим, розшив стодолу і порубав образи. Шкоди на цім господарстві заподіяні виносять 850 зол.

Доказ: Николай Шлемкевич, господар в Серафинцях.

Таку саму чинність перевів другий відділ поліції в хаті Василини Гуцуляк, де поліція побоями присилувала синів Василя і Івана Гуцуляків відривати футрини від вікон, дверей та дошки, котрими хата була зашальована. Зігнані з вулиці люде мусіли також нищити сокирами ґанок, курник, кошницю, валити печі, ломити, спричинивши шкоду на 300 золотих. Так само в хаті сусіди Івана Алімана, Івана Мулярчика, сина Юрія, Михайла Алімана та Теодора Бурнадза, у которого пропало при тім готівкою 140 зол., в річах 815 золотих. у

Доказ: Ов. Іван Білоголовка с. Юрія, Михайло Білоголовка і Михайло Боюк с. Василя в Серафинцях.

Характеристичне іще, що поліція казала власничці дому Василині Гуцуляк перебілити хату на червоно білу краску, бо хата була помальована на синьо-жовто.

Доказ: Св. Василь Гуцуляк і Василина Гуцуляк в Серафинцях.

Замітає ще, що коли люде, котрим поліція казала відривати одвірки або підлога — це хотіли робити осторожно, щоб не псувати дощок, то поліція била їх за те, кажучи ломати, колоти та розривати дошки.

Доказ: Свідок Василь Білоголовка с. Теодора і Марія Бабан с. Теодора в Серафинцях.

Третий відділ поліції зложений з 15 людей пішов на т. зв. Николинський кут в Серафинцях і перевів таку саму роботу в читальни Просвіта і в кооперативі звідки повикидав усі товари, поломив двері і вікна, сцену, підлогу, лавки, бібліотеку і т. д. через що спричинив шкоду на 4.094 зол. — як то свідчить протокол списаний в Серафинцях під І.

Доказ: візія льокальна, свідки Никола Лучицький, Теодор Гуцуляк, Теодор Лужицький, Василь Бабій, Янко Петришин, Никола Бережанський, Михайло Яшан, син Івана і дальші свідки списані в протоколі з дня 21 падолиста, 1930 р. під І.

Спровадженого до цеї ревізії голову читальні Просвіти Николая Лучицького, стрі-тила поліція словами: «Ти гайдамако, ти хцеш стонд фронт України будоваць — я ці дам Українен!» — розібрали його до нага, лиш штани на нім лишили. Знято з читальні синьо-жовту вивіску з написом Читальні Просвіти а виписано мазею «ул. Пілсудзкеґо». Ця напись стоїть до тепер. Відтак удався відділ поліції до найідейніщих і найсеідо-міщих у цім куті селян як.до умершого тепер аґента «Дністра» Георгія Бачинського, так само у хаті Михайла Яківчика, де поліція силувалась висипати до скрині з бібліотекою сина, професора ґімназіяльного Онуфрія Яківчика, вартуючу кілька тисяч золотих, бочку з огірками, та стара мати ледви оборонила, вилляли за то воду па підлогу і вкинули в то одіж. В хаті Николая Кабана шукали нібито за якимсь бльочком, відтак оден поліціянт десь пішов і приніс в руках бльочок, а коли жінка спитала, де вони його найшли, нічого не відповідали, зробили діру в дасі, вибили рушницями шиби, перемішали збіжжя, на то висипали бочку з квашеними огірками, посипали то цвяхами а олій вилляли в піря. Притім пропав вексель з підписом Николая ІНемкевича Михайла і Василя Яківчика.

Доказ: Свідок Василь Білоголовка Теодора і Марія Кабан Теодора в Седафинцях.

Шкода виносить 250 зол. Шкоди в такий самий спосіб доконані на господарстві Василя Курганешича заподаиі на осібній картці У висоті 1211 зол. 80 гр.

Того самого дня 2. жовтня, 1930. г. з полудня зявився відділ тоїж поліції державної в дорозі з Серафинець до сусідного Огрільча, знищив так само читальню в Огрільчи, вікна, двері, підлоги, столи, шафи, бібліотеку, з портрети, сцену, чим спричинили шкоду у висоті 2.228 зол.

Доказ: свідок Ілько Папушак, Іван Каглясчук, Василь Дудла, Федір Рудик зі Огрільча. Шкоду оцінили заприсяжені таксатори Ілько Іванчук, Леся і Іван Проців зі Стрільча.

В домі місцевого пароха, декана о. Андрія Огрільчика, ревідували подушки, іго-висипували піря, пороли футро і шапку і вмавляли в сина о. декана студента університету, що у него найшли якийсь бльочок з написом Ф. Б., когоporo ні декан ні сші ніколи не мали.

Доказ: о. Отрільчик і син йото Остап Стрільчик в Огрільчу.

В хаті Федора Рудика в Стрільчу дав знак до бешкету тайиий агент, стукнувши .мискою до стола; тоді кинулась поліція і зігнані з дороги люде до ломання вікон і дверий до розшивання хати і стодоли. Коли Рудик відозвався до знакомого йому посте-рункового Яковяка, щоб пощадили його, то той дшв відповідь: «я тут не комендантом, комендантом тут п. Збожень». інтелігентного секретаря гр. Рудика побито в лице, а відтак казано цілувати приклад від рушниці.

Доказ: Св. секретар Рудик, Іван Маріяш, Павло Миронюк і Іван Гринюк зі Стрільча.

В читальни знищено сцену, куртину, кооперативу з товарами склепаря Василя

Серафинці, кут НиколинськиІІ. Читальня «Просвіти» (нут|ю), знищена 2. X. 1930.

Дудлева побили, на товари склепові нафту полляли. Портрет ПІевченкч і дир. Білін-кевича знищено. У Івана Маріяша, коли жінка місила хліб, висипали муку на землю, на верх муки висипали пачку- кави, пуделко з перцем, висипали відтак огірки і перемішали з пірям з подушок. Шукали за якимсь бльочком, котрого гооподар не мав в руках, але поліціянт показав йому в кулаці своїм.

Доказ: свідок Іван Маріяш зі Отрільча.

Справившись дня 2 жовтня 1930 в той спосіб з читальнями і їх сільськими провідниками в Серафинцях і в Стрільчу удалися поліціянти до Вербівців, Вікна, а відтак до Тишковець. У Вербівцях зявилися дня 3 жовтня 1930. р. рано розділилися на кілька частий, оден відділ зявився перед новим будинком читальні і кооперативи, по дорозі половив людей і заганяв їх палицями до читальні кооперативи «до роботи». Тут повиривали вікна, двері, підлоги, повалили комиіиі у кооперативі, де було -зібране збіжжа для погорільців (бо тут у селі -згоріло перед тим ЗО селян), .розрізали міхи, між тим 0—7 корців власність Тимка Ііавлюка, висипали все на -землю, помішали ногами яйця, фарби, вилляли на то нафту, спричинивши через те в самій- кооперативі шкоди на 3.000 зол. По селі чути лишь було гупання сокир в будинку читальні і плач жінок. «Дзєльнє працуйон» говорили між собою поліціянти.

Доказ: Свідки Никола Євчук, Никола Ярема, Федір Ярема, Іван Головінський с. Василя, Михайло Фущ с. Василя, Федір Отефанюк с. Гната, Юрко Коропчук с. Ілька, Михайло Коркоза с. Івана, Петро Малярчук с. Николи з Вербовець.

У кооперативі побили 1300 штук яєць, поскидали в то товари, забрали лямпки електричні, батерії, цукорки, чеколяду, пасту (свідок Петро Малярчук, дальше Федір

Ярема, Василь Семенчук, Іван Семенчук, Федір Семенчук). Шкоди виносить в коопе ратиші 2.800 зол., в урядженню 400 зол., в готівці 54 зол. і в яйцях 182 зол. В хаті учителя Маланюка зявилися 4 поліціянти, один граничний стражник г один тайний аґент. Тут перевели 'Ьсббисту ревізію, подерли одіж, котра вже тепер не до ужитку, а ставши перед шафою з діючою білизною крикнув один поліціянт на голос, до другого: «патш сен як скурви син доробіл сен за польскє пенендзи!» подер діточу білизну, стражник граничний подер відтак постіль, ковдру, повипускали піря з подушок. (Ну-мери з шапок поліціянтів були підчас це! ревізії познимані). Коли поліція взяла учителя Маланюка на стрих, другий поліціянт найшов нібито в хаті якийсь бльочок з буквами Ф. Б., котрого рішучо перед тим в хаті учителя не 5уло.

Доказ: свідок Михайло Маланяк у Вербівцях.

На 73-літній мамі, жені учителя Францішці Молодій подер поліціянт кожушок, а коли стара жінка просилася, щоб дали її можність 'Побути в тім кожушку через зиму, то поліціянт з криком «мільч бабо», ставив її на порозі, та вдарив кольбою до груди.

Доказ: св. Францішка Молодій у учителя Маланюка, Ілько Середа, Никола Фуць, Никола Євчук, Огефая Перегінчук, Михайло Юрчак, Никола Бойко, Лесь Марчук і Михайло Павлюк в Вербівцях.

У подібний спосіб знищили Максима Остафійчука, казали йому плювати на тризуб, та сильно побили.

Доказ: свідок Максим Остафійчук з Вербівця.

В читальки 'Просвіти в Вербівцях знищено 6 вікон по 50 зол. т. е. на 300 зол.., 4 дверий по 100 зол, т. е. на 400 зол., залізну пічі варгости 85 зол., 2 лямпи, два образи вартости 50 зол., сцену варгости 500 зол.,'куртину варгости 50 зол., шафу варгости 50 зол., комінок вартости 50, зол., шильд на читальни вартости 200 зол. Разом на 2.312 зол. В Ілька Середа ушкоджено 5 вікон вартости 100 зол., 2 дверий вартости 50 зол., підлогу вартости 200 зол, начиння кухонне вартости 50 зол., образи вартости іоо зол., 2 зеркала вартости 20 зол., піря вартости 50 зол., пшеницю в снопах вартостю 50 зол., пшеницю в зерні розсипали вартостю 50 зол., стодолу розшили, шкода на 50 зол.

На.нічліг удалися відділи пацифікаційної поліції до Вікна, де завдяки приняттю, у читальни, не зроблено шкоди в самім будинку читальні і кооперативи. За то відшкодувалася поліція на господарстві Івана Кобиляяського с. Гриця, за те, що постерун-кови в Вікні донесено, що незадовго перед тим на весіллю у него устроено приватну збірку на. інвалідів. За те розшила поліція хату і стодолу, вирвала з засад 3 вікна перемішала сонічник, сімя і фасолю, порозкидала дівочу святочну білизну і одежу, змарнували жито, порозвязували снопи з тютюном, чим спричинили шкоду на 800 зол.

Доказ: свідок Дмитро Березовський, Іван Потреда, Іван Березовський, котрого змушено до розшивання хати і стодоли.

Відтак ушкодили господарство Федора Книщука, котрий за аранжував був ту складку на інвалідів в Кобиляиського, де рівнож порозшивали будинки і знищили через перемішання збіжжя, спричинивши шкоди на 100 зол. На одіж, а особливо на кожухи вилляли квашені огірки.

Доказ: свідок Федор Книшук і Микола Мідак з Вікна.

В Ілька Давимука порозрізували міхи, порозсипали пшеницю, розшили стодолу, а самого господаря і жінку побили. Шкода виносить 200 зол. В Михайла Жука попо,-роли подушки, побили жінку. В Юзя Семенюка, зовсім бідного чоловіка, за те, що цікавився виборами, розшили хату, побили його та арештували. В Федора Гевюка повибирали з хати вікна з фаціятами, через ш,о спричинили шкоду на 800 зол.

Дня 4 ясовтня, 1930 р. пішла пацифікаційна поліція до Тишковець, де свідоме поступове село побудувало собі на 4 кутах 4 читальні Просвіти; у всіх 4-ох читальнях, не питаючи ані за головою, ані за господарем читальні, знищили в читальні 1-ій: стелю, куліси, з вікна, 2 дверий, сцену, підлогу, куртину, шалюнок, 4 образи, 10 крісел, кухню, одну кухню спіжеву, 1 лямпу, 8 малих лямп, 1 ведро, мапу Польщі, 185 томів бібліотеки, 12 дахівок, 2 шільди, 1 двері від вихода, 2 шуфляда від столика і лавки, чим спричинили шкоду на 1.880 зол., що посвідчать таксатори і свідки Гр. Заячків-ський, Іван Дідич, Федір Гафтуняк, Петро Петруняк і Дмитро Тришкалюк з Тишковець. У цій першій читальни оден поліціянт посміхаючись з козацьких строїв, знайдених в Гардеробі, убрав оден такий стрій на себе, а відтак з другим поліціянтом роздерли йото на половині. В другій читальни (голова Михайло Григорчук) знищено 2 дверий, 4 вікна, стелю, два образи Шевченка і Франка, шафу від бібліотеки, рури від печі, куртину, сцену з 2.-ма Гардеробами, 7 лямп, 4 довгі лавки, перуки, театральні прибори, подушку від печатки, зелений папір, чорнило, чим спричинили шкоду на 1260 зол 75 гр., що отаксували Михайло Скіцько, Василь Мисик, Дмитро Паращук, Михайло Лащак, Петро Берник і Василь Петльоха, а посвідчить Іван Дідич всі з Тишковець. В третій читальни (голова Василь Глуханик Семена) знищено шафу, столик, куліси.

6 вікон, 2 дверий, сцену, підлогу, куртину, шалюнок, 4 образи, 5 крісел, частину стелі (74 дошки), перегородку, вартости оціненої на 782 зол. Доказ: Василь Глуханюк, Михайло Дзьомбак, Петро Тришкалюк, Михайло Грималюк, Іван Окіцько, Стефан Лемко, Михайло Окіцько і Гнат Бандурка, с. Дмитра госп. в Тишківцях. Свідки ці потвердять, що поліція, зробивши шкоду у сусіда Семена Глуханюка на 882 зол., перемішала тут одежу і білля, висипала на те все 2 міхи сонічника і міх проса, і міх грісу і сімя фа-солі, позакидала те все заліззям і вилляла цебер з водою, а книги кооперативні при цій читальні кинули до керниці. В четвертій читальни (голова Василь Рощук) знищили 4 вікна з футринами, двері, суфіт, ґанок, столик, усе вартости 90 зол. Доказ: свідок Андрій Дзьомбак, Василь Бакинський, с Николи з Тишковець.

Читальня «Лросвіти» (нутро) в Городенці (Котиківка), 7/Х. 1930. по здемолмі-ванні її польськими вандалами.

Справившись в той спосіб з 4 читальнями взялися поліціянти до провідників читалень, зглядно їх в нічім не повинних батьків і так:

1) до батька голови 2-ої читальні Семена Глуханюка заподіявши jv-yy в домашній утвари, в крівлі, в вікнах, як вже повище згадано шкоду на 382 зол., причім не пощадили навіть таких річий, як термометер, скрипку і чобота.

2) До родини Дмитра Паращука, бувшого полоненого в Росії, тепер студента університету (медицини), котрий на вакаціях читав людям лекції про зара-зливі хоробп, тут в його хаті замешкалій його женою, походячою з Подільської губернії, дочці православного священника, розбили скрипку вартости 300 зол., забрали 10 ложок і 6 ложо-чок срібних, розрізали оден чобіт, забрали оден український рушник з коронками, в порцелянових тарілок, конфітури перемішали з мукою, кавою і цукром, полляли кар-болем, вилляли карболь і на білля, 2 альбуми, забрали рукавички, і подерли шапку мужа. В брата мужа, що живе в однім домі, порізали ножем 2 нові сердаки варгооги по 80 зол., кожух вартости 85 зол., кожушок вартости 25 зол., порізали від гори до долини 2 пари чобіт, знищили 11 кірців пшениці, 20 літрів афиняку. Доказ: Свідок Софія Паращукова і Петро Паращук в Тишківцях.

3) До Дмитра Дзьомбака, у котрого в домашній утвари і в господарстві зробили школу на 226 зол. 50 гр., що посвідчать-свідки: Петро Тришкалюк і Андрій Дзьомбак з Тишковець.

4) До Леся Гриторчука, у котрого зробили шкоду на 61 зол. 75 гр. Доказ: Свідки Михайло Дідич, с. Онуфрія, Михайло Дмитерко, с. Гриця, Василь ГУдеик, с. Дмитра з Тишковець.

5) До Юрка Бандурки, зробивши тут шкоду в збіжжю, в крівлі дахівках, горшках, фарбі і в покості на Г45 зол. Доказ: Андрій Дзьомбак о. Івана і Петро Тришкалюк s Тишківець.

Припадок хотів, що того самого дня 4 жовтня, 1930 приїхав зі Львова до Тишковець ревізор від ревізійного Ооюза укр. кооператив Іван Василик, замешкалий у Львові, вул. Словацького 4. Поліція ухватила його, завела до громадського уряду і з криком вдарила його 4 рази кулаком в лице, а відтак двайцять кілька разів палицею по тілі.

Дня 5 жовтня, 1930 поліція принявши гостину від зверхносте громадської в Пото-зисках полишила це селю в спокою, та удалася до маленького села Колінки, котре ще не спромоглося на власний будинок читальяяний. Тому ограничилась тут пацифікація на бібліотеці читальні і на шибах з шафи на книжки. Зайшли тут однак два характеристичні випадки. Поліція хотіла перепровадити ревізію в голови читальні Антося Чернецького та помилилася і перевела подібну як усюди ревізію в його брата. Тепер загрозив постерунковий, що Антося Чернецького це не мине. До справника кооперативи Івана Кедика сказав переводячи пацифікацію поліціянт: «Жид мається до склепу брати, а ти іди до плугу». В господаря Івана Товарницького поробив відділ поліції дня 5 жовтня, 1930 слідуючі шкоди: розшив хату, стодолу, стайню, солому розкидав і перемішав з гноєм сім кіп ячменю, 9 кіп жита, 15 кірців пшениці, 6 кірців жита. 1/9 кірця фасолі і У* кірця сімя перемішав з житною мукою, змішав з попелом і глиною, сто-лець столярський поломив на кускі, 8 дзержонів без пчіл. Притім пропало 25 зол. готівкою. Шкода виносить 5.100 зол.

З огляду на те, що порозбивані вікна, двері, сцени, бібліотеки по сільських читальнях повикидувані з коопеїратив товари, пілляті нафтою і повигадувані у придорожні рови, поломані шкільні лавки, понищене поліцією навіть збіжжа призначене для погорільців, — надто вже було ударяюче, а вісти зі столичного центра Варшавського подані в польських Газетах впевняли, що власть центральна не хоче нищити культурних центрів українського народу, а мала намір лиш покарати винних саботажників (доказ колучена тут «Ґазета Поранна»). З огляду на те все явне иротиділаня ни-щих орґанів влади догіускаючихся злочинів і надужиття власти урядової і насильства публичного з § 83, 85, 93 і 101 карн. удалися провідники Пов. Філії Просвіти і Союза Кооператив до Начальництва Суду в Городенці, щоб здержав ті надужиття. Начальник відказався однак від цего обовязку, заслинюючись акцією державною проти саботажу в краю, котрій в рамя впадати не може, бс суд є в тім згляді під адміністрацією. Коли думаємо інтервенцією нашою щось осягнути, то маємо удатися до Суду окружного, а головно до п. Прокуратора при Окружнім Суді, котрий має стичність з цею акпівю поліції». З тим ми відійшли.

Доказ: Д-р Комаринський адвокат, Білинсьгай інжінір, д-р Теофіль Окуневський адвокат в Городенці.

Та зараз слідуючого дня, т. є. 6 жовтня 1930, зявився той сам відділ поліції і стражників на подвірю Народнього Дому в самій Городенці під проводом б. командант поліції Йосифа Збоженя зі Оганислава. Поліція позганяла тут при помочи палок переходячих попри Народний Дім людей і джаґанами забраними в сусідних жидівських склепах приказала зривати та вибивати вікна з футринами, двері, сцену, куртину, підлогу, печі, часть бляшаного даху, відтак так само в льокалю «Бесіди» вирвавши тут вікна, підлогу, двері, свринку від клявятури в фортепяні, понищено бібліотеку. Так само зроблено в сусідній «Міщанській Родині», де ще обпороли білярд, так само в Бояні.

Доказ: свідки Анна Фудько, вдова по сторожі в Народнім Домі, Володимир Вальчикевич, управ. Народиьої Торговлі, інжінір Іван Семків, Ярослав Курилюк, Кор-нило Панічевський з Городенки і Павло Малик та Федір Процентів з Дубок.

Оцінені в самім будинку Народи. Дому шкоди виносять 4.565 зол Суд Город-ський назвав ту всю чинність поліції мимо того, шо поліція проти постанови § 149 проц. цив. нікого з Управи Народнього Дому не взивала легальною ревізією, як то-свідчить ухвала з 8 жовтня, 1930 К. 0. 486/30 а просьбу о спростовання цеї ухвали хотьби тому, що поліція не в 48 годинах, але пізніше о цілу добу просила о затвердження її, подаючи фальшиву дату, якоби ревізію переведено 7 жовтня, 1930 Суд Го-роденський не узгляднив.

Народний Дім в Городенці вніс просьбу до Городенського Суду до мисли § 85 проц. цив о забезпечення доказу шкоди проти невідомим поліціянтам. Та Суд Горо-денський відмовив цему жаданню. Проти цего рішення вніс Народний Дім відклик до Окружного Суду в Коломиї, виказуючись фотографією вигляду знищеного Народнього Дому — рекурсу цего Суд окружний на основі декрету надвориого з 14/3 1806 ч. 756 не узгляднив.

Читальня «Просвіти» в Городенці, кут Фільварковий (нутро), знищена 7/Х. 1930.

Поліція державна, перевела те такі самі ревізії на передмістю Городенськім в читальни Кутиновецькій і Фільварковій дальше в Незвисках і знищили дім парохії в Корневі. В читальни Фільварковій переводила поліція «ревізію» в присутностл господаря читальні Стефана Павчака, котрий сам ту читальню в 1927 р. будував. Коли той господар знаходився в другій кімнаті читальні «знайшов» поліціянт під підлогою якийсь патрон з льонтом, будьтоби під підлогою, і то дало принуку до рубання підлоги. Заалярмований тою подією Отефан Павчак казав собі той патрон подати, а оглянувши його знайшов, що патрон має на собі дату фабрикації 1930 р. а він прецінь підлогу вставляв 1917 року. Поліціянти замнялися і здається цего інціденту до протоколу не взяли.

Доказ: свідки Отефан Павчак, Роман Бурик с. Стефана в Городенці.

Шкоди в поломанню, та виваженню вікон, дверий, столів та підлоги виносять 180 зол. В Незвиській читальни вибито 6 вікон, знищено підлогу, 2 дверей, з печі, 2 столи, 2 лавки, б метрові дошки, 6 крісел, б кулісів, 9 шабель театральних, театральні строї, 60 пуків соломи з даху, бібліотеку, 2 портрети, 1 лямпу, все р&ом на 620 ЗОЛ. ШКОДИ.

Доказ: свідки: Дмитро Максимів, с. Василя, Василь Максимів, с. Дмитра, Дмитро Гу-менюк, с. Андрія, Онуфрій Ковбусяк, Дмитро Карач, с. Огефана, Дмитро Озарук і Михайло Кушнірик з Незвиск.

Пращаючись з робітниками, котрих змушено розбивати читальню, поліція сказала: «подзенковаць пану комендантові, же вас пшийонл до роботи, а тераз пйорунем розейсць сен».

В Михайла Шинкарука, бібліотекаря читальні роздерла поліція 8 міхів вартости 24 зол., 4 поволоки від подушок вартости 24 зол., чвертку огірків висипано в оонічник вартости 5 зол., 25 кґ. пенцаку 9 зол., іН кґ. шпона вартости 3 зол., 75 кґ. сонічника, вартости 21 зол., 100 кґ. пшениці, вартости 28 зол., 25 кґ. лензі, вартости 6 зол., 75 кґ. жита, вартости 10 зол., ЗО штук яєць, вартости 4 зол. 50 ґр„ взяли бритву вартости 5 зол., 9 кіп ячменю 56 зол., 25 кіп жита в снопах, вартости ЗО зол., розбили кош-ницю і перевернули її, вартість 5 зол. Доказ: свідки Дмитро Озарук, с. Федора, Михайло Кушнір, Михайло Прайб і Василь Цапко в Незвисках.

В Петра Рибіцького Михайла знишено ЗО пуків 18 зол., робітники до направи 22 зол. 50 гр. Доказ: св. Іван Максимів, с. Гриця, Іван Кавбасюк, с. Гриця, Никола Воїв і Никола Равлюк, с. Михайла в Незвисках.

В Петра Рибіцького с. Онуфрія, голови читальні, знищено хату до котрої нанрави треба £0 пуків вартости 56 зол., 10 робітників ЗО зол., ЗО ключнів 15 зол.— ЗО кґ. макуха вартости 40 зол., 2 кґ. люцерни 4 зол., 1 кґ колєндри вартости 2 зол., 36 штук дахівки 10 зол. 50 гр., >3 печатки 45 зол., 50 кґ. пшениці і ЗО кґ. оонічника 19 зол.. 1 люлька 4 зол. Доказ: свідки як вище.

В Проця Сенюка справника кооперативи знищили соломині луки за 36 зол., 1 корець жита 15 зол., ячмінь 12 зол., знищено 50 кґ. муки пшеничної 36 зол., 100 кґ. ра зової жатної муки 20 зол., 25 кґ. круп кукурудзяних 7 зол., 38 сп. ленчі 8 зол. і/9 корця ґрису 5 зол., 'чвертка огірків 5 зол., 38 кґ. пшениці 11 зол., змішали соніч ник зі сімям вартости 50 зол. До цих матеріяльних страт вволить Високий Суд долу чити ще моральне пониження почуття права і справедливости.

За бльочки з написом Ф. Б., найденими нібито в хаті о. декана Огрільчика Отрільчу, учителя Маланюка в Вербівцях, у Николи Шлемкевича, в хаті Николи Ка бана в Серафинцях і т. п. пішло підкидання через невідомих справців патронів, руш ниць, за котрими зараз зявлялася поліція, зараз її знаходила і відтак потягала до від; вічальности людей, котрим і не снилося, що десь там .підложив їм під хіти або шоп російську руніницю. Михайло Паньків з села Корнева вчув під вечер 21 падолисті 1930 р„ що коло хати загавкав його пес. За пів години заявилася вже у него кол хати поліція державна і між околотами, котрі він учера до пошиття повибирав, знай шли лриложений рос. кріс. Михайло Паньків через те зробився замітним поліці: що днй 16. XI. 1930 р. підчас соймових виборів побив його приставлений до держанн; порядку при виборах стражник скарбовий і він виніс з тої причини жалобу до полі тичної і судово)' власти. Полиційні орґани лімстились найперше за той рос. кріс,' роз сипали фасолю, розкинули загату під хатою, зробивши шкоду на- 25 зол. Командан Тишиовецького постерунку казав Паньковому, що одержав анонімовий лист про ка рабін і тому зявився у него на ревізію. Поліційні орґани старалися найперше накло нити ІТанькова,. шоб від свого зажалення відступив. Він того не зробив. От і зявивс; між його околотами російський кріс, а в слід за тим за пів години і поліція. Подібні зявилися кріси в Михайла Корчинського в Дубках і Федора Іренчука в Репужинцях

Підписані вносять Високий Суд зволить:

1) відпис цего письма уділити Прокураторії в ціли вишукання провинившихся котрі цоловлпли вище поіменовані шкоди, а котрих крім Йосифа Збоженя зі Станисла вова підписані не знають;

Товариство Музично-Драматичне «Баян» в Городенці, 6/Х. 1930. р. по польській «ревізії».

Я) по вишуканню провинившихся зводить Хвильна Прокураторі» поставити внесення по думці арт. 2 пр. карн.

II. Опісля просять підписані по мисли арт. 5 і 77 пр. кар. о забезпечення прав по-зовників, що тим конечніше тепер представляється, що управа ношкодоваких читалень, кооператив і приватні особи мусять приступити до віднови понищеного майна, щоби не допустити до ще більшого знищення.

III) Що якби л. Прокуратор не міг внестн оскарження проти провинившихся за ушкодження громадського майна, то зволить повідомити підписаних в Ціли внесення субсидіярного до Апеляційного Суду по мисли арі. то проц. кари.

(Слідують підписи).

Лікарські свідоцтва.

1.

Всіх лікарських наук д-р Іван Яворський.

Лікарське свідоцтво.

Шелюзинський Михайло з Кунчинець, повіт Тернопіль, побитий карною експедицією 9. полку улайів з Теребовлі. 29. вересня 1930. Огляданий 4. жовтня 1930, при чім огляд виказав:

а) Плечі: на лівім плечі на внутрішнім березі лопатки синяк коло 12X4 цм. Під лопаткою синяк коло 5X3 цм. Дещо нижче пруг синій скісний коло 25 X1 'A цм. На правім плечі синяк внутрі кінця лопатки завбільшки дитячої долоні.

б) Пояс: пояс покритий численними синіми пругами числом коло 11. Пругн ці пробігають ріжними напрямами, довгі від 15 до 35 цм., а широкі від і до 1Уз цм. В пробігу пругів численні здертя нашкірна, покриті засохлими струпами.

в) Задок: на лівім задку в горі рана коло 7X3 цм. Рана ця пробігає впоперек тіла. Друга рана пробігав вповздовж тіла завбільшки коло 15 X 2Уз цм. Третгя рана скісна з перебігом з зовні до середини і з долини в гору коло 5X3 цм. велика. Четверга під кутом яких 45 ступнів до попередньої, завбільшки коло 6X3 цм. На долі задка рана завбільшки дитячої доло ні. Всі ці рани покриті засохлими струпами. На правім задку в горішній частині рана колю 3X2Уз цм., нижче рана коло 5X2Уз цм., нижче рана коло 7X2}^ цм.,. ще нижче рана коло 13Х2И цм., а ще нижче рана скіона коло 15xi/? цм. Всі ці рани з нерівними берегами покриті засохлими ©групами. На зовнішніх частинах задку і в горішніх третинах стеген великі синяки з численними виливами крові під шкіру. Синяки ці завбільшки коло 10X15 цм.

Постанова:

Всі ті пошкодження тіла завдані тупим знаряддям. Ведуть вони з собою 12—14-денну нездібність до праці. Купчинці 4 X. 1930.

Д-р Іван Яворський, в. р.

2.

Wszech nauk lekarskich Dr. Karol Rosenfeld.

Świadectwo sądowo-lekarskie.

Zgłasza się p. Andrzej Tyczyński, rolnik z Proszowej i podaje, że dnia 7/X, 1930 o godzinie li-ej przed południem został pobity przez posterunkowego P. P. Koreckiego Michała na posterunku w Proszowej.

Wywód:

1) Na prawym policzku i dolnej powiece prawego oka liczne czerwono-sine wybroczyny podskórne, drobne.

2) Na prawem przedramieniu smuga sino-zabarwiona na 2lA cm. szeroka, 7 cm. długa.

3) Nad lewym łokciem wynaczenienie podskórne krwi wielkości 5 zł.

4) Cały staw barkowy lewy nieco obrzękły, siny, przy dotyku tkliwy wskutek szerokiej wybroczyny podskórnej.

5) Tak samo cała lewa łopatka i boczna okolica pleców pod łopatką zajęte szerokiem wynaczeniem krwi podskórnem o rozmiarach 4 cm. szerokości i 10 cm. długości, względnie 15 cm. szerokości a 20 cm. długości.

6)\Prawa połowa pleców i prawy staw barkowy pokryty G-oma szerokimi smugami sino zabąrwionemi.

Orzeczenie.

Obrażenia powyżej opisane przedstawiają łącznie lekkie uszkodzenie ciała, pociągające za sobą upośledzenie na zdrowiu i niezdolność До pracy na dni 8—10 a zadane zostały przez liczne uderzenia dłonią ad l) wzlędni grubą pałką (2—6). W Tarnopolu, dnia 9/X, 1930.

Dr. K. Rosenfeld, mp.

3

Всіх наук лікарських Д-р Iśan Яворський.

Лікарське свідоцтво.

Микола Потішний із Кунчинець, повіт Тернопіль, побитий у Купчинцях 29. вересня 1930. р. карною експедицією 9. полку уланів із Теребовлі. Огляданий 4. жовтня 1930. Огляд виказав:

а) Плечі: на правім плечі по середині лопатки синяк завбільшки коло 6X1 цм.

Під цією лопаткою синяк завбільшки долоні малої дитини.

: б) Пояс: пояс легко спухлий і покритий синяками з перебігом більш- повздовжнім. Синяк на лівій частині попереку коло 15X1 цм. великий. ІІо середині і на право шість синяків один побіч одного завдовжки від 15 до ЗО цм.

в) Задок: на лівім задку пруг коло 12X1 цм., покритий струпами. На правім задку яруг- скісний од середини вниз у-скіс коло 7 цм. довгий, покритий одностайним струпом. Низче нього в віддалі коло з цм. прут другий, третій і четвертий. Всі ці пруги коло 10X1% цм. величини, покриті засохлими струпами. Цілі задки засинілі. Синяки сягають аж на зовнішню частину стеген, а на цих синцях пруги з сильнішим насиченням барви. На правім стегні рана 1/4X1 цм. покрита •грубим струпом. На лівій зовнішній частині задка і стегна численні дрібні здер-тя нашкірка, покриті засохлими струпи-ками.

Постанова:

Всі пошкодження тіла завдані тупим знаряддям. Ушкодження ці ведуть із собою 14-денну нездібність до праці.

Купчинці, 4. X. 1930.

Д-р Іван Яворський в. р.

4.

Всіх наук лікарських Д-р Іван Яворський.

Лікарське свідоцтво.

Побитий карною експедицією 9. полку уланів із Тсребовлі.

Сіканович Федько з Купчинець, повіт Тернопіль, побитий 29. вересня 1930. р. в Купчинцях. Огляданий 4. жовтня 1930. р.

Огляд виказав:

а) Плечі: на лівім плечі пруг у внут-ришнього берега лопатки завбільшки коло 10X1% ції. На правім плечі в висоті середини лопатки у внутрішнього берега П здертя нашкірка завбільшки У* X^4/* цм. покрите струпом. Низче лопатки пруг скісний коло 15X1 цм. завбільшки.

б) Пояс: на поясі кілька поперечних пругів.

в) Задок: Оба задки легко спухлі, засинілі, покриті пругами впоперек із сильнішим насиченням барви. На правім задку на .границі пояса пруг скісний од середини в гору в скіс около 15Х% цм. покритий численними Струпами.

г) Груди: На правій частині над грудною бородавкою синякг завбільшки коло 5X1 цм. В околиці грудної ямки два здертя нашкірка в і цм. завдовжки- і % цм. завширки.

д) Голова: на правій щоці ззовні здертя нашкірка коло Ях^1^ цм. завбільшки, -покрите засохлим струпом. На лій їм оці на горішній повіці синяк од половили повіки на зовні.

Постанова:

Всі пошкодження тіла завдані тупи* знаряддям. Ушкодження ці ведуть із со бою ю-денну нездібність до праці.

Купчинці, 4. X. 1930.

Д-р Іван Яворський в. р.

5.

Львів 14. жовтня 1930. р.

Сьогодні зголосився в мене п. Михайло Мелпмук із Девятник, повіт Бібрка, і подав, що дня 9 жовтня 1930 р. був побитий жовнірами й офіцером 14. полку кінноти. В наслідок побоїв не міг до сьогодні встати з постелі, два дні гарячкував і окладаг. побиті місця хустками, змоченими в воді. Сьогодні голоситься з просьбою про пораду лікарську, тому, що має болі в цілому тілі, з причини болів не може добре ходити, коле його в .правому огрудді, не має апетиту, є дуже ослаблений та дуже •зденервований, не може вночі спати, мав завороти голови.

При оглядинах, стверджую:

1) На голові в околиці лівої тімяної кости плоский натиск, болючий набряск величини малого пальця руки.

2) В околиці правого вуха кілька здря-пань нашкірка.

3) Синяк в околиці правої лопатки величини долоні.

4) Тертя від сухого запалення олегоч-ної по правій стороні в горі з переду.

5) Величини долоні кровавий вилив ad nates на правій стороні, а довкола синець, який сягає до долішних поперекових гре-бів від гори а до фалду доліпшого nates в долину. Ширина його виносить около 15 цм., а довжина около 20 цм.

6) Появи неврастенії у формі дрожань рук, язика і підвищених колінкових від-рухів.

Усі наведені ушкодження і зміни є наслідком побоїв перед 5 днями. Д-р Мирон Паньчишин. 14. X. 1930 p..

6.

Д-р Король Розенфельд.

Тернопіль.

24. IX. около 3. години пополудні застане Романа Швеця, літ 28, рільника, к хаті в ліжку. Цілий одят, а з окрема сорочки й лице скрівавлені. Ранений подає, що побитий був якимось Каспшаком (поліцаєм) та инпгими поліцаями.

Оглядини:

1) Побитий — блідий, теплота тіла 38.3, жовчик 90.

2) а) на голові, над лівого тіменовою кістю рана, що перебігає слабим луком, 7 цм. довга з берегами, місцями нерівними, що віддалені від себе на яких 5 мм. Дно рани виповнене великим свіжим скитом крови; б) зараз за тою раною на від-

Гангрена! Одна із ти-сячів жертв польського звірства.

далі 1 і Уз цм. мала рана в формі трикутника.

3) Над лівою лопаткою широкий нід-скірний вилив крови, що займає цілу лопатку.

4) На плечах багато червоно-синіх пругів та омуг.

5) Над лівим задком широкий підскір-ний вилив крові.

6) Рівно ж над правим стегном по задній стороні Висновок:

Ушкодження, вище описане, становить легке ушкодження тіла, що потягне за собою надітім здоровля і нездібність до праці від 14 до 20 днів, а повстало наслідком сильних ударів тупим і твердим предметом.

Зізнання побитих, огляданих у „Народній

Лічниці",

завалили ніч, порізали ковальський міх. В кооперативі всі товари висипати на купу, а солонину обляли нафтою. В читальні побили івікна і всі образи, навіть і святі — Марію і Христа.

15. жовтня приїхав до села відділ 14. полку уланів — коло 130 людей. Обсгу-пили'вранці — була щойно 7. година — село й почали стріляти в повітря. Перелякані" люде почали тікати, і улани тоді

ВІДКріІЛН огонь і по них. 15-літнього хлопця Матвія Параньку постріляли в руку і в живіт.

Потім наловили -24 чоловіка, водніли їх по <Ч'лі і замкнули до хліва. Звідси по одному викликували до другого хліва, ниин-тутіли, а відтак коло першої години :в полуднє почали бити.

1. Фсднну питали, чи є голоіюю читальні і шо там [юГїиться — «Те, що дозволено; Читають книжки і часописи». — «Чи то правда, же збера се дзеці цо ;иія на 1 і'одзіне і учи се їх о Україне?» — «Так, вчать їх. як мають чесно жити, і нічого більше». — Кто учнл? — «Ніхто, лиш п». — А хто вчить дітей бавитися u козаків і [кипіть їм синьо жовті хору гонки? — «Ніхто. Було кооперативне свято і хору гонки ос гали з того часу». — «Хто веде «Луг»? — «Лугу нема». — Але десь тут збіраютіся парубки і дівчата на сходини? — «Не знаю». — Зараз будеш знати. — Звязалп ноги, двох держало за руки, шапкою заткали рота, било шістьох палками і бучками, вирізаними в лісі — з ігорою і сучками. Дали до 200 палок. Потім казали встати і подякувати. Звернувся до поручника, той казав дякувати жовнірам. Жовніри вивернули і далі били. По другій серії буків казали встати і втікати. Загнали до другого хліва, де на невеличкому просторі (коло 3(> квадратних стіп) лежало на гною і соломі 17 непритомних, побитих. Аж десь в ооьмій годині вечера якась дівчина відважилася до них навідатися і закропила їх чаєм.

Усіх побитих у селі Гуло 2S (били ще й другого дня). З села забрали 100 корціВ' вівса, кілька фір сінд й соломи, кілька-десять міхів бульби і 5 свиней. Курей і яєць без міри. В ночі жовніри ходили по хатах і грабували гроші.

Казали, що бють за те, що «втікали від свого війська і |юблять заколот у державі».

22. жовтня прийшла до села знов поліція. Робила порядок у кооперативі — затирали сліди пацифікації — та всі товари були понин'ені. Тоді збилц ще 5 людей. Заповідати, шо прийдуть на вибори.

2.

Павловськиіі Іван, літ 44, господар, член кооперативи і читальні в Чижикові. В нього забрали ще й безрогу. Знущались над ним гірше, тому, що він син поляка, а сам свідомий і діяльний українець.

3.

Степан Ратуиіинський, літ 45, господар у Чижикові. 22. жовтня кликали його поліцаї, щоб ішов до" кооперативи робити порядок. Відмовлявся, кажучи, що мав відвести коні з поля до стайні. За те поліпнії побив його по лиці і по плечах кольбою. Йому полилась кров із лиця, і другий поліцай відіслав його до хати вмитися.

4.

Степан Ничкало, літ 50, господар і молочар із с. Поруденька, пов. Яворів, оповідає: 5. жовтня приїхали до села улани 14. полку зі Львова і забрали його та Михайла Ничкала, громадського писаря, до сусіднього села Наконечного, де була головна кватиі«, карної експедиції. В Наконечнім були такі старшини і підстар-іпіпги, які били людей: майор Чайковскі, клтіраль Погорецкі, Лукуф, Олєярнік. Били в тамошній читальні «Просвіти». Ничкала положили на стілець, мокрою шма-тою заткали рота, чотирьох вояків тримали за руки Й ноги, а двох било. Били гнучкими (тростиновими) палицями. Нічого його не питали, ані нічого не „говорили. Дістав 150 буків, хоч і скаржився, що хворий на серце. Два рази відливали водою, як зімлів, та не перестали, поки не 'дістав заповідженого чиола сто-пяде-сять. Михайлові Ничкалові дали 100 буків. Побивши, викинули Огенана на двір, де стояло,більше вояків. Він упав. Вояки кинулися на нього з криком «вставай, ти ск... синє, холеро, гайдамако» та почали його шпати, бити палками і чим попало, вже «без рахунку». Тимчасом надїхала якась чужа фіра, вояки схопили його за ногу, доволікли до фіри, викинули на неї і післали до Поруденька.

За кілька днів пішла по селі вістка, іцо улани прийдуть ще раз. Всі чоловіки повтікали до ліоа. За ними поволіклися і обидва Ничкали, де на холоді, без їжі, на слоті, переховувалися два дні. Потім привезли Отепйна до Львова. В «Народній Лічниці» йому спущено ропу. Побиті кри-я'і зразу мали темно-синю краску. Потім тіло відумерло й почало відпадати. Тепер те місце виглядає як рана широка на три долоні, а довга на иять долонь, глибока більше, як цаль. Дно рани сіро-червон^, як мертве тіло. Нижче крижів по лівому боці рана в вигляді ями величиною малого пястука.

В сусідньому селі теж була експедиція з 14. полку уланів. Били гарапами, завдовжки дві-три стопи, зі шкіри, переплетеної дротом, і довгими тростиновими палицями. На вістку, шо улани йдуть, люде почали тікати, та саме в напряму Яворова, звідки надходила експедиція. їх переловили.. Вісі мнацятилітнього хлопця Нестара ІСузича побили гарапами по го> лові так, що стратив память і почав -бігати, сміятися й танцювати. Тоді водок привели його до притомності, голову за-вязали, а потім збили так, що зімлів. В том у самому селі гімназист иігстої кляси Остап Липла дістав ЗО її палиці.. ГІо сотні зімлів, відлили іі били лалі. По другій знову зімлів. Знов підлили, та вкінці зімлів так, що не могли очутпги-, тоді викинули на вулицю. В цьому таки селі господар Романець, (із роки старий, дістав 2оп буків, другий нитьдеснтинітній господар теж 200,. його жінка-іювесинця кільканацять гярипів, а їх сши'туді'нт 15».

кольбами. Перед там збили ще трьох людей, усе за те, що не зробили порядок у кооперативі і не затерли слідів польського погрому.

Hoc u.іь Роман, село Чернилпа», повіт Яворів, робітник, ЗО літ, троє дітей, був-lllllii член ук|жїнс.ької армії. Оповідає: 12. жовтня приїхало до села коло 150

Іван Лисак, літ 62, з Чернилова, пов. Яворів, побитий ляцькими варварами. (Овітл. ЗО. X. 1930).

5.

Лисак Іван, с. Чернилява, пов. Яворів, літ 62, господар, дістав 150 буків трьома наворотамл. Ввесь час кричали: «оддай ґвер». Коли вже викинули за двері, дійшов лише до воріт і впав без памяті.

вояків 14. полку уланів. Обступили се»ао, одні з боку Яворова, другі від села Наконечного. Наловили коло 60 чоловіків. Загнали до салі огневої сторожі, звідки по одному викликували до читальні, де били. Роман дістав до 120 палиць. Било чотирьох а чотирьох тримало. Били iiq цілім тілі. Як вдарили по голові, то відразу бухнула кров. «Тераз напевно бенд-зєш вєдзял, як будоваць Україне» — казали. Коли набили, то ще потім копали ногами і навивали кабаном. Першу поміч дістав у Яворові, куди доволікся ще сам за б годин. Тепер (20.тжовтня) у «Народ-, ній Лічниці» з синяками і глибокою раною на нозі. Ходить лише з костуром.

З читальні експедиція повикидала книжки, з кооперативи товари. З села забрала 60 кірців збіжжя, дві безроги, гро .; поросят і багато полотна. Ходили по хатах і домагалися від кожного* дому по З злоті контрибуції.

Максим МагвіШин,' Під ярків-, повіт Бібрка. господар, член читальні і кооперативи. Зізнає: 19. -жовтня прийшли улани і збили па голі fio людей. Хто тікав з села, лоїшлн. Всіх зігнали до читальні, в тому числі кілька старих жінок. Допитували: «Чи ходзіїн до кооперативи?» — «Так». — «А до питальні?» — Так. «А поцо?» — «Люде йдугь. то і я, читаємо Газети». — «Яке?» — «Новий Час» і вибрали товарів иа 225 золотих. Від'їхали до Зіи'нигорода і Селиск.

9.

Ііосиф Чсмсрис, село Грипів, повіт НіЛрки, .тії' радний. Зізнає: 11. жовтня мри їхала на с'ло карна експедиція саме тоді, як він був на раді. Заарештували його й завели до читальні, де було вже 13 людей, усе свідомих селян. Всіх присутніх посадили до пивниці, звідки брали по одному до стодоли іі били. Вючи пи

Максим Матвіїшин, з с. Підярків, пов. Бібрка. Світл. у «Народній Ліч-ниці», у Львові, ЗО. X. 1930.

ші». — «А карабін мані?» — Ні не маю. — «А Сурмен маш?» — Не знаю, що то таке. — «0? Он не вє. Язда з нім!»

. Посередині стояли два міхи бульби, звязаііі до купи. Шапкою заткали рота, звязали ноги, двох держало за руки, двох за ноги, один за голову. Півколесом стояли капі з палицями. Командував сержант. Било чотирьох — 100 буків. Втратив притомність. Відлили водою, копали, поставили на нога. — «Маш карабін?» — Ні. — Знов били і знов відливали. Потім викинули на двір і до пивниці, де лежали цілу ніч. Пополудні дозволили родині забрати до хати.

На село наложили контрибуцію 100 кірців овса, 220 курей (крім того, стільки ж украли), 2 безрога, 10 кільограмів масла, 6 кіп яєць. Масло громада мусіла була купитд в сусіднім селі. В кооперативі за-тали: «бендзєш ходзіць на зебраня», і казали: «оддай бронь». По 50 буках зімлів очутили й дали ire 60 палок. Збитого кинули до стайні між святні. Там пролежаь кілька годин,- після чого його перенесли до пивниці. В пивниці лежав до рана. Ранком улани завезли його фірою домів. З дому завезли його до шпиталя до Бібр-ки, де пролежав 4 дні. Тепер лежить дома і ходить лише до «Народної Лічниці» на перевязку. Має підшкірний крововилив на внутрішній стороні' лівого стегна, і можливо, що крижова кість перелома-на. Відіслано його до пересвітлення проміня-ми Рентгена. З кооперативи забрали яйця, ліхтарки, тощо. З села вивезли 32 сот-нарі вівса.

10.

Кирило Шпира, Підярків, пов. Бібрка; літ 46, зарібник. товче каміння. Зізнає:

Як люде в неділю 11 жовтня почали виходити з церкви, надїхали улани і зігнали всіх до стодоли одного господаря. Тут домагалися, ігоб люде віддали «бронь». Зі стодоли перегнали людей до хліва. Звідси по одному жлнкали до стодоли, де били людей на колодні ціпами. Він дістав коло 1,50 буків. У нього кинулась гангрена шкіри в околиці лівого сидження, величиною долоні. Взяли 70 кін вівса. На другому кінці села теж били людей. Всіх побитих коло сотки. Як

Казимир Ве.нярський, cęAO ІСоцурів повіт Бібрка, літ 36, член виділу читальні. Зізнає: в останніх днях вересня приїхала до села в більшому числі поліція^ — зо фір, по двох на кожній. Робили по хатах ревізії. Люде повтікали з села в поля і ліси і кілька днів не вертали. У Вєняр-ського поліція розбила в хаті шафи і скрині, порозкидувала одяг, папери і постіль. Розкинули стіжок сіна (10 фір) і в стодолі перемішали овес із пшеницею.

його пустили, то зімлів тричі, заки дійшов до хати.

11.

Михайло Гарасим, літ 35, студент. Зловили 6. жовтня в Яворові, завезли до Наконечного. В читальні застав 10 офіцерів і кілька підофіцерів із палками. Спитали його «Вєш, гдзє естесь?». Відповів — «Знаю», і зараз дістав палкою по голові. Потім заявили, що «за то, же хцеш будо-ваць Українен, достанеш тераз заплатен». Сказав, що він кооператор і політикою не займається. «Власьнє для тего, же ту, на польський зємі хцеш будоваць Україне, ми дзісяй заплаціми». Казали роздягнутися, прикрили мокрим рядном і били. Дістав 100 палок. По екзекуції — «убраць сен і забвраць сен». Дві глибокі рани, по двох тижнях ледви ходить.

11. жовтня прийшла в село військова експедиція — 50 людей 14. полку уланів. Прийшли в полуднє, обступити село зі всіх боків, зловили 16 людей і замкнули їх у пивниці громадського будинку. Вече-ром вивели і пігнали до сусіднього села Підгородища. Там замкнули в коморі господаря Мельнйка. Звідти брали по одному і водили до стодоли. Там був .поручник і б жовнірів, з біяками від ціиів. Поручник мав у руках список. Питав: «Як сен називані?», потім «кладзь сен». Кинули на дошку, стягнули штани, ноги нривязали до дошки мотузком, двох держало за руки, рот затикали шапкою, а голову притиснули до дошки. Било чотирьох. Зразу кричав, потім стогнав, і врешті замовк. Тоді перестали, попробували дотиком побите місце, полили водою й били далі. Всіх буків 300. «Вєш за цось

лостал». — Ні. — «За вибори». Не міг потати, жовнір вдарив у карк. Підвіїїся. «Подзенькуй пану поручнікові». — Звернувся до поручника і виповз зі стодоли. •З а рач кував на сусідню опору і там зімлів. Жінки відрятували його, поклали у стодолі й дали знати ;<ружині до Коцу-рова. По півночі приїхала й заорала фі-рою до хати. В хаті сам лікувався тиж-діінь квасною водою. Цілий час не міг іти на сторону. Потім дістав дуже сильну

Іван Гриньків, Під ярків, пов. Бібрка. літ 18, зізнає: побили його в ночі 13. жовтня. Било 4-ох біяками, дістав коло 200 буків. Казали^1 віддати зброю. Побивши, викинули на двір, аж приїхала фіра і забрала до хати. Лежав в хаті до 26. жовтня, в рані витворилася ропа, так що потрібна операція. Каже, що в селі всіх побитих коло 80, важко ноСито сімох.

Іван Гриньків, із с. Ііідярків, пов. Бібрка, одна з .багатьох жертв польського терору. (Світл. ЗО. X. 1930.1.

гарячку і покликав лікаря. Той приписав порошки на обниження горячки. За тиждень лікар- приїхав знов до других побитих і найшов у нього ропу. Порадив йому їхатн до Бібрки до шпиталя.

В шпиталі рана пропукла і кілька днів текла ропа. По двох тижнях директор шпиталя, жид, казав йому забратися, бо, иа-зав, «мені не вільно вас тримати». Тоді переїхав до Львова. Рана відкрита ширини мужеської долоні.

На село військо налояшло контрибуцію 90 кірців вівса, 15 кіп яєць, 2 безроги. З кооперативи забрали без міри рижу, цукру і инших товарів. В читальні знищили поргрзти Шевченка, Франка і Кобилян-сьвої, а на їх місце повісили^1 образи Пілсудского, М'осціцкого і польського орла. В неділю 12. жовтня улани відїхали з Коцурова, а за ними сільські фіри повезли пограбоване збіжжя до львівських ка-сарень.

і4.

Іван Козак, Ііідярків, пов. Бібрка,' літ 33, член читальні і кооперативи. Зізнає: 12. жовтня побили його у стодолі три жошіри біяками від ціпів. Кілько разів дістав, не тямить. Говорили: «оддай гвер», та, питали, чи ходить до читальні. Побивши, вкинули до вохкої пивниці ь новопобудованому будинку. Там на бульбі пролежав разом із иншими під 10. ночі доі.30. полудня другої днини. Як били, то приговорювали: «Ту мацє коляцієн, а єще достанєцє обяд, а нотем пуйдзеце на скарґіен до пана боґа». Як був у пивниці, то чув, як вартові глузували, іцо не мають ножариої сикавки, а то робили би «цьвіченя» з побитими.

До 29. жовтня лежав Дома. Цього дня нриняли його до «Народної Лічниці», протяли рану й випустили роїіу. Ходити не може, лежить і гарячкує,

Павло Дуда, село Мшана, повіт Городок, літ 36, радний і член читальні. Зізнає: Першого жовтня в полуднє приїхала до села одна скадрона 14. полку уланів і обступила село. Люде почали втікати, та жовніри переловили і зігнали до читальні коло 60 осіб. Поляків випустили (село мішане), і залишили коло 20 людей, українців. В 3. годині пополудні почалася екзекуція. В меншій яких підпалів не було, ніяких стирт нема, а й так 20 вартівників що-ночі вартує». — «Кладзь сен». Роздяглії, звязали ноги, поклали, заткали уста, полили водою. Обабіч стояло двох, один із чимось дуже важким. Били, зімлів. Відлили і питали: «Кто цо злеґо муві на Польскен?»— «Не знаю». Били далі. Коли зімлів удруге, силою відкрили уста, влили туди трохи води і ще дали 90 буків. Потім вкинули до пивниці у школі, де продержали без їжі і води від

Гриць Артимів, с. Борипичі. пов. Бібрка. Овітл. ЗО. X. 1930.

салі читальні поставили широкий стілець і викликували туди по одному. Голову притиснули до шанки, держали за руки і ноги, тіло нідляли водою, двох било. Вили буковими палицями і канчуками з дроту, обтягненого шкірою, з металевою кулькою на кінці. Били до зімління, потім відливали водою і далі били. По другім зімлінні Дуду знова віділляли та заявили: «Тераз бендзєш будонал Укряїнеп» Мусів стати просто і вийти. На вулиці по кількадесятьох кроках впав непритомний. Гана величиною з долоню, решта — чорний синяк. Висока гарячка.

16.

Гриць Артимів, село Борипичі. повіт Бібрка, зо літ (сивий) кооператор, чл.чі читальні. 3. жовтня вояки забрали його з хати і з иншими 13 людьми замкнули в коморі, а відтіля по одному викликали до сусідної стодоли. Питали, хто підпалював стирти. Відповів: «Не знаю, у нас ніият.чииі печера до неділі пополудня. Потім випустили, і иа фірах одвезли їх до хат. По тижні привезли до «Народної Ліч-ниці». На одній частині си.тження синяк, на другій рана завбільшки двох квадратових дециметрів, (32 ква.тр:жі палі). Ходи ги ледви може і лише з костурами.

З села забрали вола, овес для коней, Too ліпших цнгарзі; для офіцерів, 700 гірших для жовнірів. Три дні мусілп .годувати військо, а крім того, мусілп доставити дз Львова so кірців вівса. Брали і.се, шо попало. Насилували жінок і дівчат. Після відходу війська постерунок скликав знон людей і наказував голосувати лише на державний список. Коли б хто дістав иншу картку, то мав її негайно віднести на постерунок і сказати, віл кого дістав. Крім того, зажадали, шоб громада |::'яіязала кооперативу, читальні і това-Іжство «Сокіл», загрожуючи ще гіршою карою. Громада підписала готове нпсьмо, и|>едло:;.".>не поліцією.

Степан Сивенький, Мшана, пов. Городок, . літ ЗО, селянин, член читальні. Як приїхала карна експедиція, він із батьком сіяв на полі пшеницю. Забрали обох до читальні. Улани приготовили лавку, на якій його били. Рот заткали баранковою шапкою, держали, щоб не міг- рухатися, один сів на голову, щоб не міг кричати, ннші били, аж стратив притомність. Тоді відляли водою, а як очуняв, то далі били. Потім майже непритомного викинули на вулицю. Тут чекала на нього жінка, яка й завела його домів. Пізніше перевезено його до «Народної Лічниці», де лікарі ствердили гангрену шкіри на правім сид-женк: завбільшки долоні.

Крім того, в тім селі тяжко побиті Петро Масяк, 60 літ, Микола Модла, 43 роки, і ще вісім селян.

Військо казало завезти собі до касарень на Личакові у Львові 14 фір збіжжя — пшениці і вівса. Крім того, понабїрали собі курок, яєць, масла. Також забрали полотно, черевики, блюзки.

Читальню знищили, книжки з бібліотеки. повикидали, образи поламали, мальовані стіни читальні помазали і позахля-пували.

18.

Андрій Ковальчук, село Дроговичі, повіт Бібрка, літ 25, господар, член читальні і кооперативи. Зізна-s; 2. жовтня прийшла На село поліція. Він виходив із обори, і поліцай зачепив його, чому він не кланяється: «Як я і ден, то маш мі новедзець: дзеньдобри» — і вдарив його тричі в лице. Перевели в нього особисту ревізію і перетрусили все в хаті. Скриню вивернули горі дном, викинули постіль із ліжок, плахти і подушки повикидали в солому^, бульбу висипали у рідку, свіжо вимішану глину до мазання. На полі розпустили пірря, цибулю, мак, полову і гречку, — і він сам мусів з наказу поліції те все вимішати. Не найшли нічого. «Як вшендзе так зробіми, то вам се одехце саботажуф» — казали. В селі ніяких са-ботажів не було.

4. жовтня прийшли на села улани — коло 80 людей. Забрали з села 9 людей до Боринич, завели до якоїсь комори, з комори по одному викликали до стодоли. Кожен мусів бігти туди і голоситися до старшого. Питали: «Ґдзє бронь?» — «Не маю». — «Кладзь сен». — Коли ввійшов до стодоли, побачив сім екзекуторів, що стояли ревом, а руки тримали сховані за спиною. Капелюхом заткали уста, один держав за руки, один за ноги, а трьох било. Дали 90 буків, потім ще 15. «Чи вєш за цось достал?» — «Ні, не знаю». — «■Кладзь сен» — і знов 90 буків. Знову питали, чи знає, за що дістав. Не міг від-:;о::.сги і впаїв на землю. «За Політикен, за Луг» — казали. А потім «Беґем марш»

— до пивниці. Відразу дістав високу гарячку. В пивниці перележав на бульбі разом із инпгими побитими цілу ніч, без води і помочі.

19.

Іван Грицан, се'ло Прилбичі, повіт Яворів, літ 35, заступник голови читальні, і Федько Озимко, літ 32, член кооперативи і читальні. Оба господарі, оба тяжко побиті. Про побиття Ф. Озимко оповідає так: Проти ночі 4. жовтня приїхало до села 150 жовнірів з 14. полку уланів. Поо бет упали хати, світили ліхтарками до вікон і стріляли до людей. Зігнали до кооперативного дому коло 20 селян, з яких 8 важко побили. Били тростиновими палицями, закутими на кінці. Двох било, один держав за голову, двох за руки, один за ноги. Уста заткали, мало не задушився. «Знаєш, за що будеш битий?»—питали.— Ні.

— «Абись нє будовал України на поль-скей земі». Дали коло 200 буків. Коли просив, щоб трохи відіткали уста, то лише гукнули: «Задусь сен, к... синє!», і били далі. Коли побитий вийшов на ґанок, то жовнір його ще тругив і копнув. Пять-сот кроків до дому йшов пів години, в пропасниці, злитий водою. Під хатою зімлів.

З села забрали 100 кірців вівса, кілька-десять курок, свиню, десять літрів сметани з кооперативи і товарів на 150 золотих. Вивіску на кооперативі поламали. Покрали багато курей, гусей і полотна.

20.

Пилип Танчин, село Реклинець, повіт> Жовква, літ ЗО, господар, член кооперативи. Одної частини сидження не має, лише велику на 2 квадратові дециметри (коло 32 квадратових цалів) рану з ропою, решта все чорний синяк (по двох тижнях од побиття!). Говорити не може, на лиці білий, як папір. Оповідає жінка і товариш. її. жовтня приїхав до Реклинця 6. полк «Отшельцуф конних» із Жовкви. В 4 годині досвіта окружили село (забуваючи про одну улицю, що вела за ліса, куди багато людей врятувалось). В селі зчинився рух і крик. Люде чули про звірські кари жовнірів, завдані людям у сусідньому селі Огреміні, і дуже перелякались.

«Стшельци» покликали, війта Михайла Грубу і почали тарабанити на бубон, щоб люде сходилися. Всіх потім зігнали до громадського будинку і відчитали список поляків і жидів, яких, як «поржондних обивателі», відпустили домів. «Непорядних» остало коло 120. їх загнали до загороди при школі, обставили військом і двома скорострілами, і по двох заводили до школи, де били.

Війт, свідомий українець, та його това-риші-радні заявили, що це безправство. Коли на селі були які люде нельояльні, то вже давно повтікали до ліса, і коли хочуть бити, то повинні бити його першого. Йому поляки відповіли, що вони тут господарі, і викинули його за двері. Казали признатися, хто має зброю. Багато зголосилося і їх пустили, щоб зброю принесли. Ті, як пішли, то вже не вертали, а повтікали, хто де міг. Тим часом у школі переводили зі старими всякі глузливі «цьві-ченя». Казали присідати, скакати, танцювати, ходити «жабою» — до перевтоми. Побили тяжко Пилипа Танчина, Антона Бака, літ 68, Івана Боката, літ ЗО, і инших. Били канчуками, які казали собі сплести з дроту і обшивати полотном ще у Огреміні. Там до тої роботи примусили місцевих дівчат. Било двох, чотирьох тримало. Після биття ціле тіло було чорне.

Пилип Таичии, з. с. Реклииець, пов. Бібрка, побитий польською експедицією

Потім всіх загнали до річки. Люде во-ліклися останками сил. Тут казали стати вряд над рікою і казали, що «тепер будуть лугові, вправи». Скомандували: «Владній в воден», і люде мусіли лягати в і^ілку в тім місці річку, а потім обертатися на всі чотири боки. Всі були в одя-гах. Хто мав при собі квити, листи, папе-, рові гроші, годинник, чи що, то все понищилось. Мусіли занурятися з головами в воду, бо поміж них уганяли «стшельци» на конях, і хто вихилив голову, той дістав по ній гарапником.

Опісля вилізли і на наказ «стшельцуф» мусіли всі посідати на плоті «сушитися». По яких 5 мінутах знов загнали всіх до води.

Коли військо врешті вишикувалося до від'їзду, наказали оелянам поклякати на землю, поклонитися і подякувати за відвідини

По дорозі на присілок Черешня впали на господаря Яцка Пенюка, забрали в нього вепра і казали йти до Стреміня по гроші. На другий день привезли самі 54 злоті, хоч ціна вепра була понад 300. На присілку зловили теж Василя Леськова і били до смерги. Жінка з переляку зімліла. Село мусіло дати «стшельцам» 400 курей, 320 кірців вівса, 1.000 яєць, 25 кільограмів масла (громада купила в сусідній молочарні). В читальні знищили бібліотеку, яку спалили на дворі, розклавши ватру, поламали всю обстанову і сцену, а портрети Шевченка і Франка порізали. Доноси робив і експедицію спровадив місцевий учитель, поляк Вебер.

В селі тяжко побитих 40 людей, легче 20.

Українські посли про своє увязнення в Бересті.

Нижче подаємо протокол ІЗ ПОбу^ У військовій тюрмі в Бересті, підписаний б. послами 0. Вислоцьким та Іваном Ліщинським

Проти ночі 10. вересня 1930. р. коло першої години збудиш мене крик «отвераць» і рівночасно сильний стукіт до вікон і дверей мого дома на селі в Гаях Дітковецьких. Думав я, що це бандитський напад крізь вікно побачив я людей із револьверами в руках у цивільних, військових і поліційних мундурах. На мій запит — хто вони і чого' в ночі хочуть — відповіли: — «Поліція. Нє ґадаць, тилько отвераць, бо джві виважими».

Коли я відчинив двері, ввійшли до хати: комісар поліції, 3-ох поліцаїв, 2-ох цивільних і і жандар. Поліцай приказав моїй жінці встати з ліжка, а до мене: «збєраць сен і пуйдзеш з намі. Юж сконьчилосєн вшистко, длужей Маршалек Пілсудскі цєр-пєць вас не бендзє». Коли я запитав, чи я заарештований, і попрохав мені показати наказ про арешт, він одповів гостро: «збєраць сен і нє ґадаць. Пуйдзеш пан з намі, то там пану покажеми цо з панем бендзє». Я гбірався поволі, тоді комісар скочив до мене: «єжелі пан не убєже сен до двух мінут, то тутай пана застшелен як пса». Одягнувшися, хотів я з жінкою попращатися, бо був певний, що мене десь убють (поліцаї мани нумери на шапках иознимані і не були з місцевого постерунку).. Але попращатися комісар мені не дозволив, і мене брутально силоміць із хати випхали. Жінці не дозволено вийти з хати.

На дворі прилучилося ще двох поліцаїв — отже, разом їх було 9 чоловіка. Вели мене два кільометри до авта, яке там чекало. Дорогою і комісар, і поліцаї вигукували ріжні образи, глузували з мене та поштурхували мене. Наказу про мій арешт мені не показано. Посадили мене до авта, і в 2. год. приїхати' ми до Бродів. Тут змінили авто. Зі мною сіли до авта: комісар із шофером, по один бік мене поліцай, а по другий жандар. Вікна в. авті були нозаслонювані, світло згашене, ну мер авта закритий. З Бродів виїхали ми на Радивилів (Волинь) через Кремянець, Дубно, Ковель, до Берестя. Дорогою запитав я, куди мене везуть, на що мені відповіли, що до Варшави до розпоряд-ження Пілсудского, а він що схоче, то зі мною й зробить. Коли ми приїхали до твердині Берестя, я побачив, що мене везуть до слідчої військової тюрми, бо такий був напис.

10. вересня ц. р. я опинився в канцелярії тюрми в (і. год. вечера. Тут, у ирисутности двох офіцерів, жандар брутально перевів у мене особисту ревізію, силоміць здираючи з мене убрання і штурхаючи кулаком. Присутні офіцери з того посміхалися. По списанні ґенералій один із них одчинив двері іі гукнув: «марш, свіньо українска!» — і пхнув мене у двері. Привели мене до пустої келії. Цілий день ні в авті дорогою, ні. в тюрмі не дали мені їсти.

По кількох годинах самітнього сидження в келії перевели мене до келії ч. 7, де застав я посла Вітоса. Цей сидів блідий і зденервований. Він розповів мені історію свойого арешту, підчас якого в ним не краще поводилися. За хвилю відчинились двері келії і в них появився капитан жандармерії зі словами: «Вітос, браць кібель і вихо-дзіць». Я, як молодший, узяв кібель і хотів іти, але капитан крикнув остро: «ловедзялем Вітос, то Вітос!». Вітос забрав кібель і вийшов. За хвилю почув я крик з- виходка — «файдани» і другі назши. Коли Вітос вернув, то розповів мені, що капитан лаяв /його і хотів бити, коли ж Вітос на це сказав йому, що він безборонний, то той Його не вдарив. Була вже пізня ніч. Обидва ми з Вітосом полягали спати, бо були змучені і не спали попередньої ночі. Тоді вбіг капитан із жандарем і почав кричати, мовляв, хто дозволив нам лягати. Відтак наказав нам встати й одягатися, а коли -ми одяглися, то він наказав: «розбєраць сен і спаць!». Сказав, що ми в військовій тюрмі, % все чисто мусимо робити на наказ.

Другого дня," коли ми вже поклалися сиати, збудив нас десь тло 11. год в ночі офіцер, а жандар постягав із нас коци; наказали вдягатися й по одинці відводили нас до канцелярії, де був суддя, прокуратор та кількох офіцерів. Суддя спитав мене, чи признаюся до вини: «одерваня ченсці од цалосьці». По повороті до келії наказав нам офіцер іти спати. За яку годину знову нас збудили й наказали вдягатися. За хвилю ввійшли до келії — суддя, прокуратор, полковник і офіцери та Доручила нам «поста-новепє арешту тимчасовеґо» з підписом судді Деманда. Знову казали нам іти спати, а за годину знову збудили нас утрете і наказали доручені нам «посШновеня» віднести до канцелярії, де повідбирав їх од нас капитан'жандармерії. Носили ми їх -поодинці.

Ось так минали дпі. Робили ми все на команду. Перед офіцером мусіди ставати «на бачносьць». Наша кімната мала 2X3 метри. Ліжко було одно над одним, у два кшерхи. Вікна не вільно а.у.то відчинити, хиба на команду раз на день, коли ми виходили на півгодннниІІ прохід Часто прохідки не було. Одного разу, коли полковник приходив питати пас, чи не маедю якої просьби, я попрохав, щоб дали нам трохи повітря крізь вікно. Він відмовив. І так сидів я в тяжкому повітрі і смороді від кібля, нарешті мусів був зголоситися до лікаря, бо дістав страшні болі і завороти голови. При огляді лікар заявчгв.-мені, що біль голови не хороба. При тілі був полковник. Коли мене повели від лікаря, то вартовий каиитан почав мене на коритарі штурхати й бити револьвером по плечах, вигукуючи: «ти, сьвіньо українска, скурви син, файдан, я ці иомаркєруен». А потім сказав ще жандареві: «вахмішу, дайце му так, ажеби вєицей не згллшлл сен до лекажа, аби тутаїї здехл в кримінале». Вже біля келії жандар почав мене бити, а клюшник. витягнув револьвер і сичав «ціхо». Коли я прийшов до келії, то розповів про це Вітосові.

Що-кілька днів припадало кожній келії замітати маленькою щіткою на кучках коритарі, чистити виходіш й мити илювачки, що були для вжитку офіцерів і тюремної служби. Така робота була дуже тяжка, втомна і огидна. Одного разу чув я, як посол Праґер мусів був замітати корнтар кілька разів, при чому жандар брутально гукав і лаяв його. Коли ІІрагер іцюхав офіцера дозволу тікші відпочити, то той не дозволив. Така робота тривала понад дві годині.

Отрава наша складалася з четвертини кгр. чеікггвого хліба, обіду найчастіше з напівзвареної моркви, буряків, або капусти ти трохи пісної бараболі, вечері, з барабо-ляної супи або ячмінної каші та сніданку з гіркого чаю. Що-тижня відбувалися ревізії.

В сусідній кімнаті сидів Пеленич і.Цьолкош. Одного разу чув я з Вітосом, як каиитан забрав Целевича до темниці за тс, що дивився крізь шпару у дверях. Капитан лаяв іі.іго при тім: «бидлєн, файдаи, скурви син» і т. д.'-У дальшій кімнаті сидів хворий Ліберман. Чув я, як він просився кілька днів до рапорту й до лікаря і довго не міг допроситися. Потім чув я вже, що лікар ходив до нього. По виступі Пілсудского у пресі, почали офіцери підлещуватися до Вітоса. Давали йому в канцелярії читати те інтервю, а полковник казав, що тільки його одного і хвалить Пілсудскі та пропонував йому поєднатися з Пілсудским.

Через місяць забрали від мене Вітоса. Його посадили з Керніком, щоб порозумівся з ним щодо зречення кандидатури. Мене забрав жандар і привів до канцелярії ДО вартового маіора, а цей сказав, щоб мене відвів на долину до келії в пивниці та взяв другого заарештованого з пивничиої келії — ми обидва мали почистити всі кіблі в келіях у пивниці. Коли клюшник і жандар привели мене на долину, там з одної келії вивели посла Корфантого. Він був дуже блідий, з денервований та мав спухлу ліву щоку. Обидва ми повиносили по 20 кіблів по жовнірах на гору до виходка, помили руками кіблі, які страшенно смерділи. Відтак обох нас досадили до келії ч. 17. Тут розповів мені Корфанти, що капитан жандармерії побив його по лиці в виходку, копав ногамн, а до того на ніч посадили його до келії в пивниці.

По двох днях в 12. год. в ночі збудив нас вартовий офіцер, одвів^1 до келії на долину, де брутально переведено ревізію. До келії впускали по одному, і там один жандар, без свідків, переводив ревізію-екзекуцію. По ревізії переведено нас вже до келії ч. 6., і там наказали нам спати на чужій брудній постелі. Я спав тепер на постелі Керніка, а Корфанти на постелі Бацьмаґи. По 5-ох днях забрали від мене Корфантого, а дали Путка, який сидів із Ліщинським. Він оповідав мені, що його намовляли- офіцери, щоб погодився з Пілсудским, а коли він одмовився, то всадили його на два дні до зимної келії в пивниці, де він і захворів.

14. жовтня забрав мене (вартовий офіцер і привів до канцелярії до полковника. Цей спитав мене при кількох офіцерах, чи я хочу кандидуваги до сойму і на якому списку. Я відповів, що хочу на список українсько-білоруський. Тоді дав він мені підписати деклярацію і заявив: «маршалек Пілсудскі зґодзіл сен допусьціць Вас до кан-дидованя». Підписану деклярацію лишив я в канцелярії. Потім одвели мене до келії ч. 2., де сидів посол Попель по своїм побитті. Він розповів мені, що його побив капитан, і я сам бачив на його тілі знаки від побиття. Він говорив мені також про побиття Лібермана, з яким він сидів. Коли я сидів з Попелем, то в вечері, по одній ревізії, яка відбувалася в пивничних келіях, побив мене капитан по лиці і копав ногами. Бачив це Попель, як мене копано у дверях келії. Ввійшовши до середини, той самий жандар спитав мене, чи я не Кернік. Окрім' нас двох у келії більше нікого не було. При ревізії штурхав мене кулаками, посміхався, прозивав, роздягнув гольцем,' і я мусів у холодній келії стояти перед ним напозір. Коли виходив уже з келії, то другий капитан пхнув мене сильно у плечі.

З Попелем я сидів коло місяця. Підчас описаної вище ревізії побито теж Керніка, про що він мені оповідав.

15. листопада по ревізії заорали мене до авта і разом із Ліщинським вивезли до Львова. їхали три авта з українськими послами. В Раві Руській поліція, на чолі зі старостою, здержала авта, бо вони були без ліхтарів, а числа лозаслонюваш. Наша сторожа не хотіла легітимуватися кажучи, що їм цього не вільно робити. По довших короводах виїхали ми далі до Львова.

Бриґідки, 20. грудня 1930. р. О. Вислоцький.

V

Бувший посол Олександер Вислоцький сидів у Бересті з такими послами: з Віто-сом 4 тижні, з Корфантнм тиждень, з ІІутеком 4 дні і Ііопєлем 4 тижні. Тепер у Бри-ґідках сидить уже u тижнів. У Бересті був два рази побитий офіцером і жандарем; вперше коли зголосився до лікарських оглядин, яко хворий, побив його капитан револьвером, про що він тоді зараз же розповів Вітосові, удруге — скопав його і побив по лиці офіцер, а це бачив посол Попєль (свідок). Крім цього, в келії побив його жандар кулаками, роздягнувши перед тим гольцем; Вигуки «свіньо українска, файдан, скурви син, пшекдснти українєц» і т. д. були на лорядку денному. Вислоцький бачив спухле лице і побій у Корфантого, рівнож бачив знаки від побиття на тілі Поиєля. Вже 4 місіці, а не був переслуханий.

0. Вислоцький.

Бувший посол Ліщинський сидів у Бересті з такими послами: сам один сидів 8 днів, відтак із Мастком удвійку з тижні, опісля утрійку з Мастком і Путеком тиждень, а з Мастком і Керніком 10 днів, з Баґінським і Дібуа 2 тижні. Був караний одним днем посту насамоті (хліб і вода) за «опєшалосьць» при замітанні коритарів. Був раз побитий за зголошення хворим до лікаря на коритарі капитаном в окулярах, про що заразже розповів Масткові, а той бачив, як пхнули його силоміць до келії з вигуком: «сьвіньо українска» і т. д. Один із маіорів сикував його при замітанні і прозивав «пшеклєнти українець, я ці дам Українен». Будо це у присутности Мастка. Лікар одмовив йому хворому дати ліки, навіть за його власні гроші. Ревізії переводив жандар без свідків у пивничних келіях, при чому роздягав його гольцем і поштурхував.^ Тепер сидить у Бриґідках б тижнів, разом із Вислоцьким. Переслуханий між з і 15 грудня ц. р.

__Іван Ліщинський

Інтерпеляція клюбу українських послів.

Нище подаємо декілька уступів із інтерпеляції ч. 6. Клюбу Українських послів до міністра військових справ у Варшаві.

...Крім того, улани карної експедиції робили наїзди на власну руку до околишніх сіл, а зокрема до Переволок, де допустилися цілої низки грабунків, впадали з баґне-тами на гостро до помешкань, відбірали людям готівку, наслідком чого вже відбутися

9. і 13. XI. 1930. р. карні розправи перед військовим судом У Львові...

*

... 15. XI. 1930. р. поручик Заремба разом із 20 уланами прийшов коло 10. год. до помешкання повітового Ооюзу кооператив у Бучачі, щоб перевести ревізію, і тут улани в його присутности цілковито знищили маґазин, кімнату для сортування товарів, і канцелярію Ооюза, при чім зривали підлоги. Спричинена тим шкода приблизно на 25і0ОО зл. п.

Підчас биття людей особливо визначилися підофіцери Арґасінські та Цванік, які власноручно били заарештованих. Відділи тої карної експедиції знищили такі українські установи: кооперативу «Правда» в Пишківцях, (шкода коло 800.— зл.), кооперативу і дім читальні «Просвіти» в Трибухівцях (шкода понад 200.— зл.), кооперативу в Скоморохах (шкода понад 750.— зл.), кооперативу в Медведівцях (шкода понад 550.— зл.), як рівнож урядження салі т-ва «Міщанське Брацтво» в Бучачі (шкода понад 250.— зл.). Карна експедиція вимолотила та забрала все збіжжя у свящ. Іляріона Лущпинського, а крім того, в сусідніх селах стягнула контрибуцію в розмірі щонайменше по 20 м. вівса; те збіжжя селяне мусіли були відвезти власними підводами до військових маґазияів у Теребовлі. За збіжжя та підводи нічого не заплатили. Крім того, знищили цілу низку селян подібним способом, як у селі Отарі Петликівці. Селяне мусіли дармо годувати уланів, які замовляли собі страви, насамперед курей та ще з білим піррям, бо, мовляв, з чорним це шкодить здоровлю, казали купувати для них цигарки, горілку та пиво. Карна експедиція примушувала селян підписувати декля-рації; зміст тих деклярацій зраджує мету, з якою вони написані. Ось така декларація : «ІІишківці, із. X. 1930. р. Деклярація. Нище підписані селяне села Пишківці тгідтверд-жуюТь що зрікаються будьяких протидержавних товариств і орґанізацій, таких організацій, як «'Пласт», «Лут», кооперативи «ТІросеіта», а також У. 0. В. А рівнож ручаються, що не буде в околиці ніяких підпалів стирг ані пожеж. Зрікаються рівнож ріжних виступів протидержавних і саботажів. Заручають рівнож цілковиту безпечність полякам, які мешкають у селі Пишківці. Це все заручають своїм майном і життям. Бємо чолом Річілосполитій Польській, Ясновельможному Президентові РПосп. Польськ. Іґнацієві Мосьціцкому, Маршалкові Пілсудекому. Рівночасно підтверджуємо, що мешканці села Пишківці не будуть мати ніяких претензій до кватирового відділу війська, як рівнож і до державної Каси». Слідують підписи. —

Треба зауважити, що по тих селах, де була карна експедіція, за виїмком одного випадку, до цього часу невисвітленого й дуже загадкового, саме в Петликівцях, не було ніяких підпалів.

*

Повіт Підгайці.

В Підгаєцькім повіті оперував від 28. IX. до 13. X. І930.р., відділ 9. полку з Теребовлі під проводом ротмістра Томашевското, поруч. Заремби та підофіцерів Ґоровіца й Ґута в селах: Оільце, коло Підгайці», Вербів, Голточі, Заставче, Носів, Лиса, Рудники,' Боків, Мурилів, Кутузів, Гайворонка.

До села Оільце, коло Підгаєць. прибув той відділ 28. IX. 1930. р. та розташувався лише в українських господарів. Розташувавшися казали улани українськім мешканцям чистити та поїти коні, при чім примушували до цього також і жінок. Коло 9.'год. вечера ввірвалися улани до помешкання Дмитра Колодницького, де відбувалося весілля й розігнали весільчан, а якийсь підофіцер почав питати за «молоду», бо він «хоче її розпочати», й «молода» мусіла була втікти. По розгоні весільчан, забрали з собою улани весільну музику і зі співом та криком пішли під дім «Просвіти», де містилася тутешня кооперативе. Покликали директора кооперативи й биттям примушували його, щоб одчинив крамницю кооперативи; колиж він усеж не хотів одчинити її, побили його улани карабінами, розбили замок у дверях, вдерлися до коопер. і, наказавши музиці грати, під її звуки знищили та зрабували товари. Товари, непотрібні їм, муку, сіль, збіжжя й т. п., зсипали на купу, змішали все разом і на останку поляли нафтою. Потім пішли улани до помешкання читальні «Просвіти» і, наказавши музиці грати біля дверей, знищили під звуки струментів ціле уряження читальні: декорації, образи, фіранки й т. д. Після того наказали музиці грати жалібного марша і під той марш пішли вулицями села до одної хати на кінці села, де влаштували собі забаву з танцями, підчас якої ходили по хатах, будили селян, шукаючи дівчат. Оеляне, в яких квартирували улани, ніби на наказ коменданта відділу, мусіли були давати кожному уланові горілку, дві печені курки, дві пачки найліпшого тютюну, пять злотих готівкою та 100 кґ. вівса для двох коней...

...Пяні улани казали возити їх з музиками по селі, причім виспівували ооромиць-ких пісень. Коменданти відділу не тілько не забороняли тих вибриків, але навіть оден із офіцерів увірвався вночі з вояками до помешкання тутешнього вчителя, Евстаха Вороневича, і з вигуками стріляв із револьверу до портрету Шевченка, що висів на стіні...

...Під проводом польового жандарма вдерлися улани до дому Петра Прешляка, страшенно його побили і знищили ціле хатнє урядження, убрання, білля, перини, подушки, двері, вікна, шафу, софу, столи й навіть маслобійку, спричинили тим' усім шкоду на 1400.— зл. Подібним способом знищили Івана Окіру (шкода на 200 зл.), Василя Дідурика (шкода на 600 зл.), при чому забрали два годинники і 200 кґ. вівса, і примусили купити для уланів напоїв на 72 зл. Нарешті забрали його разом із сином Володимиром і страшенно їх побили, при чому примушували батька, щоб власноручно бив нагайкою свого сина, після чого їх обидвох збили так, що аж зімліли. При тім були присутні поручник Заремба та вахмістер Ґоровіц...

m

До села Боків .прибув відділ кавалерії 9. полку уланів 4. X. 1930. р. і перебував там б день. Наочний свідок, а рівнож і жертва пацифікаційної акції, Василь Галій, уч. VIII. кл. ґімназії, так описує свої переживання підчас перебування того відділу на селі: «4. X. 1930. р. коло 4. год. рано збудили мене і мого колєґу, Дмитра Мирона, ще тоді в мене гостив, згуки карабінових стрілів, гранатових вибухів та кулеметів. Миттю зрозумів я, що та стрілянина означає, бо вже від кількох днів доходили до нас чутки про те, як поводяться карні експедиції по сусідніх селах, а тому ми швиденько вдяглися та вибігли на подвірря. Тут побачили ми, що багато людей зі страхом утікають не городи та до лісу. Бігли босі, роздягнені, без шапок, одне слово — хто тілько в чік ирвався з ліжка, при чому розпачливо кричали: «Боже, що то буде?». Ми з мої* товаришем побігли чим дуж до лісу, бо звідти, звідки втікали люде, було чути крик та лемент. По дорозі прилучився до нас мій товариш Онуфрій Когут, і ось так у трійку вбігли ми на подвірря господаря Йозефа Жендзяновського, забігли за будинок і розглядалися як би дістатися до лісу, що був у 5 хвилинах дороги. В ту мить побачили ми Миколу Броновського, який з протилежного боку вбіг на город перестрашений і рівнож втікав до лісу; ми на хвильку спинилися, бо хотіли побачити, чи це йому вдасться. Ввесь час ми чули страшні крики, плач, благання ратунку. Нараз побачили ми, що за Броновським, що вже був посеред городу, женеться 4-ох уланів із витягненими шаблями; з криками: «Отій ск... сину», улани догнали його та почали бити. Зпочатку він кричав, але потім крики затихли, і було лише чути звуки ударів. Ми думали скористати з того, що увага уланів була звернена на Броновського, й хотіли втікти до лісу і вже були перебігли через перший город, коли з лісу вискочили улани на конях і почали на нас стріляти та гнатися за нами. Тоді мої товариші сховалися в будинках, що були поблизу, а я кинувся назад, у напрямку дому Йозефа Жендзяновського; улани гналися за мною й увесь час на мене стріляли. Але улани, що били Броновського, перебігли мені дорогу. Я скинув плащ, перескочив через кільчастий дріт, вбіг на подвірря господаря Йозефа Жендзяновського, який стояв на порозі своєї хати й дивився на все те, і вскочив до його хати. За хвилю ввійшло до хати двох уланів із карабінами, приготованими до стрілу, та запитали мене: «Чому, кабане, втікав?». Я мовчав. Тоді вони вивели мене на дорогу, сіли на коней, і погнали мене до села. До них прилучився капраль Майка, який підчас погоні за мною скочив конем через кільчастий дріт і розбив собі об дерево голову. Зі словами: «Бачиш, гайдамако, що я зробив собі через тебе?», ударив він мене кільканацять разів по плечах і наказав уланам запровадити мене до пана ротмістра. Мене запровадили до ротмістра Томашевского, який зі словами: «Пластун, гайдамака', підпалювач!» почав бити мене, грубою тростяною палицею по голові й по грудях, що аж мені в очах почорніло. Нарешті віддав мене уланам, зі словами «маете його!» Улани, що зіскочили з коней, почали так сильно бити мене кольбами по плечах та по під груди, що мені аж дух захопило. Ротмістер і собі тягнув мене за волосся й бив так, що я впав. Я впав ниць, а ротмістер став мені чоботом на голову й наказав уланам 'бита мене кольбами та палицями по цілім тілі. Я стратив притомність і вже не знаю, як довго мене мучили. Коли прочутився, то вже не міг підвестися. Тоді ротмістер ухопив мене за волосся, підніс і почав знова мене бити по лиці з обох боків. Тим часом надїхав поручник Заремба (родом із Підгаець) приклав мені до голови револьвера і сказав: «Пане ротмістре, я того кабана застрілю, бо він кинувся на мене під лісом» (свідок цього — Микола Цетнаровський, син Павла). Зазначую, що nop. За-рембу перед тим я ніколи й ніде не бачив. На те ротмістер одповів: «Це пізніше!», а уланам наказав, одвести мене до решти заарештованих. Улани сіли на коней, штовхнули мене у плечі й погнали поперед себе, підганяючи списами. Збоку йшов ротмістер. Я ледви тримався на ногах, але думка ввесь час працювала над тим, як би вирятуватися. Враз мені впало на думку слово «конфідент». З думкою, що ротмістер мене пустить, я звернувся до нього: «Пане ротміотре, прошу вас на одно слово». Але ротм. на це відповів: «Ти, кабаяє, мене на одно слово? Мовчи, бо тебі смердить із губи!» Коли ми прийшли на майдан, то я побачив там таке: богато людей стояло босих, без шапок, у два ряди, звязаних шнурами, між тими рядами бігали улани й били кожного, де попало. Люди страшенно кричали від болю і благали помочі та милооердя. Селянина Тимка Калана поклали на колоду й десять уланів били його немилосердно. Зі всіх сторін вели улани звязаних людей і страшенно били їх. Люди від тих ударів падали на землю, а коні доптали їх. Мене привели до решти заарештованих, а капраль Ґут так сильно мене скував, що руки вмить почорніли, а шкіра так набігла кровю, що ще й до сьогодьні маю на руках знаки. Відтак знова катували мене немилосердно. На наказ nop. Заремби ходили улани між людьми й усім витинали з сорочок вишивки (народні), дерли штани, a nop. Заремба зі сміхом витягнув бритву й, кажучи: «Завтра неділя, отож треба кабануф підголити!», почав жілєткою голити всіх, при чому порізав кілька разів кожному обличчя. Ротмістер ходив- поміж заарештованих і всіх бив, наказуючи не віддихувати, через що заарештовані мусіли тримати ввесь час руки на устах. Коли ж хтонебудь падав на землю, то ним вже опікувалися улани й били далі. Тоді так збили Івана Турчина, о. Олекси, що й до сьогодні нога не загоїлася. На запити мусів кожний одповідати лише польською мовою, бо инакше били. Руки мені так окували, що я їх уже не чув і з того майже умлівав. А капраль Ґут, що стояв поруч лише глузував із мене. Тоді я прикликав його до себе і сказав, що знаю його з Підгаець, і попрохав його, щоб він переказав nop. -Зарембі, що я конфідент, і щоб мене звільнили від кайданів. Тоді він увільнив мені трохи кайдани та запитав мене, що то є конфідент. Я йому пояснив, і він Пішов до nop. Заремби. За хвилю прийшов nop. Заремба і став проти мене, вдивляючися мені в очі. Я рівнож дивився на него очами, повними сліз. Він запитав: «А може ти й конфідент, але з другого боку?» Я сміливо йому відповів: «То пан

переконається!» Вія запитав мене, як я називаюсь, і коли я йому сказав, то він витягнув записник, подивився до нього і зі словами: «Та ти головний проводир тутешніх саботажників! Братіку, буде сьогодні тішитися хороба, бо тобі буде кінець!» — почав бити палицею по голові й копати нотами. Тепер уже кожний жовнір, який тільки приходив, бив мене де й як хотів. Там я зімлів тричі. За деякий час привів nop. Заремба жінку голови т-ва «Сокіл», бвдокію Почигайлову, почав її бити в лице й копати ногами та кричав, щоб сказала, де сховався її чоловік, бо инакше її забе. Рівнож привели війта Омеляне П&щака. Його скували, 'били по лиці та казали, що в його селі були саботажі, а .він винуватців не викрив; але трохи згодом його випустили. Нас, щось іа 50 люда, звязаних шнурами, запровадили до якоісь хати, де знова били по цілім тілі, Сюди також привели місцевого пробоща о. Петра Кабляка, на гіорозі копнули його і сказали: «Марш, попе кабануф, до кабануф, там усіх бунтуй та не забудь їх висповідати, бо сьогодні буде всім кінець!» Потім прийшов до мене капраль Ґут, показав мені Гранату й запитав, чи я знаю, що то е. Я відповів', що знаю, бо ще як був учнем, то належав до підготовки військової в Бережанах (польське — «Przysposobienie woj-kowe»). Він усміхнувся й одійдаов. За хвилю вилетіли всі шиби від гранатного вибуху десь за будинком. Люди з перестраху падають оден на одного і благають Бога. Рівночасно вбігають до хати ротм. Томашевскі і nop. Заремба з уланами й починають усіх нелюдськи бити та питати, хто кинув ґранату. Що ніхто з арештованих не міг кинути ґршнати, може посвідчити Демян Пащак, бо це зробив хтось инзпий, хто був перед тим на подвіррі, де капраль Гут показав йому ґранату і сказав, що тим, хто в хаті, буде 8араз кінець. Як тільки Іут пішов за хату, почув Д. Пащук вибух; У хаті підійшов до о. Петра Кабляка, який молився, штабовець Ґоровіц, ухопив о. Каблака за голову і, дивлячись йому в вічі; сказав: «О, як я еґомосця кохаю, тільки в єґомосця очі злодійські. бґомосцеві не священиком бути, а хамом, злодієм, злодієм...»,'і почав співати до вуха 0. Каблака: «Господи помилуй, господи помилуй». На це дивилися ротмістер із поручником та реготалися. Так нас били і глузували зі священика до 12. тод.

Тоді пішли всі на обід, а нас лишили під вартою улаїнів, які плювали на нас, а коли хтось із нас просив дозволу вийти, то тото копали ногами. У другій годині прийшов військовий жандар (імя невідоме), і почали відчитувати та декого пускати на волю; увільнений мусів був проходити між двома рядами уланів, що стояли в сінях, тоді улани його били де попало. В хаті лишилося нас пятнацятеро, разом із священиком. Звільнених завели під стодолу (ми це бачили крізь вікно), де наказав капр. Ґут всім клякнути й молитися за здоровля ]>отмістра, «щоб довго жив і проклятих кабан у ф бив». Так само наказував молитися, «щоб кінь пана ротмістра добре їв та здоровий був». Люде і справді, змушені побоєм, так молилися. Підчас того оден улан із бритвою, а другий із машинкою, вистритували та виголювали всім, молодим і старим, пас через голову. Це все бачив сільський иостерунковий Смак і лише глузував із того. Потім усіх виголених і поострнжених завели до хати Еміля Кіряка, звідки по одітому викликали до клуні. Кожний мусів іти між двома рядами уланів, які били кіями. У клуні клали кожного на лавку, оден улан сідав на голову, а чотири инші били доти, доки він не страчував притомности. Онуфрія Когута і Дмитра М-нрона клали двічі, бо ті забули подякувати за побиття й гарненько вклонитися. Відтак усіх пустили до дому ледви живих. Штабовець Ґоровіц (жид) знова вивів нас на дорогу, наказав свящ. Петрові Ка-блакові стати попереду, а нам двійками за ним. Там ударив він мене знова залізною палицею по голові й розбив мені голову. Оящ. П. Каблакові наказав командувати, а иас бив ;по головах і плечах та примушував співати «Еще Польска не зґінела». Сам співав соромицьких пісень. Так під командою свяіценика II. Каблака йшли ми селом зі співом. Що-десять кроків, на наказ Ґоровіца, мусіли ми разом зі свящ. сідати на землю, при чому Ґоровіц нас бив по чому попало. На це все дивилися місцеві кольо-нїсти й тільки підсміхалися. Свідок — Михайло Галій, с. Олекси. Так завів нас Ґоровіц до -сільської хати, де всі мусіли роззутися й поскладати обув під одною стіною, а самі посідати під протилежну. Ґоровіц казав, що в усіх кабануф рівні ноги, й бив то підошвах усіх варварським способом. Врешті плюнув -і вийшов із хати. Лишилися лише сторожа за дверима. Всі були збиті й такі перестрашені тим варварством, що ніхто не міг промовити і словечка, тільки чути було тяжкі віддихи й болем переривані слова молитви до Бога про поміч. Деякі жовніри, а навіть і сторожа, від часу до часу входили до хати, били нас і плювали на нас, бо мовляв, ми — польська плю-вачка. Ввечері прийшов Ґоровіц, вигнав нас босих на купу каміння, наказав клякнути й молитися до місяця за здоровля їх коней і так нас бив, що ми мусіли були це виконати. Потім наказав вдавати, що ніби ми снимо і хропіти так, щоб аж коні полошилися, по стайнях. При тому Ґоровіц, раз-у-раз на» бив. Раптом гукав, що летить аероплян, і ми мусіли ховати голови до каміння, бо дуже бив, потім нагло казав вставати та сідати, а було між нами ще кількох закутих. Хоч усі вставали дуже швидко, а всеж бив він усіх немилосердно, і дехто від тяжких ударів не міг уже й підвестися. Нарешті закомандував: «До середини бігцем, марш», і ми мусити бігти, а він нас бив залізною палицею і завертав кілька разів. Наприкінці на наказ: «Бігти до халупи!», всі так швидко побігли, що цілий натови збився у дверях, і ніхто не міг дістатись до середини. Тут вже було справжнє пекло, бо били нас почім попало. А люде з поспіху пообдирали собі шкіру на ногах. Уночі ще приходили жовніри до хати і катували нас. Так минув перший день і ніч.

Другого дня прийшов польовий жандар і покликав мене на переслухання. Рівночасно покликав трьох сержантів і, як я підглядів, коли обернувся, подав ім- рукою знак, щоб мене добре вибили. Як я йшов за ними, то був вже приготований на все , тільки думкою благав Божої помочі. Запровадили мене до хати Івана Кривоноса, де мене всі обступили, а жандар сказав: «Скажи всю правду. а ТОДЇ дістанеш папір від п. ротмістра й підеш собі до дому». — (У нас у квітні і травні були два підпали: постерунку і кольоністів. У звязку з тим заарештували мене й мого товариша, Зиновія Фур-дея й одвезли до Бережан, де ми .пересиділи два з половиною місяці. Суд звільнив нас обох, із тото криміналу я вийшов здоровий, але мій товариш Фурдей збожеволів. Що він і справді був хорий, це може посвідчити заряд вязниці, а з часів волі — родина, ціле село та навіть лікар, д-р Явний із Підгаець). — Військовому жандареві я відповів, що буду говорити правду про все, що знаю. Він запитав: «Хто підпалив постерунок і кольоністів?» На це я відповів: «Я сидів заарештований, але суд, розглянувши справу, звільнив мене». Потім він сказав: «Слухай, ти! Ти жовнір, а я також жовнір. Даймо собі руки, бо ти належиш до У. В. 0.». Це я заперечив. Тоді він: «Припустимо, що ти не підпалював, але ти ж знаєш, хто це робив!» Я відповів, що не знаю й на нікого не можу наговорювати, бо з тими справами не маю нічого спільного. Якби навіть на кого наговорив, то це бувби наклеп. Сказав йому, що може мене навіть забити, то й тоді нічого не скажу, бо нічого не знаю. На це жандар одповів: «Ми тебе не забємо, але так тобі догодимо, що сам здохнеш». Тоді прискочили до мене сержанти і змушували мене роздягнутися, але я не хотів. Сержанти силою здерли з мене одяг і повалили на лавку. Оден сів мені на голову, инші тримали за ноги, а чотирьох били мене так, що я стратив притомність. Коли я опритомнів, то не мав сили навіть підвестися. Тоді вхопив мене оден із них за волосся й підвів. Військовий жандар сказав мені: «Шкода тебе, скажи правду, і ми тебе пустимо». На це я (відповів: «Уже раз сказав, що нічого не знаю». Підчас того биття поломили на мені 4 палиці на кусники. Потім поставили мене під стіну, приклали до голови револьвер і почали числити: «Раз, два...». Я заплющив очі. Сержант крикнув, щоб я відкрив очі й дивився. Я відкрив очі і сказав: «Пбщо числити, можете мене відразу забити, бо я вам нічого не скажу, бо не знаю». Тоді схопив мене жандар за руку, заклав мені між пальці три олівці й так стиснув мені руку, що аж пальці тріщали, і питав мене, чи скажу. Я на то нічого не відповідав, лише кричав од болю. Тоді він мене пустив, наказавши зняти й засвітити лямпу, а инші повалили мене знова на лавку, а він почав мені лямкою пекти ноги. Припікав доти, поки я не зімлів. Мене прочутили водою і знова запитали, чи скажу. Я не обзивався. Тоді жандар почав мене так бити по плечах кольбою, що я аж впав на землю. Решта били мене палицями і штовхали так, що я не міг уже навіть .віддихувати, і мені вивалився язик, якого я навіть не мав сили втяпнути до уст. Тут прийшов Ґоровіц і наказав покласти мене на лавку і знова катували. Коли я з болю кричав, то Ґоровіц затикав мені до уст палмцю. Знов я зімлів. Це повторювалося кілька разів; били і зливали мене водою й довто випитували, чи оповім усе. Але я вже не відзивався. Ґоровіц схопив мене.за шию й почав з люттю душити, аж я посинів, а крім того, товк мене колінами попід груди. Нарешті стягнув мене з лавки на землю, і всі плювали на мене. Сказавши щось військовому жандареві, Ґоровіц звернувся до мене: «Слухай, най буде, що ти не винний і нічого не знаєш. Довідаєшся від Михайла Когута, чи то він підпалював, а рівнож хто ще з ним те робив, а завтра нам це роаповіш. Тоді тебе звільнимо». Я згодився, але він запитав мене, як я про те довідаюся. Я відповів: .«Слухай, Когуте, скажи, чи то ти підпалював, бо мені наказали, щоб я від тебе про те довідався; тоді мене випустять, а ти, може, дістанеш яких два місяці». Тоді Ґоровіц ударив мене в лице і сказав: «Хаме, хто так по дурному питає? Питай так: слухай, бачиш, як я дістав, але все таки не признався. Лише скажи, хто то підпалював, щоб я принаймні знав за кого терплю». Я згодився й попрохав, щоб до нас ніхто не приходив і більше нас не бив, бо инакше ніхто не зможе зі мною розмовляти. Ґоровіц приобіцяв, шо ніхто більше не буде нас бити, наказав мені одягнутися й навіть допоміг. Коли я одягався, то побачив, як попукала в мене шкіра. Він взяв мене попід руку й завів до товаришів нашої недолі, а що я не міг переступити через поріг, то наказав двом уланам, щоб мене перекинули через поріг. На переслухання покликали ще Миколу Кривоноса, але його вже не били, тільки наказали прислухатися до того, про що я буду говорити вночі з Котутом. Рано він мав їм те все оповісти. Кривоніс, вернувшись з переслухання, про все те мені розповів.. Я знав, що ніхто нічого не завинив, а тому нікого з товаришів не розпитував. Протягом пополудня й цілої ночі вже ніхто нас не бив. Проте рано мене покликали знова й запитали: «Що нового?» Я відповів, що ніхто нічого не знає. Мене знова роздягли й били так, що я аж чотири рази зімлів. Протоколу слідства не списували, бо, мовляв, я, як член У. В. 0., нічого їм не скажу, коли тверджу, що нічого не знаю. Мене так збили, що я не мав уже сили вернути до товаришів, і мене туди мусіли приволоктй.

Подібним способом скатували Михайла Когута, Степана Сабата, Омеляна. Боднар-чука, Михайла Пащака, Тимка Калаша й Михайла Почигайла. Вкладали навіть пальці між двері і стискали.

Так нас катували чотири дні й безнастанно випитували, де подівся Зеновій Ф.ур-дей. День перед тим родичі сховали його в сусіднім селі у кревних. Одначе, він, умово хорий, утік уночі від кревних і, вернувши до дому, ліг у клуні спати. Рано вояки, шукаючи людей до чищення коней, знайшли його, як він спав у клуні, і забрали до тої роботи. Як його провадили, то один міоневий поляк сказав воякам, що то власне й є той, кого довго шукають. Його закували і привели на переолухання. Тоді саме переслухували Михайла Когута. Його миттю викинули за двері і приступили до переслухання Фурдея. Когут, що стояв за дверима, чув частинно зізнання Фурдея. Зпочатку він нічото не відповідав, а коли його збили, то він почав зізнавати, шо всі підпали робив він і навіть якісь хрести він опалив. Вояк одвів Когута з сіней, і він уже більш нічого не чув; лише пізніше розповідали вояки, що Фурдей зізнавав, що головним командантом нашого села є я і що в лісі маємо 130 схованих карабінів. Фурдея перетримували цілком окремо від нас. Оден вояк, що стояв на варті коло Фурдея, оповідав нам пізніще да,-Доводився Фурдей. Він звернувся до того вояка: «Слухайте, дайте мені ту пукавку (карабін)». Колиж вояк запитав його, пбщо йому та річ, то той одітовів, що хотівби ходити такоамо з карабіном, як він. Нарешті приобіцяв оповісти файну казку, але яку перервав лімітно спізом: «Чуєш, брате мій?». Як він сидів заарештований, не давали йому їсти Portv повели його до ліоа шукати оті вигадані карабіни, де його й застрілили. Дістав, здається, револьверову кулю ззаду до голови. Забиття мотивовано тим, що, мовляв, Фурдей намагався втекти. Ось так згинув умово-хорий Зеяовій Фурдей,

Так нас катували чотири дні, а взагалі. військо було на селі сім день. Вояки зганяли людей (навіть 60—70-літніх) на роботу: чистити коней, молотити для них овес, а коли коні були нагодовані, мусіли всі клякати й молитися за їх едоровля, при чім немилосердно всіх били (тяжко збили Михайла Галія, о. Онуфрія). На селі примушували вояки людей клякати перед ними й молитися до них. Доказ: Пилип Гуда, а рівнож і йото батько Олекса. Вночі волочилися вояки по селі й забірали в людей гроші й годинники: иапр., в Анастасії Почигайлової, в родини Затварницьких, у Федя Боли-новського. Спроваджували людей до потоку і заставляли бігати навколо. Крім того, вояки вимагали, а люде мусіли давати по 15 фляшок пива, літру горілки і по 10 зл. на рукавички для кожного вояка. Свідок: Анастасія Кривоніс.

Господар Кирило Безпалко, 60-лігній, дістав 90 кіїв за те, що його син десь сховався. Подібно нищили й маєток людей. Наприклад, у мене знищили молочарню, січкарню, кірат та инше господарське знаряддя. Нищили урядження дому, рбзкидали стріхи, підпилювали деревляні стовпи в домах, перевертали стіжки, діравили багнетами бляшані дахи, одне слово — залишили по собі руїну. Господаря Павла Когута примусив жандар порубати цілу підлогу, нібито шукаючи зброї. Подушки й перини пороли, а пірря пускали з вітром, ніби то шукали сховані набої. Нарешті привязали господареві Павлові Когутові на шию мотуз і примусили шукати підхоже дерево, на якім би могли його повісити. Але відповідного дерева все не було: одно за-тонке, друге за-низьке, треттє за-високе й т. д., мета одна — водити того господаря на мотузку. До помешкання тутешнього пробоща о. П. Каблака спровадили музику і влаштували забаву, при чім по селі ловили дівчат і змушували їх танцювати. І тільки на інтервенцію місцевого римсько-католицького иробоша, забрали ту музику з попівства. Штабовець Ґоровіц ходив од хати до хати, розтинав вишиване білля, нищив ціле урядження і навіть робив собі з хати виходок: змушував дати собі тарілку, куди й випорожнювався, а потім господиня мусіла на нього натягати «годні. Яко свідка цього факту подаю тутешнього господаря Віктора Почигайла.

Ось так заспокоювали нас невинних військо, лишаючи по собі страшне спустошення, матеріяльне й моральне,-

♦

... Відділ, що квагирував у Букові, робив наїзди до сусідніх сіл, а поведінку таких екскурсантів у селі Великі Шумляни описує Антін Окотник: «8. X. 1930. р. в 5. год. вечера окружили мій і мого батька дім улани 9. полку під командою двох офіцерів. Вїхали на подвірря, розбіглися .по цілому обійсті: одні ДО курника, другі до стайні, третгі до моєї хати й до батькової хати, инпгі знова на пасіку й шукали Бот відав чого. Пса, привязаного на ланцюг, забили, як рівнож забили в курнику свиню. Прийшли до мого батька, який саме тоді розвішував на подвіррі тютюн, і почали питати його, як він називається. А коли він сказав, що Томко Окотник, то вони наказали йому лягти на стовп, що лежав на землі. Дідо зачав просити, щоб його пустили, а вони запитали його,, чи він поляк, чи русин. Батько відповів, що поляк, але релігії греко-католицької: тоді оден вояк крикнув: «Брешеш, руська мордо, бо колиб ти був поляком, то говорив би по польськи», і зачали його бити. Оден вояк тримав батька за шию, а другою рукою тримав біля голови револьвер і грозив, що забє, якщо він буде кричати, а двох инших вояків його били палками. Присутній офіцер, шо вже йшов до хати, вернув і наказав: ««Пустіть йому кулю в лоб, най здохне, як той пес», і відійшов. А вояки продовжували далі бити мого батька. На крик батька вибігли з хати моя мати й сестри та почали кричати. Оден із вояків вхопив мати за руку, підвів її до батька, якого били, і, помахавши коло носа палкою, загрозив, що як буде кричати, то дістане як батько. В тім часі прийшов мій брат Степан Скотник, що працював у сусіда. Коли він ішов додому, то зустрів його якийсь капраль і, запитавши як зветься, привів до ротмістра. Ротмістер запитав його, де подівся його брат, себто, я — Антін Окотник, а коли брат одповів, що не знає де, то ротмістер звернувся до вахмістра й наказав дати братові 50 палок, бо тоді напевно скаже, де я сховався. Брат мій почав проситися кажучи, що нічо не знає, що він пгойно перед трьома тижнями вернув із війська; але це не помогло, поклали його па той сам стовп, де били й батька, й дали йому 50 палок. Та знов били й батька, якому одмірили ще 50 палок. А якийсь вояк ударив його кілька разів у лице й наказав іти шукати мене. По побиттю почали улани випитувати брата, де бандити, й казали йому, що якби він був вірний Польщі, то бувби тих бандитів виловив, припровадив до них і за це діставби навіть нагороду; а що він тих бандитів не виловив, то дали йому те 50 палок і питали про брата. Потім почали його розпитувати, де він служив при війську. Коли ж він сказав, що в пятім полку йол. артилерії у Львові, то вахмістер сказав йому: «Я тебе не питаю, де ти служив, але дай мені тих бандитів!»

І за якихось бандитів дали мому братові ще 50 палок. Потім наказали мому братові стати і вклонитися ротмістрові аж-у ноги, а коли брат не міг підвестися, бо був дуже побитий, вояки вирішили, що він не хоче ротмістрові вклонитися, й дали йому четвертих 50 палок; після чого брат, змігшися над силу, почав кланятися ротмістрові, але робив це незграбно, за що улани дали йому пятих 50 палок, що аж сподНі на ньому розлізлися. Потім ptfmWep наказав привязати його до коня й так завести до лісу, щоб він показав, де сховався його брат, себто, я. Колиж брат почав проситися кажучи, що не знає, де я можу ховатися, то вояки завели його до хати, а коли він попросив шклянку води, то вони не дозволили матері дати йому води, кажучи, що не здохне, а ротмістер, сказавши: «То ти ще хочеш води?», наказав воякам дати йому ще шостих 50 .палок, «але гарячих!» По виконанні цього, наказав йому ротмістер стати перед ним тозір та почав таке говорити: «Ти знаєш уже, шо то є пеелух і дисципліна, бо був при

Григоровія, пов. Рогатин. Знищена читальня «Прсісвіти».

війську, тож скажи, де є безпалко?». Тут почав його ротмістер так бити кулаками по лині, що розбив йому уста та розірвав ухо, що брат аж заюшився ввесь. А далі ротмістер повчав брата, що якби він був вірним хлопом, то привівби того бандита, свого брата, за що одержавби нагороду в 1000.— зл. Дальших слів побитий уже не чув, бо зімлів. Тим часом улани повикидали зі скрині полотно й убраня, нібито шукаючи зброї; не знайшли нічого, а'лише забрали бритву і 4 яйці, розвалили піч, викинули з ліжка солому та з шафи убрання, при чому присутній при тім офіцер наказав все це спалити. Колиж улани запитали йото, де це мають зробити, то він одповів, що треба б цілу мою родину замкнути в хаті, щоб усі спеклися й подушилися, а тоді наказав уланам замкнути їх у хаті, а самім вийти. Улани, які вже були вийшли на двір, про щось порадилися, Пятьох з них вернули знова до хати заарештували мого брата й посадили на фіру, що стояла біля воріт. Поручник,,що був із уланами, прийшов до хати, положив на стіл 5.—г зл., ніби за забиту свиню, по чому улани забрали ту свиню та ще одну качку, посідали на возі, де вже сидів і мій брат, і відїхали до Бокова. Брата, що потім лежав два місяці тяжко хорий, лікував Др. Гвоздецький із Липиці.

Коли били мого батька, прийшов до хати оден із офіцерів, що були з відділом, й почав' питати мою жінку Анну, шо була в'хаті і тримала на руках півторарічнього сина, який плакав, чого син плаче. Колиж вона відповіла, бо діда його бють, офіцер її вдарив і питав, де є її чоловік. Коли вона відповіла, що пішов у поле копали бараболю, то офіцер закричав: «Знаю куди він пішов, бандити ви одні, большевики, бунтівники, палії, ви собі думаєте, що тут під .лісом маєте свою державу, думаєте, що Польща не мав війська. Ми приїхали тепер, щоб навчити вас, як масте жити, й ми вас навчимо, ми вам покажемо. Ви такі поляки, що вас уже і в Варшаві знають». Потім казав жінці покласти дитину спати, а сам почав зближатися до неї. Колиж перестрашена дитина вхопила мати обома руками за шию й почало ще гірше плакати, то він струснув дитину і крикнув: «Мовчи, руська мордо!», а жінці наказав миттю покласти дитину. Колиж вона, не хотіла цього зробити, то він штовхнув її в бік і крикнув: «Я тобі кажу, щоб поклала дитину, бо дістанеш 25 палок!» Жінка відповіла, що не має за що дістати 25 палок, бо нічим не завинила. На що він одгювів: «Я тобі скажу за що!» А потім, указуючи на ліжко, сказав: «Сьогодні це ліжко має бути наше. Отже, лиши дитину-! Чуєш, чи ні? Бо я хочу..., розумієш?». Після чого почав тягнути її за ніс. Жінка зрозуміла, чого офіцер хоче й почала йото .переконувати, що тепер вона вагітна. Офіцер ударив її в лице і вийшов із хати, а вона, скориставши з того, що улани тоді били батька і брата, втікла з хати. Вояки, що прийшли потому по неї, не застали вже нікого в хаті, тоді повибивали вікна та порозкидали віск. Зробили тим шкоду батькові на 168.60 зл., а мені на 162 зл.

Мушу зауважити, що в селі Шумляиах не було ніяких .саботажів». —

•

Оригінал лікарського свідоцтва, складеного в повітовім суді в Бучачі, каже: «Повітовий суд у Бучачі. Ч. Кн. 1724/30. Протокол судово-лікарського огляду, списаний 13. X. 1930. р. в повітовім суді в Бучачі. Присутні: повітовий суддя Ґеннер, протоко-лянт Сербенскі, знавець •■— Др. Блютрайх. Зізнає Евстах Гук, мешканець Старих Пет-ликівців, і подає, що 5. X. і 7. X. 1930. р. побили його, незнані йому улани, розквати-ровані тоді у Старих Иетликівцях. Свідками події були: свящ. о. Володимир Гук, Евге-нія Гук, і Роман Барановський зі Старих Петликівців.

Покликаний судовий знавець; лікар др. Блютрайх, по пригадці йому на складену ним присягу, по огляді та дослідженні подає наступне: Вислід огляду: 1) Над правою бровою знак і Vi см.. довгий, покритий шкіркою рожевої барви; 2) горішня повіка правого ока трохи посиніла; з) на назверній частіші правого стегна великий синяк; 4) в околиці правого-коліна лінійне здертя нашкірка, приблизно 3 см. довге, покрите крівавистим струпом. Висновок: поранення легкі, спричинені: до 1) гострим знаряддям,, чи з гострим кантом, до 2), з), 4) — тупим знаряддям, і тягнуть за собою підір-валшя здоровля та нездібність до фахової праці на 8—10 днів. Це подаю до відома суду в найліпшім .переконанні та сумлінні. Суму в 5. зол. одержав Др. Блютрайх, р. в:, Ґеннер, р. в., Сербенскі, р. в.».

Виглят у нутрі (роздільні товарів) Центросоюзу у Львові по експльозії

бомби, 3. X. 1930.

Др. А. Хальфен, міський лікар у Бучачі. "7. X. 1930. р. Свідоцтво. Нинішнього дня я ствердив у п. Романа Барановськото такі поранення: 1) На обох боках задниці смугнасті синяки, довгі 6—8 см. (число — 14—16); 2) на плечах з .правого боку подовжний синяк і спухлима; 3) на хребті лівої руки синяк і здертя; 4) на правім коліні рана від ударів 3 см.'завдожки і 2 см. завширшки; 5) в горішній частині лівого рамени синяк, довгий Ю см.; 6) на лівій долоні здерли нашкірка, рівнож і на пучках пальців лівої

руки; 7)-на 4. пальці правої руки рана від ударів. Др. Хальфен, в. р.

*

«Повітова Каса Хорих. Бучач. Лікарське свідоцтво. 15. X. 1930. покликали мене, як лікаря Каси Хорих у Бучачі, до члена тої Каси Онуфрія Пендзея, який лежав тяжко хорий. Стверджую, що в нього цілковито .посиніла задня частина тіла, і численні синці ріжної форми та величини на назверхній стороні обох ніг; стан підгаряч-швий та катар олегочноі". Бучач, 13. XI. 1930. р. Др. Ґоліґер м. п.

«Повітова Каса Хорих. Бучач. Лікарське свідоцтво. 15. X. б. р. покликано мене, яко лікаря Повітової Каси Хорих у Бучачі, до члена тої Каси Шепелявого Степана, в якого я ствердив кілька синяків на задній частині тіла. Вище згаданий страждає довший час від деформаційного запалення суглобів хребту (снондилярібіетес дефор-манс). Бучач, 10. XI. 1930. р. Др. Ґоліґер, в. р.

Англійський очевидець про жертри польських

погромів.

Анґлійська ґазета «Manchester Guardian» вмістила в числі з 21. XI. 1930. статтю свого кореспондента Voighta про польське погроми в Галичині під заголовком «In the Ukraine. Peasants Beant and Killed». Стаття писана у Львові 14. листопада на основі того, .що кореспондент бачив на власні очі. Нижче подаємо частинний переклад цієї статті.

«Львів, Східня Галичина, пятниця.

Одинацять українських селян, переважно жахливо побитих поляками, лежать тут у малому простому українському шпиталі. Де лише кілька з багатьох • жертв того, що урядово називається «пацифікацією Східньої Галичини». Треба бути цілком щирим у відношенні до одного з найбільш жахливих звірств новітніх часів. Тих одинацять селян були так змасакроваиі по голій задній частині тіла, що мясо було буквально одною посіченою масою.

З почуттям жаху і слабости, але й рівночасно з виправданням, що я не можу жахнутися перед цим остаточним безсумнівним доказом, я звернувся з проханням до ввічливих духівників, які доглядають покатовані жертви, щоб вони показали мені їх справжні покалічення. Тоді усунено бандажі і підкладки з вати, і я побачив на власні очі зсиніле живе тіло, збите перед чотирьма або пятьма тижнями в одну безобразну масу. Я маюфотоїрафії тих покалічена.

Цікаве те, що коли польська влада тут у Львові довідалася про існування тих фотографій, тоді перешукано не пльки український шпиталь, але й помешкання всіх українських лікарів. При тому польські урядники не питали, хто ті одинацять жертв. Поляки заперечують, мовляв, не було ніякого побою. Все, чого вони хотіли, це тільки знищити докази, себто, фотоґрафії. Справді, дивні заходи, щоб польська публика в Польщі і цілий світ не довідався про те, що сталося на українській землі.

По селах селяне були перелякані і не відважувалися говорити. Кожного, хто пробував випитувати їх, арештовано або не допущено. Хто тільки пробує дійти до правди, за тим ступає як тінь шатія польських шпиків, які вистоюють під його готелем і слідують скрізь за ним, як треба, то й автомобілем.

Містер Фарсон, кореспондент «Шикаго Дейлі Нюс», і я сам були переслідувані добірною бандою шпиків, яку ми швидко навчилися розпізнавати. Між ними була одна жінка в ґумових чоботах, яка переважну частину свого часу сиділа в передпокою готелю Жоржа. Містера Фарсона придержала поліція в селі Гаг, де були поповнені деякі з найгірших польських звірств, де скатовано багатьох селян, а один побитий конав од ран. 1 рівночасно та сама поліція буде вам поводитися супроти такого дослідника з безмежною гладкою чемністю і буде впевняти його з підлесливою ввічливістю, що там узагалі не було ніякого побою.

Головні факти про «пацифікацію України» були опубликовані в «Манчестер Ґардієн» перед кількома тижнями. Ці факти тепер вповні потверджені. Жертви, яких я бачив особисто — а саме, тих оЬинацять тут у шпиталі — це тіл/ьки кілька з дуже великого числа. Окрім тих оди-иацятьох е у Львові коло п ять десять жертв, які настільки видужали, що можуть ходити. Вони приходять щоденно до шпиталю для зміни бандажів або нових пластрів. Повне число побитих невідоме. Правдоподібно воно становить багато соток. Тих, що були побиті аж до тяжкого покалічення, мусить бути велике число, а так само неможливо сказати, скільки було вбитих. (Самі поляки признають, що були їх пятьох, одначе кажуть, що трьох^1 із них вбито при спробі втечі, а двох згинуло, бо були слабі).

Але кількох згинуло таки від побою. Наприклад, Михайло Петрушка, що жив у селі Мости Великі, втікав з переляку, був зловлений і побитий. Тоді він знов вирвався, але його зловили. Він помер наслідком побою 25. жовтня. Селянин Тютько,. якого побито в Гаях, помер після того, як його цім тіло ечорніло від ударів.

Доконувані звірства були дуже ріжнородні і таксамо дуже ріжні були велитенські шкоди, вчинені головно 14. полком польської кавалерії. Багато молоденьких офіцерів того полку відпочивало в готелю Жоржа після гаких вправ у катованні селян. Раз-по-раз можна чути одно оповідання зід селян з тих численних сіл, що були «пацифіковані». Кавалерист або улани приходили, селян нападав переляк, дванацять, двацять або й пять-о,есять зпоміж них вояки зганяли до стодоли або до громадського будинку. Тоді кожного з них ловило по черзі кількох вояків, клали на стіл ібо лавку і били тяжкими палками, поки він не умлівав. Тоді обливано його водою і як він очунював, наново били. Також старших людей не щадили — один селянин, що має 62 роки, описував мені,- як його побили таким самим способом. Другого молодого чоловіка били трьома наворо-гами, а потім кинули до річки.

Иноді військо стріляло до селян, як вони втікали до ліса. Жінок і дітей теж побивали. Багато таких, що все ще цілком знесилені побоєм із перед кількох тижнів, лежать по власних хатах без одповідного лікарського догляду, тому що українським лікарям не дозволено відвідувати такі села. Села е так бережені польською поліцією, іцо всяка санітарна допомога неможлива. Таксамо розсліди щодо кількосте вбитих і покалічених, розпочаті самими українцями, тепер не можливі, бо хто спробує робити такі розсліди, того попросту арештують і, коли це польський підданий, запроторюють у тюрму.

Всі покатовані селям, яких я бачив, цілком невинні. Навіть поляки не підносять проти них ніякого обвинувачення. Били в таких повітах, де не було ніколи ніяких підпалів. Останніми місяцями українці підпалювали стирти і господарські будинки польських дідичів, але нема ніякого доказу, щоб хто з тих чоловіків, жінок і дітей, що були побиті, мав щонебудь до діла з тими випадками підпсиїів. Поляки перевели сотки арештів і може бути, що між заарештованими знайдеться дехто такий, що винен у підпалах. Але поміж підпсиїами і катованняМ нема ніякого дійсного, звязку і напевне нема ніякого порівнання».

Американець жертва польського звірства про

свої досвіди.

Редакція «Свободи», Джерси Сити, Н. її., оголошує в ч. 263. 3 11. XI. 1930. звіт із розмови з Юстином Федоришином, жертвою польських звірств, що приїхав із Галичини. Слід зазначити, що в справі Ю. Федоришина американська амбасада в Варшаві вручила польському урядові вербальну ноту. Низче подаємо передрук статті із «Свободи».

Юсгин Федоришин, американський громадянин, родом із села Сарнпки, бобрець-кого повіту, в Галичині, перебуває постійно в Детройті, Мишиґен, приїхав був до рідного села 4. червня цього року. Зараз по приїзді на село гр. Федоришин зголосився до уряду, як того вимагають польські приписи, до місцевого уряду й староства, дав дві фотографії, і так далі. Побувши шість тижнів у рідному селі, він виїхав до Великого Любина за Львовом, щоб' лікувати ревматизмі ніг, який гр. Федоришинові не давав змоги ні працювати, ні брати участи у громадському житті. Одинока громадська діяльність, у якій він брав участь, це була поміч при стеленні підлоги в читальні в рідному селі. J' Любині Великім побув він від 15. серпня до кінця вересня, після чого вернувся до рідного села.

Підчас його неприсутності! в рідному селі державна поліція зробила ревізію в хаті його батька. Розбили багнетами шафу й забрали кілька чисел журналу «Червоної Калини*, хоч він дозволений польською цензурою і продається лублично по кіосках і по книгарнях. Рівнож зроблено тоді ревізію в хаті укінченого студента торговельної школи Володимира Василика та заарештовано його. Підчас ревізії ломішано збіжжя з сіном і пороблено инші злісні шкоди.

За який тиждень по повороті гр. Федоришина до рідного села погоріли в сусідньому селі три стирти сіна. Поза тим навколо не було чути про ніякі инші саботажні вчинки.

У четвер, 9. жовтня, коло иягої пополудні, до села вїхало 130 уланів. Жовніри обставили село й пускали людий тільки до села. Хто виходив з села, завертали назад, бючи бияками, відчепленими від ціпів. S'ланів розташовано по оелі, Огаршина, ротмістер, поручник і плютонові, приїхала до громадського уряду та зараз розіслала по селі жовнірів із списком, щоб арештовувати селян. Двох жовнірів, озброєних карабінами й револьверами, заарештували гр. Федоришина. Вони зараз же запитали його, чи він називається Федоришин. Діставши притакливу відповідь, вони наказали йому йти з ними. Коли гр. Федоришин сказав їм, що він є американський громадянин, жовніри почали його грубо лаяти, як це вони взагалі звикли звертатися до українських селян, та наказали йти з ними. Привели гр. Федоришина на подвірря одного селянина та штовхнули до хліва. В хліві вже було 9 селян. Разом із гр. Федоришином і инппгміг з з ним заарештованими було 13.

Коло 8. години вечера почалася екзекуція.

Хлів сполучався зі стодолою дверми Через ці двері викликали поіменно одного за одним до стодоли. Заарештовані в хліві чули крізь стіни накази коменданта по польській "Лягай! Встати! Лягай!» Чули гук побоїв та стогони.

Гр. Федоришина покликали пятим. Увійшов він до стодоли. У стодолі було S жовнірів, коло дверей ще 4 на варті. В кутку сидів поручник. Федорошин звернувся до нього та спитав, чого він хоче від нього, подаючи йому американський паспорт. Поручник подивився на паспорт та сказав по польськи: «0, то ти американець. То ми будемо тебе бити по американський.

Трьох жовнірів обскочили гр. Федоришина, звязали йому ноги шнуром, ухопили за руки, стягнути штани й звалили на приготовану бочку. Відтак заткали йому уста шматою та почали бити бияками. Вило трьох жовнірів, рахуючи: раз-два-три, як це молотять збіжжя у трійку. Командант гукав на жовнірів: «Лепей! Лєпей ґо!»

По якомусь часі гр. Федоришин зімлів. Коли очутився, був він цілий обіллятий холодною водою. Жовніри знова клали його на бочку та били наново. Командант кричав: Дати йому ще разів сто.

Гр. Федоришин зімлів знова. -Знова очутився, знова зіллятий холодною водою, яку один жовнір черпав пут нею з приготованої бочки. Так його били тричі.

По третьому такому побою пр. Федоришин опинився в пивниці одного крамаря-жида, де вже були инші побиті селяие. Там держали їх до 2. пополудні другого дня. Всі страждали страшенно від мук, спраги й голоду. Рідня жертов приходила, щоб дати їм їсти або нитті, але вартові жовніри відганяли кожного, не даючи' навіть ближче підійти до пивниці.

В 2. годині пополудні 10. жовтая поручник заявив їм, що вони вільні. Вісьмох із них підвелися і спираючися на палиці, поилентали домів. Пятьох не могли підвестися власними силами, і їх відвезено домів підводами.

Прийшовши домів, гр. Федоришин ліг на ліжко і пролежав чотири дні, не можучи не то що встати, але навіть обернутися. В неділю 12. жовтня гр. Федоришин упросив одного селянина, щоби той поїхав до Вібрки по лікаря, але лікарі відмовилися їхати, щоб не бути свідками. 14. жовтня всіх побитих візвано до суду, де з них карний суддя списав протокол. Двох побитих лишилося у шпиталі в Бібрці, а гр. Федоришин наняв собі селянина, щоб той поміг йому доїхати до Варшави.

15. жовтня гр. Федорошин зголосився до американського консули в Варшаві. Тут два американські лікарі перевірили й описали побиття. Тут він заприсягнув зізнання ігро побій. Звідси його відіслано до американської амбасади, де йому сказано взяти готель та зателефонувати до амбасади на випадок нового клопоту. Гр. Федоришин поселився в готелі.

17. жовтня секретар амбасади заявив гр. Федоришинові, що він поїде з ним до рідного села. Виїхали 17. жовтня з Варшави. 18. жовтня приїхали до Львова, де вже на них чекав шофер із автом. Виїхали зі Львова до Бібрки гр. Федоришин і секретар амбасади. В Бібрці заїхали до староства. Секретар амбасади пішов до старости з документами гр. Федоришина, паспортом і посвідкою реєстрації. По півгодинній розмові виїхали до села. На селі секретар сказав гр. Федоришинові зібратися протягом години до виїзду з села, а сам пішов до' війта, де питав, чи гр. Федоришин замельдувався своєчасно у громадської старшини зі овоїм паспортом.

18. жовтня привіз секретар амбасади гр. Федоришина до Львова та виправив його на залізницю в дорогу до порту. З Берліна гр. Федоришин мав написати йому картку на знак, що переїхав границю без клопоту з польським урядом. Йому припо-ручено зголоситися в Вашингтоні в Департаменті Отейту.

Гр. Федоришин, домагаючися відшкодований, позиває Польщу.

Д-р Цей про польські звірства.

Каиадійська ґазета «Manitoba Free Press», Winnipeg, 24. XII. 1930. оголошує статтю п. з. «Dr. Bey tells of persecutions in Galicia», в якій канадійський лікар Др. Дей, що вернув із Галичини, оповідає про свої переживання підчас «пацифікації».

Д-р Віллієм Фредерик Дей із Карльсбаду на Чехословаччині, який гостить тепер у Форґ Ґеррі Готелі, розказував сьогодні про ганебні умови, що панують тепер у Галичині, де українці, як він свідчить, терплять переслідування від поляків.

Д-р Дей практикував у Вінніпегу підчас великої війтгіт і останніх чотири роки перебував у Карльсбаді, славному європейському лічничому місті. Він прибув сюди, щоб одвідати своїх старих знайомих з нагоди Різдва й Нового Року.

В місяці жовтні, б. p., зявлялося імя д-ра Дея часто на сторінках усієї передової преси Центральної Евроии. Він оповів нині історію свого 'прославлення місцевим журналістам, зазначаючи, що подія, яка стала основою того, була найцікавіщою пригодою його цілого життя.

«Підчас одної моторової прогуткн по Галичині» — говорив д-р Дей, — «я звернув увагу на нелюдяні відносини в тому краю. По многих містечках і селах зганяли поляки місцевих українців і катували їх нелюдськи без ніякої видимої причини».

«Я вибрався якось на лікарську практику. В одному селі знайшов я пятнацять скатованих українських селян. Польські лікарі відмовили їм лікарської допомоги, а українських лікарів, які пробували їх обслужити, не допущено до них. Я заходився їх лікувати разом із чотирьма иншими медиками, але підчас цієї праці нас усіх заареш-

Читальня- «Просвіти; в Княгиничах,, пов Рогатин.

товано, запроторено до криміналу й обвинувачено у шпіонажі. Нам не дозволено порозумітися з собою взаїмно ні з адвокатом».

«Зроблено спробу закинути нам революційну роботу, німецький шпіонаж, російський шпіонаж і удавання висланців Ліґи Націй. По 24 годинному вязненні усеж таки нас випущено наслідком заходів бритійської амбасади».

«Тнмчасом переведено ревізію по наших домівках, розуміється, без ніяких вис дідів. Очевидячки, ревізії мали метою знайти папери, якіб доказували вашу революційні діяльність. Ця пригода принесла нам багато розголосу по часописах центральної Евроии але ми вважали себе щасливими, що пас оминула доля инших, які заплатили життям за подібні вигадані провини».

Д-р Дей добре відомий у нашому місті. Підчас війни був він неврольоґом на службі канадійської армії та пенсійного борду.

Трагедія України.

Англійська ґазета «Manchester Guardian» із 14. X. 1930. оголосила статтю п. з. «The Tragedy of The Ukraine a Polish Terror». Статтю цю передрукували чужинні й українські часописи за кордоном. Низче подаємо її переклад.

Польське насильство на Україні набрало тепер більшої сили, ніж щось подібне бувало колись в Европі. Україна стала краєм розпуки і знищення, яке ще більшу увагу звертав на себе тим, що права України запо-ручив міжнародній трактат, а Ліґа глуха на просьби й аргументи, і дальший світ нічого про все те не знає, або не клопочеться...

В відносинах, які на Україні існують, насильство є по обох сторонах, але насильство поляків переходить всяку міру. Українська робота позначилася підпалами і нищенням- телеграфічних дротів, і про це польська преса пише, але про польські звірства, що є пляновими і на ширшу міру не згадує цілком.

Тероризування прихильників самоуправи.

Українці хочуть самоуправи і добивалися її ріжними способами. В тій їх роботі випадкові насильні виступи, що є майже завсігди викликані польськими арештами або засудами на смерть українських вязнів, мають мале значіння. Українські провідники їх не схвалюють, і цілого загалу не можна робити за них відповідальним, але тепер проте завдають терпіння цілому народові.

Польські «карні експедиції» звернені не проти одиниць, але проти цілого народу, головнож проти кооперативних молочарень і інституцій — загалом проти цілої народньої культури. Які б вибрики одиниць не були по обох сторонах, є фактом, що польська поліція й кавалерія вживає масового насильства, а його жертвами є звичайні люде, непричетні до української чи польської політики.

Наведені факти вибрано зпоміж великого числа инших, яким навіть тяжко повірити. А хоч такого матеріалу назбіралась сила-силенна, а все ж це не охоплює всього насильства польських експедицій, що «заспокоюють» Східню Галичину.

Селян люто бють.

14. вересня відділ 4. польського полку кінноти прибув до Гусятич, пов. Бібрка. Від людей забирали велику скількість збіжжя, ярини, хліба, яєць і молока без ніякої заплати. Серед ночі зажадали від війта, щоб сказав імена тих селян, які мають зброю. Коли сказав, що не знає, 5 вояків його забрали і дали 50 буків. Подібно побили 8-ох инших селян.

В ночі 14. вересня відділ кінноти побив нагайками около ЗО осіб у Старім і Новім Яричеві. 16. вересня кіннота прибула до Гаїв коло Львова. По дорозі захопили селян, що йшли в поле на роботу, і побили їх немилосердно. Забрали також багато поживи й худоби. Брали чоловіків, жінок і дітей і били по черзі, доки ті не умлівали. Тоді обливали холодною водою, а коли побитий опамятався, то инколи й далі били.

Івана Романишина і його сина та дочку так побили, що ті тепер у жахливому стані, а таксамо двоє дітей війта. Дамяпа Пруса так мучили, що зламали йому ногу. Знищили кооперативну крамницю й побили нагайками крамарку. Повибивали вікна в читальні. Подібне робили в Підбе-різцях коло Львова того самого дня. Знищили кооперативну крамницю і побили багато селян. Там побили хлопця, Петра Бубелу, так, що той бореться зі смертю.

В селі Курівцях, пов. Тернопіль, забрали багато поживи й побили багато селян. А одного з них, Олексу Політача, гнали крізь село і примушували кричати: «Многі літа марщалкові Пілсудскому!» За ним бігло кількох вершників і били ввесь час.

Побиті на смерть.

27. і 28. вересня відділи кінноти напали на села довкола Городка Яґельонського. Страшенно пограбували селян і багато людей побили.

Оці "побиті на смерть: Олекса Менсаль у селі Бартатові, Микола Мороз і Стефан Сікташ у Ставчанах, Антон Шандро в Керниці і Гринько Шмагала в Любині Великім..

На 22. і 23. вересня відділи озброєної пішої поліції завітали до села Купчинець, пов. Тернопіль, знищили кооперативний склеп, читальню і музичні струменій, які належали до сільської орхестри. Багато селян побито. Селянин Теодор Чайковський у селі Довжанка побитий на смерть. 23. вересня поліція прийшла до Покропивно'і (Тернопіль). Багатьох селян схопили і змушували цілувати «польську землю» та вигукувати образи проти «Матері України». Володимира Кріля так тяжко побили, що його життя в небезпеці. Багато селян були такі покриті кровю і синяками по побиттю, що тяжко було їх пізнати.

Села понищені.

Сільський учитель, Микола Антон як, його дружина Ганна, як рівнож декілька селян (імена їх я маю) були дуже тяжко побиті. Жінку Михайла Школьного примусили співати польський національний гимн тоді, як її били. Сільський склеп знищено. Товар зложено на купу, полито парафіною і підпалено. Молочарня і бібліотека читальні знищені.

Подібне було й по инших селах (я маю записаними імена яких ЗО чоловіків, жінок і дітей, які були так потурбовані, що їх здоровля в небезпеці),

В селі Журів молочарню цілковито знищили, навіть машинерію, хе-мікалії і фляшки знищили. Робітників молочарні немилосердно били нагайками — одна дівчина, Настя Бобик, у жахливому стані. Міст також не оминули — між иншими — Нове Село, Рогатин, Бережани були навіщені відділом поліції. Українські кооперативи, читальні, бібліотеки та

Ґалянтерійнлй оклад «Цеитроооюву» у Львові по ексшпьовії польсько! бомби.

інституції понищені, столи, крісла, книжки, горшки, кухні, начиння і піяна поторощені, дошки в помостах (підлогах) порубані, одіж і постелі потяті ножами. В Тернополі знищено бібліотеку в 40.000 книжок.

Знищення культури.

«Пацифікація» (успокоєння) України силою тих карних експедицій правдоподібно найбільш руйнівничий напад, який був коли зроблений на будьяку з національних меншин, і найгірше порушення угоди щодо меншин. 1 справді, цілу культуру, і то високу культуру, нищено протягом трьох минулих тижнів. Кооперативи, школи, бібліотеки і інституції побудовані українцями протягом довгих років праці, пожертв та ентузіазму.' майже виключно на їх власні засоби, ігри величезних труднощах- Вони відчувають утрату цих своїх здобутків майже так само, як свої надлюдські фізичні терпіння.

Поляки бозсумніву опублікують звичайні урядові заперечення. Негайне і безстороннє слідство на місці траґедії, з додатком охорони свідків од по]нх-лідувань, є наглою конечністю.

Події в селі Черче.

Автор, очевидець ляцької («пацифікації», оголосив по-нижчі інформації в українській лресі в Америці в листопаді 1930. року.

Називаюся Петро Иавлюк, уроджений у Петр-Амбой, Н. Дж., в 1907. році. Чотирилітньою діггнною батьки забрали мене з собою назад до Галичини, де я проживав у «елі Черче, рогатинського повіту аж до 23. вересня цього року. Того дня виїхав до Америки і живу тепер на 530 Іст Шіснацятій вулиці в Ню-Йорку.

Проти ночі 22. вересня кода 2 години люде в уніформах польської державної поліції обступили Черче і до 4. години пополудні нікого не пускали ні в село, ні з села. Було їх вісімдесятих ять, стільки обідів замовили собі в купелеві м ресторані, і можна було порахувати, як виїздили; деяки поліцаї були з рогатинського постерунку і вже давніш робили службу по селах, але більшість була чужа. Значків і номерів не мали, тільки зброю і уніформи, до яких, очевидно, не звикли, і взагалі вели себе не як службові жандарми. Мім селянами була потім мова, що це варшавські і львівські «батяри», спеціяльно найняті длія карних експедицій.

В ночі збудив мене гавкіт собак; вийшовши на подвірря, я побачив, що по селі ходять гуртки поліцаїв, від трьох до восьми в гуртку. Коло пятої години рано забрали з хати і повели босого до громадської канцелярії Петра Дячишина, бухгалтера місцевої кооперативи. За ним пішли сусіди, і я пішов подивитвдя, що мав бути. Незабаром привели також Василя Галату, касієра кооперативи, і Василя Залипку, "робітника в кооперативній молочарні. Що в канцелярії з ними говорили, я сам не чув, бо поліцаї нікого до середини не впустили, але вони потім оповідали таке: Поліцаї переглядали книжки кооперативних орґанізацій в Черчі, лаялися, що книжки ведені українською мовою, і грозили, що як не буде польської мови в книжках і польського орла й портрету Пілсудского в читальні, то всі установи позакривають. Гала-іу і Залишку пустили до дому, а тільки при виході поліцай вдарив їх кілька разів прикладом. Дячишина водили з собою по хатах, які трусили аж до з. години пополудні.

Поліцаї, здається, мали список господарів, яких треба трусити, бо казали себе водити на означені адреси. Між иншим були, гуртками по кілька, в Петра Дячишина, Івана Іванишина, Ваоиля Тіцького, Гринька Тіцького, Михайла Стека, Огешана Гладуна, Михайла Курица, Йосифа Левіцького, Федька Куцого, Михайла Дячишина, Миколи Левіцького, Йосифа Левіцького і Федька Лисого.

Трус відбувався так, що господаря викликали на обору й питали, чи не має яких «військових річей». Може в кого лишився старий баґнет або вистріляна патрона, що їх дехто приніс із війни, але зрештою ніяких військових річей у селі нема, і господарі так і говорили. «То ми будемо робити ревізію» — казали поліцаї і зараз починали ревізію. Розкидали стіжки й розрізували снопи, молочене збіжжя висипали з мішків на землю й мішали докупи ріжні роди збіжжя, або з землею і з тиском, з внпгків скидали сіно й що там було, розбивали скрині, перекидали в хаті всс шкереберть, книжки іі листи брали з собою.

Дивлячися на занапащення всього збіжжя на господарстві, жінка Петра Дячн-шииа звернула увагу поліцаїв, що не буде що їсти на зиму. Поліцай одповів:

— Та ми на те й ревізію робимо, щоб не було що їсти.

При ревізії приговорювали, чому л хаті лише українські книжки, чому нема портрету ІІілсудского, і грозили, що прийде ще друга ревізія і навчить ліпше, як будувати Україну. Кляли поганими словами.

Коло 9. годили рано поліцаї завели мене на обійстя ІІосіп{ж Левіцького й наказали розрізувати снопи. ІІ заявив, щи то буде кривда чоловікові, і поліцай ударив мене кілька раз прикладом так, що я шіав. Коли знов замірився бити, я згодився розрізувати. Один поліцай виліз иа стЬкок і скидав, а я розрізував. Але він відвернувся, а я втік.

Того самого часу па оборі другі поліцаї вивели з хати йосифа Левіцького і били прикладами. Зпочатку дуже кричав віл і просився, але потім замовк, відійшов від п&мяти. Дивлячися, як чоловіка мучать, жінка зімліла, і її занесли до хати, йосифа Левіцького потім заарештували і скованого взяли з собою до Рогатина. Так само побили й заарештували Федька Куцого. Бачив я ще заарештованого, але, здається, не побитого Михайла Дячичина.

23. вересня я виїхав до Львова, по дорозі до Америки. Переїзджаючи через село Осичин чув од селян, що там вже була друга карна експедиція, військова, і що улани дуже людей били, питаючися, «яка це земля», і на відповідь, що українська, казали землю цілувати і повторювати за ними, що польська. Гдіди також дівчат, які не вміли по лольськи співати.

Вже в Америці я читав листи з Черча. що по поліції там теж три дні стояли улани і дуже мучили людей.

Ще додам, що й підчас першої ревізії в Черчі поліцаї вели виборчу агітацію за списком номер перший. На кого будете голосувати, говорили, коли вже всі українські кандидати під арештом. Мусіте голосувати на Пілсудского, який вам їсти дає, а як ні, то будуть бити і нема вже кому скаржитися, хиба Господу Богу.

В селі Черче нема ніодного поляка і нема великої земетьної власносте з дідичем чи фільварками, а тому не було й не могло бути ніякого підпалу і, очевидно, польські терористи не карали за саботажі, але мстилися за громадську свідомість і працю на оелі. Петро Ппвлюк.

Місс Шіпшінкс про польські варварства.

Жіноча Інтернаціональна Ліга Миру й свободи» вислала до Галичини для перевірки відносин на місці свою генеральну секретарку місс Mary Sheepshanks у супроводі австрі ячки Н. Oppenheim. По повороті місс Шіпшінкс інформувала про польські звірства відповідальні чужинні чинники та ширше громадянство ріжних народів, оголошувала статті відчитувала реферати, тощо. Нижче подаємо звіт із поїздки міос Шішпінкс, иадісланний до поодиноких секцій Ліґи.

Диктатура в Польщі та терор у Східній Галичині.

(Особисті переживання).

Українці зі Східньої Галичини, а зокрема жінки, звернулися з наглим закликом до кількох міжнародніх організацій і прохали їх, щоб вони вислали самостійну й незалежну слідчу комісію для розсліду метод, уживаних польською солдатескою й поліцією при «пацифікації», що тре-вала від жовтня аж до виборів, які відбулися 15. листопада. У відповідь на ту просьбу виїхали недавно дві жінки, австріячка й англійка, з метою відвідати ту країну; і хоч уряди робили їм значні перешкоди та намагалися унеможливити їм збірання якихбудь відомостей, їм воеж пощастило зібрати цінні свідоцтва з вірогідних джерел про терпіння соток селян із тих околиць, куди завітала польська поліція або польське військо.

Р> Східньій Галичині живе коло "> міліонів українців або. як їх поляки радше наливають, русинів; ті громадино ріжняться від поляків і расою, і мовою. Мають свою окрему культуру й. хоч є вони католиками та визнають пану, й ним признавані, мають свою окрему церкву з лі-турґією, подібною до православної грецької перини. їх митрополит, ґраф Шептицький, людина високоосвічена та вчена, він один із головних оборонців українського народнього ідеалу та проповідник громадських прав того народа. Уряд сконфіскував його, виданий у жовтні, пастирський лист, в якому він протестував проти польської «пацифікації». Як показало переведене слідство, причиною гострого карного поступовання, вжитого владою, були пожежі кошті» сіп-а. роблені учнями, що розїзджали на роворах країною. Замісць того, щоб покарати винних, постановлено стероризувати ціле населення. Українці домірковуються, що гострі урядові зарядження не були відплатою за підпали, а що вони мали залякати населення, щоб воно підчас виборів, 'що наближалися, голосувало за урядовим списком.

Розслід тих випадків безмежно утруднений наступними зарядженії ями:

«Уступ І., параграф І. Кожний, хто умисне подасть чужинцям яку-небудь відомість, видобуде якийсь документ "чи щось подібне, що малоб бути в інтересі польської держави заховано від чужих влад, буде пока-к раний пятилітньою вязницею».

«Уступ V., параграф 1. Кожний. хто б умисне й без дозволу збірав відомості! й документи, про які згадано в першім уступі, або хто б лише спробував подібні відомості! збірати чи ховати, буде покараний трилітньою вязницею».

Декілька осіб і справді увязнено лише тому, то переховували докази та мали відомості! про помсту проти поодиноких осіб і їх майна. Поліція переводить часто хатні ревізії у приватних осіб, а населення так страждає від те|юру та живе в такій постійній небезпеці нових репресалій, що навряд хто наважиться оповідати, бо це моглоб потягти за собою нові муки чи вязпицю. Та всеж таки ми мали нагоду розмовляти з кількома селянами й робітниками з ріжних сіл. що ще терпіли від страшних ран, одержаних при «пацифікації» перед двома місяцями. Іі усіх випадках був усе той самий илян. а це ясно каже, що наказ ішов згори. Ііноді напад на село робила кіннота, а иподі поліційні відділи. Ті наступи починалися звичайно в ночі. Зі всіх боків оточували село, роз-<тав.г.иочи повсюди скорестріли. Потім висилали кількох вояків зарекві-руна'ти в кожного господаря певну спільність харчів, збіжжя, а деколи і грошей. Решта вояків примушували селян нищити свої читальні, -бібліотеки та кооперативи. При тім забороняли їм уживати якогонебудь знаря.ідя. а наказували працювати голими руками, покаліченими і скрі-еавленимн руками, на яких часто були рани аж до кости. Далі мусіли селяне підписувати заяву, що це знищення перевели з власної сг.о-бідної волі. А тимчасом т|м»тій відділ війська вишукував найвиливові-щих людей села, спис'яких звичайно вже мали з собою, насамперед директора кооперативи, голову читальні іі инших чоловіків, між ними і вчителів, і священиків. Тих нещасних заганяли до сгодоли. де їх роздягали, привязували й били грубими палицями й цінами. Г>или їх так довго, аж поки вони не вмлівали, тоді їх відливали холодною водою і продовжували бити. Пасто давали дні ста. триста ударів таких, що тіло на тім місці пул о страшенно покалічені-. Р» молотків, що їх ми оглядали, бути

ло двох місяцях ті* рани ще незагоєні. Одна солянка нам оповідача, шс бачила як бито чоловіків із її села; як жовніри намагалися змусити одного парубка признатися, що він має вдома сховану зброю, і як той нещасний, цілий зторгурований, нарешті сказав, що має під стріхою схований кріс, щоб лише уникнути биття. Вояки пішли шукати зброю, коли ж її не знайшли (її й не було), то затовкли по пово]юті того нарубка на смерть.

Ця сама жінка нам також оповідала, що бачила на власні очі. як якогось зтортурованого чоловіка волокли вулицями приписаного ззаду до самоходу старшин. А селянок змушували жовніри одягати святочно, вбрання, роздобувати для них вина та* проводити їх громадою до найближчого села. За той час були скатовані чоловіки, зімлілі і скрівавлені. запроторені до арештів, де їх полишено двацять чотири години без медичної помочі, ба, навіть без краплини води.

Було кілька випадків скатуваня й жінок, дітей та старців. Ми бачили тринадцятилітнього хлопця, якому жовніри зломили ногу: кістка була така розторощена, а рана розятрена, що напевно вже він не видужає. Бачили ми також і шістьдосятьтрилітнього старця, що був вже десять тижнів недужий наслідком ударів, що їх він дістав.

Жахливе було те. що жертви позбавлено лікарської помочі. Лікарям заборонено виїзджати з міста іі одвідувати села, а селян, що пробували дістатися до міста, до лікаря, завертала поліція назад. В багатьох випадках кинулася на поранені частині тіла ґані'і>ена. іі жертви повмирали або ж будуть каліками до кінця свого життя.

Як це й завжди буває, коли безбо]юнних селян оддають на ласку озброєних свавільних вояків і поліцаїв, дійшло й тут до найріжніщих жорстоких вихваток. Священик о. Мандзій дістав наперед дві ста буків у задницю, відтак його відлили водою іі обернули горілиць та поліцаї топтали його ногами по грудях, били в черево іі по ногах. В смертельних муках просив він .катів, щоб його добили стріл ом із кріса. Тоді поліцаї, що саме варили собі вечерю, набрали гарячої їжі й висипали її до ран нещаісної жертви. Незабаром по тім оповістила польська преса про його смерТь, але на нещастя для нього він животіє й досі в найжахлн-віщих муках. Сестру його, що з ним мешкала, рівно ж побито, а дім-па-рохію зруйновано.

В иншому селі жив лікар жид, що хотів тим людям неревязати рани, але йому це заборонено. Польські шпиталі відмовлялись приймати жертви терору, а в багатьох випадках місцеві лікарі повтікали зі страху перед арештом, бо численних їх товаришів із фаху увязнено за ті^1 лише, що хотіли помогти раненим.

Лікарі подали нам докази тих фактів, і ми маємо в руках енне наіі-ріяшіщих випадків поранення з вказівкою імен, віку і місцевостей, звідки походять жертви; бути це випадки гниття розторошених костей, кровотоку, пробитих вух і ґанґрени.

Щоб унеможливити українським лікарям подачу якихбудь вісток, переводила поліція ревізії в їх мешканнях по містах: шукали і в слоях зі завареними овочами (конфітурами), і в шафках із діточими забавками, де думали знайти документи й фотоґрафії. Рівнож адвокатам заборонено заступатися за своїх клієнтів. Декотрі поранені та ті. що їм вояки зруйнували та рознесли майно, звернулися до тернопільських адвокатів. Але тих (адвокатів) зараз же заактовано, а їх помешкання зревідовано лише тому, що вони робили собі замітки з оповідань клієнтів. Заарошто-вано тоді пятьох адвокатів. Жінку одного з них, що помагала чоловікові, як секретарка, записувати дані його клієнтів, відвели на постерунок поліції, де її прилюдно перед поліцаями роздягли. Протягом двох місяців тягали її відтак по вязкицях, аж поки вона з розпачу не зачала голо-дівку. Тоді тільки її випустили на волю.

В иншому випадку наказала поліція дружині одного священика, що лежала тяжко, аора -в~~лМку, негайно встати. Вона не могла того зробити, тоді її витягли силою з ліжка та збили так, що вона зімліла. Рівночасно побили й її доньок, 13—17 літ віком.

Окрім биття, роблено ще й матеріяльні шкоди. Розграбовано доми багатьох священиків, знищено урядження, книжки й т. д. Систематично нищено сільські читальні, бібліотеки й кооперативи.

З особливою ненавистю поводилася поліція зі священиками. Епис-кола, що відвідав 16 сіл зараз після нападів або ще під час грабунку, заарештовано, а випущено на волю щойно тоді, коли він показав свій єпископський хрест. Станиславівський єпископ, довідавшися, що до близького села має завітати карна експедиція, удався до тої місцевости, відіслав пароха у свойому возі, а сам заступив його місце. Коли прибули жовніри, щоб забрати пароха, заявив їм єпископ: «Тепер я тут є паро-хом». Його не наважилися діткнути. В численних випадках примушувано жертви биттям і муками, співати польський гимн і кричати: «Хай живе Пілсудскі!».

Коли експедиції по якомусь часі повторювалися, то населення втікало до лісів, як лцше чуло, що військові відділи знова зближаються до села. Там ховалися звичайно кілька днів, а часом і тижнями. По деяких селах примушували вояки селян здирати дахи зі своїх хат або самі їх тим способом нищили. Розбивали всі шиби, розкидали печі, нищили господарські машини й начиння. В кількох випадках занечшцено криниці або^&ипущено з них воду. Розуміється, що при всіх тих наїздах най-частіще турбовано жінок. Маємо списки імен тих, що їх ріжним способом мучено, а також точні відомости, де й коли це сталося.

Це все потвердили нам і инші свідки: жінки, членкині ріжних жіночих організацій, адвокати, посли, священики, а головно єпископи, що їх не наважувалися чинно зневажати, і які були в тісному звязку зі священиками та селянами: Мусимо цідчеркнути головно кілька точок. По-перше: цю так звану «пацифікацію» переводили з жорстокістю, яку можна хиба порівйяти з чинами башибожуків на початку 19. стол. на колишній турецькій території; по-друге: ці насильства не були карою за певні провини, їх роблено без суду, масово", на цілому населенню; по-треттє: ці насильства роблено на наказ влади за певним пляном, і не можна їх уважати вибринами нижчих установ; по-четверте: жертов позбавили якоїбудь лікарської помочі; по-пяте: влада зробила все, щоб унеможливити зіставлення точних справоздань чи статистичних дат щодо карних експедицій. Число зруйнованих сіл становить 500—800, і не можна сказати точно, скільки саме селян і робітників потерпіло, але певно були їх сотки, коли не тисячі. Арештування відбувалися на велику скалю, а коли арешти були повні, приміщувано вязнів по військових бараках і инших будовах.

Але, коли ціла ця справа є-сильно переборщена, як це твердять оборонці Польттті, то дуже, дивно, чому влада відмовляється подати точні факти.

Я відвідувала Польщу ще в 1913. p., коли частина її була ще під російськім пануванням, та я переконана, що відносини там тепер куди гірші від колишніх. Цей мій погляд потвердили мені й деякі поляки, з якими я балакала. Казали вони мені, що росіяне принаймні обвинувачували.'й судили, а сьогодні карають людей без суду. Я відвідувала перед війною також і Галичину й бачила спокій та добробут, у якому жили українці. Тим траґічніще виглядає порівнання сьогодні, коли відносини в цій країні так погіршилися.

Публична опінія західніх держав повинна, б уже з огляду на інтереси Польщі висловити своє обурення щодо метод цієї нової диктатури. Навіть прихильники партії Пілсудского кажуть, що їх може врятувати від поневолення жорстоким військовим деспотизмом лише публична опінія Заходу і протест чужих влад. У- противному випадку військовий деспотизм запустять коріння і примусить тих, що не схотять йому підлягати, або віїмандрувати або робити революцію. Одначе, дуже небезпечно, щоб Схід Бвропи попав до революційних рук, або спровокувавши меншини ріжних пограничних країн, призвів до військового конфлікту, громадянської війни чи навіть до війни проти Німеччини або Росії. Кинуло би це знова, хочаб тільки Східню Европу, до кровавої колотнечі.

Mary Sheepskenks,Helene Oppenheim.

Американський кореспондент про польські

погроми.

Нище подаємо з малими скороченнями переклад статті американського кореспондента John-a Elliot-a з «The New-York Herald Tribune» з 16. X. 1930.

«Режім терору, що не має собі рівного е Европі від часу, як уряд Лойд Джорджа (в Аяґлії) висилав відділи славних «чорних і бурих» до Ірландії, панує тепер у Східній Галичині, де польська військова експедиція карає українських селян за недавнє палення вогнем багатьох фарм польських властителів...

Хвиля підпалів приписується терористичній організації ,що сподівається відірвати Східню Галичину від Польщі та злучити її 3,000.000 українське населення з українською совітською республікою В' Українську Імперію.

По українських селах Східної Галичини польська кіннота і поліція бють бру-тально^вящеників і селян нагайками (нагайка зроблена з гострих шкіряних язиків, обвитих дротами, щоб добре краяли тіло), насилують ганебно жінок, здирають соломині стріхи з селянських хат, закривають школи,- граблять кооперативні крамниці, нищать бібліотеки і руйнують населення реквізиціями харчів.

Завданням війська є здавити терористичну кампанію, розпочату тайною українською організацією, яка підмавляла студентів палити стирги і стодоли польських землевласників. На жаль, виконуючи цей обовязок привернення порядку, польське'військо карає без розбору невинних з винними і розпалює тим духа бунту і відплати поміж українцями Східної Галичини.

Пацифікаційна система польських жовнірів полягає на рейдованню сіл, підозрілих у тому, що вони замішані в справу нищення фільварків польських землевласників. Передових людей з села — війта, священика, голови кооперативних спілок, провідників споргових і просвітних товариств — кличуть перед командаята польського відділу. Від них жадають, щоби вони дали інформації щодо підпалів і видали всю зброю. Коли їх відповідь видасться невиотачаючою, — а так звичайно буваїє, — їм дають по 60 або 90 нагайок, яких уживали в Польщі тільки висланці російського царя. Коли жертва вімліє під ударами, її часто приводять до намити, поливаючи холодною водою, і биття починається наново.

Польські жовніри не мають ніякої пошани • перед жіночим полом і в багатьох оелах відбуваються такі самі звірські побої жінок. Часами, шукаючи за зброєю, жовнір» зривають соломині стріхи з будинків і .потім відходять, лишаючи нещасних меш канціїв на ласку долі.

Народні українські стіюї і українські вишивки понищені всюди, де їх побачиті польське військо по селянських хатах, тому що цілею польських військових командан гін є віїнпшуватн безпоща.чно всі сліди української націоналнности. З тої причини по руйновано українські кооперативні крамниці і молочарні, читальні і бібліотеки. Свя іценнкіо) примушунт. і;рнчатн голосно «ХаІІ живе Пілсудський!» і «Хай живе поль ська реснублпка» під загіюзою .ікніоїв.

Коли військо входить до села, воно реквірує збіжжя, молоко, хліб, яйця і городо пішу, очевидно, без заплати. Громада, ;ю якої прийдуть такі «гості», мусить платити ні тільки за харчі і папиткн, але шо давати на «тютюн». Деякі нещасні села були рей доваиі військом по три і по чотири рази. Ук|>аїнці говорили мені, що страхіття, як попи перебули за посді.ишх чотирнацять днів, — польські війська почали свої карн: експедиції при кінці іи'ікчши — неревшпають всі лиха, яких вони зазнали підчас світової війни або підчас: |юсійсько-иолі>ської війни з 1820 року».

Польська мілітарна акція була помстою за систематичну кампанію терору ведені \ країнськпми конспіраторами проти польської приватної власности. Ця кампанія почалася у червні місяці ц. р. але досягла наїївисшого розвитку в серпні та вересні. Подекуди це носить характер виразної подібності! до виступів проти англійських земельниї власників іі Ірландії у so-тих роках минулого століття.

Стаиікіїїіие 'українців — каже кореспондент — е ще тим некорисне, що хоч вони творять найбільшу національну меншість в Евроиі, вони не мають нікого,- хто боронив би їхніх прав перед Ліґою Народів. Німецька національна меншість, наприклад, що живе на ПІлігку або в поліськім коридорі, може ]>ахувагп на Німеччину як заступника своїх справ не]м'д Ліґою Націй. Але українські жалоби до Ліги Націй постійно опиню. вилися їв коші, тому що.нема нікого в секретаріяті Ліґп, в Женеві, хто займався б як-небудь цими людьми. Можливо, каже кореспондент, що ця нездібність українців здобути в Лізі Націй послух для своїх жалоб, а також віддалення Східної Галичини від західної Европн додали відваги польським військовим лідерам, що вони можуть допускатися безкарно насильства в цій провінції.

Ніхто не може робити закиду польському урядови з того, що він вислав чотири ескадіюнн кавалерії до Галичини, шобп поборювати терористичну кампанію, коли показалося, що цивільна влада не здібна завести порядок. Але варварське поведення жовнірів .иідчяс їхньої ^пацифікації» обурює почування українських селян до такої міри, що в цілій Східній Галичині панує небезпечний. дух неспокою. В теперішнім часі хвиля пожарів припинена, за винятком окремих випадків одного-двох вогнів. Але ненависть до польської влади зросла тепер серед українських селян наслідком TaUUC варварських методів до того, що не буде легко її усунути».

Американський кореспондент про „пацифікацію'

' Negley Farson, кореспондент кількох американських часописів, розповідав в ню-йорськім тижневику «The Nation» з 7. І. 1931. р. про свої вражіннн з побуту в с. Гаї, біля Львова, та з поліційної станиці у Львові. Подаємо переклад частини статті.

«Все вийшло з того, що я легковірно скористав із запрошення польського амбасадора в Вашингтоні, який сказав, щоб кореспонденти аме риканських часописів самі поїхали, коли хотять, до Східньої Галичин» і переконалися як мало правди є в повідомленнях про польські звірства підчас «пацифікації» української моньшини.

«Це приняття запрошення впакувало мене на. поліційну станицю, де я перебув пять годин муки політичного переслухання, яке, хоч ведене в вишуканою чемністю, скінчилося на тому, що мене від тої хвилі не покидали шпигуни. Між ними була одна погана дівчина, яка лазила за мною по вулицях Львова і сиділа перед дверми ресторану, коли я'йшов їсти, і псувала мені ввесь апетит».

Далі пише він про те. що бачив у селі Гаях, під Львовом.

«Багато селян було на дворі, загортаючи спої хатки в соломині «овер-ковти» (загату)... Розмовляв із ними. Так. жовніри були на селі. Збили Загато народу. Хлопці втікали з ома іі ховалися в лісі, але кавалерія ви-полошила їх як перепелиць. і>ноіі били. Одного. Тютька, вбили».

«В селі Гаях зібрав я докладну історію про замордовання Михайла Тютька, який номер is. жовтня під побою польськими кавалеристами. Мене заарештовано. Тібїьнк поляки кажуть, «поставлено під нагляд», в селі Гаях, опісля перевезеш» па простому возі з соломою до головної дороги і під поліціїпіою ескорте.ю назад до Львова, де наступного дня. коли

Дах 0ЛИНШ1ИІІ, ікідіравлошіїі багнетами Н-иіт.т. з нутра). ФільнАрок о. о. Васнліііїн у 'Зеленій, mm. Г>учач.

власти вже знали, що я довідався про правдивий стан річи щодо замор-дування Тютька, — потвердили його смерть, -але сказали, що він помер од «серцевого удару». «Я маю докази, що ще" одна особа померла від побиття, в поблизкій окрузі».

«В розмові зі мною Митрополит Шеитицький, голова- уніятської церкви у Львові, якого Пастирський Лист польська влада сконфіскувала 10. листопада, сказав, що найменню трьох селян згинуло від ночував брутального побиття польськими салдатами.

«В Юрському шпиталі у Львові, охороненому мурами, як належному до митрополитанського церковного подвірря бачив я одинацять селян, яких тіло було змасакрованс на шматки. Ці жертви лежать уже нятий тиждень, а коло них ходять милосердні сестри».

Кореспондент описує далі що українських селян пеі>еслідують наче диких звірів, і те як бють селян, а навіть жінок і дітей священиків. «Було лише небагато з багатьох сел. щоб до них не «завітали» 'жовніри. Один чоловік шістидееяти двох років розповів мені, як кавалерія в'їхала до його села женучи селян перед собою м'ов худобу. Селян загнали до клуні, де двадцять чоловіків поклали через лавки та били грубими палицями. Деякі з них дістали двісті ударів. Коли хто зомлівав його оживлювали зимною водою та далі батожили. Ще пятьдесят селян приходили до цього шпиталю на лік^вйння своїх ран. Сотки инших лежать по віддалених селах, не маючи змоги користуватися медичною допомогою, бо українські лікарі, які пробували прийти до них, були арештовані. Так фактично стоїть справа».

Своє оповідання Фарсон кінчає сливами:

«Фактом є, що проти всіх тих людей немає ніякосінькоґо обвинувачення. їх Польща лише пацифікувала».

Англійські парляментарі в обороні українського

народу.

Петиція в імені української, меншини в Польщі.

До п. Sire Eric Drummond, головного секретаря •Союзу Народів, Женева. ВИ. П. — —

Ми, підписані члени бритійськоґо парляменту, просимо вас предло-жити Раді Союзу Народів наступну петицію щодо порушення та небе»-иеки дальшого порушування договору, підписаного Польщею, Центральними та Союзними Державами 29. червня 1919. р. та заґвараитованого

Союзом Народів.

З огляду на наглість справи, ми пропонуємо, щоб негайно скликано Комітет Трьох для розгляду змісту цієї петиції, згідно з третьою резолюцією, принятою Радою Союзу Народів на 51. засіданні.

Далі закликаємо вас зажадати безстороннього розсліду цих фактів.

Нові події:

Беручи під увагу останні події у Східній Галичні, ми узнаємо право та конечність для польської влади вдержати порядок у межах своїх кордонів, але ми хотілиб звернути увагу на факт, що, згідно з доказами, яким, на нашу думку, годі щонебудь закинути, карні експедиції вислано щонайменше до 700 сіл, яким, здебільша, не закинено ніякої терористичної чи протизаконної діяльносте; що сотки чоловіків, жінок та дітей скатовано (побито), деколи побиття були такі тяжкі, що жертви їх були протягом тижнів фізично знищені, деяких із них зруйновано на ціле життя, а деяких забито на смерть; тисячі населення увязнено; та що багато книгозбірень, домівок (клюбів) та кооперативних склепів зрабовано та знищено. Зокрема 14. полк кіннбти, здається, був кинений на села, щоб бити селян не розбіраючи.

Ця акція проти української меншини є порушенням 8. точки, що каже: «Польща перебірає на себе забезпечення повної та цілковитої охорони життя та свободи всіх мешканців Польщі без ріжниці походження, народносте, мови, раси чи віри».

Докази тої діяльносте можуть бути приложені в разі потреби як додаткова петиція.

Громадянство:

м

Краєвий командант «Української Військової Орґанізації», оотн. Ю. Головінський, застрілений без суду по заарештованій його ляцькою поліцією ЗО. IX. 1930. під Бібркою.

Підчас нових виборів українців тероризовано, щоб вони не могли віддавати своїх голосів. У Львові стверджено, ню фактично всім українцям відібрано голоси, бо наказно їм подати документи, включно до свідоцтва про хрещення та карти тотожносте, окремій комісії, щоб перевірити, чи є вони громадянами польськими. Та комісія урядувала одну годину денно протягом трьох днів — для 18.000 осіб — так. що небагато кому пощастилося потвердити своє право голосу. В багатьох випадках неможливо було подати якогонебудь документу, бо багато їх пропало за часів війни.

Така діяльність є порушенням 7. точки, що каже: «Всі народносте в Польщі будуть рівні перед законом та будуть користати з однакових для всіх громадських та політичних прав, без ріжниці.раси, мови чи віри». Виховання:

У 1920. р. було 3.662 українських шкіл на Україні. 1. XII. 1925. р. згідно з офіційною статистикою міністра шкільництва було 1.055 державних і 19 приватних українських шкіл. Це значить, що між 1920. і 1925. р. українці стратили 2.607 шкіл.

Всіх народних шкіл було на Україні 1. XII. 1925. p. 28.336, з того 22.996 (84%) були чисто польські; 2.257 (8,3%) утраквістичних, а 2.083 (7,6%) мали иншу викладову мову. У 1927—28. р. було лише 771 українських шкіл. З 1000 українських дітей — 71 ходить до українських шкіл, а 929 до польських або утраквістичних шкіл.

Ці і багато инших фактів, що їх ми маємо до розпорядимости,. є порушеним 8. точки, що каже: «Зокрема будуть маті рівне право закладати, управляти та контролювати, власним коштом... школи та инші виховні заведення з правом уживати своєї рідної мови».

Кольоншіція:

Стверджено, що 200.000 гектарів орної землі у Східній Галичині та таку саму площу на Волині та Поліссі приділено польським кольоністам А що місцеве українське населення рідко коли посідає понад Уг—З Vi гектара, а перенаселення села узнано дуже поважною проблемою для тих країв, ця польська колонізація є в основі неправильною.

Існує З.ооо сільсько-госиодарських організацій на українських землях та, тоді як польські сільсько-господарські організації одержали цьогс року 79.000.000 золотих, яко підпору від польської влади, — українські організації не дістали взагалі нічого.

Ці факти є порушенням тої частини з 8. точки договору, підписаного Польщею, що каже:' «Народности в Польщі, що належать до расової, релігійнї чи мовної меншини будуть користати з однакового відношення та забезпечення, на основі законів, як і инші народности в Польщі».

Ми віримо, шо ця петиція в імені української меншини в Польщі зверне на себе повну увагу Союзу Народів, що є законним опікуном меншин та одиноким існуючим орґаном для додержування (переводження в життя) ментилових договорів.

Підписали:

John Arnott, Walter Ayles, James Barr, G. Benson, J. W. Bower.. A. Fenner Brockway, C. Brown, A. G. Cameron, William Carter, G. Dagger, Rhys Davies, F. W. Lindley, Fred Longden, Gordon Macdonald, Cecil Malone, S. Markham, S. March, James Marley, F. Marshall, Geo. Mathers, James Max-ton, Charles Dundan, Robert Forgan, Peter Freeman, A. G. Gossling, Duncan Graham. H. Graham-White. D. R. Grenfell, T. Griffiths, Somerville Hastings, W. Hirst, P. G. Hoffman, Jack Mills, Ralph Morley, H. B. Morgan, G. Muff. H. T. Muggeridge, G. H. Oliver, W. Paling, M. Philips Price, Ben Riley, F. F. Riley, Daniel Hopkin, J. F. Horrabin, J. H. Hudson, F. Llewellyn-Jones, J. M. Kenw.orthy, J. Kinley, Arthur Law. Will Lawther, Jennie Lee, Wm. Lewis, Arthur Shepherd, Bennie Smith, J. Toole, James Welsh, Wilfred Wellock. Wilfred Whitelev, Ellen Wilkinson, R. S. Young, W. G. Cove, W. J. Brown. A. W. Haycock.

...Тактика шкодження противникові всякими способами і всякою ціною дуже обосгчна і нераз буває, завдає більші страти тому, хто її уживає, ніж тому, проти кого вона обернена.

II.

ПРОТЕСТНА АКЦІЯ

ПРОТИ

ПОЛЬСЬКОГО ТЕРОРУ

\

\

1. Анґлія

2. Америка

3. Канада

4. Бразилія

5. Чехословамчина

6. Німеччина

7. Франція

8. Бельґія

9. Італія

10. Данціґ і

11. Литва

12. Австрія

13. Швайцарія

14. Инші краТниІ

Любов також наближує, але щоб ціла громада стала як оден муж, це може зробити тільки спільний ворог. R. Цоііапй.

На дні серця переслідуваних є сто разів ясніще, ніж на дні серця переслідувачів м. Maeterlinck.

6 такі злочини, яких всюда й завсігди, згідно н всіма можливими законами, від початку світа у вагається без ніякого сумніву за злочини, й їх будуть уважати такими так довго, доки людина буде людиною. т. Достоєвський.

Понад почуттям всесвітнього братерства, ми ставимо пошану абсолютного права, без якого нема ніяких можливих зносин ні між одиницями, HZ МІЖ народами. Кард. Мерсє.

Усі народи повинні пригадати собі стару правду, що «історія повторюється». Вони повинні зрозуміти, що подібні помилки і провини неминуче ведуть до подібних наслідків, та що тільки усвідомлення собі цієї правди може зберігти людство від повороту «темних віків». Ґ. Ферреро.

ВСТУП,

Польський терор над українським населенням при «пацифікації» Східньої Галичини постави® враз всіх українців у всіх країнах світа на ноги. Протеотна акція, яку поведено одночасно у ріжних державах, це перша протестна акція українців у світовім м а штабі, а заразом небувала досі пропаганда визвольних стремлінь українського народу. Як ще недавно сотки саботажів української підпольної організації заставляли поневолі звертати очі цілого світа на відносини у Східній Галичині, так з черги сотки протестних телеграм та меморандумів до ріжних чужинних осіб і установ, сотки віч, походів, демонстрацій по ріжних країнах, викладів, радіових донесень, тисячі стаггей у всій світовій пресі, летючок, брошур, розмов на інтерпеляцій інформували світ про наше незавидне положення під польською окупацією, підривали престиж ворожої держави і нації та звднювали нам симпатії цілого світа.

І як із одного боку слід ствердити небувале досі заінтересовання українською справою у цілому чужинному світі, який найшов тільки слова гострого осуждення польського терору, так з другого боку треба піднести факт одностайного, спільного про-типольського фронту українського громадянства, де б воно не находилося, і небувале досі напруження у веденні протилольської акції та в заступництві людських прав частини українського народу, що находиться в польському ярмі.

Зокрема всі орґани ОУН від найнищих до найвищих були безпереривно заняті по ріжних країнах протестаційною акцією (ініцювання протест, комітетів, статті, бюлетені, віча, інформовання та інтервенції у чужих офіційних та півофіційних чинників, тощо). Чотири пресові бюра українських націоналістів доставляли чужинцям постійні інформації про краєві події; крім того, референт внутрішньої пропаганди ПУН гримав звязок з 13 редакціями українських часописів за границею, б пресовими бю-рами, кількома кореспондентами чужинних часописів та ріжними органами ОУН по ріжних країнах;" всім їм висилено матеріяли про «пацифікаційну» акцію для використання у внутрішній та зовнішній пропаганді.

Нище подаємо огляд протестаційно-пропаґандивної акції в ріжних країнах.

І. А НҐЛІЯ, АМЕРИКА, КАНАДА І БРАЗИЛІЯ.

Ще заокеанські українці не закінчили протестної с-ції, яку вели проти засуду польського суду в процесі за замах на «Таргі Всходне», коли прийшов із Барони заклик розпочати протесту акцію проти польського терору в звязку а «пацифікацією» Східньої Галичини. Заокеанські українці приступили до плянової та широко закресленої протестної акції: крім поодиноких орґанізацій і товариств, що висилали протесті телеграми до ріжних міжнародніх чинників, організовано по ріжних місцевостях масові віча та демонстрації й походи, на яких промовляли, крім українців, також і чужинці; з віч тих висилано також телєґрами до міжнародніх чинників із домаганням вплинути на негайне припинення польського терору та вислати міжвародню комісію до Східньої Галичини для перевірки справи на місці; українська преса за океаном заповнена оригінальними матеріялами з польського пекла, при Зому деякі статті писані англійською мовою; крім того, численні відомости подає чужинна американська преса: з одного боку — повідомлення своїх кореспондентів, що були свідками польської «пацифікації», а другого — статті визначних публіцистів, що занимають позицію до польського терору, повідомлення про протестну акцію українців, тощо.

Заокеанські українці підходять до акції протесту, яку ведуть, без ніяких ілюзій. Так, напр., «Свобода», орґан «Українського Народнього Союза», з 13. X. б. р. в ч. 238, завзиваючи до розпочатая протестної акції, пише:

«Протести — це робота, обчислена на далеку,мету. Ні Вашинґтон, ні Ліґа Націй не зроблять цілком певно ні одного кроку, щоби припинити переслідування українців з боку Польщі. Українському народові під Польщею великої користи з того не буде. Та вони всеж таки підкопують довіря до Польщі й її престиж як держави, а це спинюе Америку давати Польщі більші позички, хиба таку жебранину, як тих 3 міліони, які вона має тепер дістати. До того треба памятати, що всі ті протести будуть взяті колись під розвагу, коли справа наша стане більш актуальною на міжнароднім ґрунті. Та найбільшу увагу треба звернути на те, щоби всюди, де тільки відбуваються віча чи листопадові свята, були помішувані в американських Газетах звідомлення про те. що іється Jia наших землях, li той спосіб поширимо пропаганду за ук|шнське імя і наші державницькі змагання».

«Народнії Uo. v»,, opia u «Ук|мїисьі;ого Робітничого Союза», 'i; числі з дня 13. vi. пише:

«Кожна наша телеграма. кожен лист, кожна стаття чи замітка в Газеті, це крім іротесту, передусім інформація, пропаганда, безнастанний крик: от дивіться, що там ііеться! Треба тільки, щоб цеіі крик дій шов як найдальше: до уряду, до сенаторів, :онґресмснііі, чужих посольств,. преси, організацій і в богато инших місць, іцо творять ромадську думку в тій країні. Колись десятками іюків так само протестували ті самі голяки проти ціі|и:і.кого режиму. Не осягнули теж того, щоб чужі держави перешко-(или царському урядові поневолювати Польщу, але здобули собі в цілому світі славу амучеиого. іилнхотжчо пароля, якому дієтіля ганебна кривда. Прийшов час — світова .Шли — і нікому з рішаючих політиків, починаючи від американського Вільсона, не ірийшло па думку сумніватися, що все, чого бажає собі цей покривджений, лицарський іарід, мусить бути ніляхотне і справедливе. У .відповіднії (і час протести оплатилися поїлкам сторицею, (^вокю пронаґандивною акцією ми перший раз пробуємо тепер підбивати для себе світ. Тут байдуже, що відповість на те нині Опімсон у своїй урядовій відновіди. Чим більше ми своєю акцією потрапимо надщербити в публичній опіяії моральний престиж Польщі, чим більше вдасться нам розсіяти в культурнім світ переконання іі]ю законність поліського нанованпя над українською землею, тим більший буде, наш успіх».

І. ПРОТЕСТІ! ПООДИНОКИХ УКРАЇНСЬКИХ 0РҐАН131Ц1Й.

— .7іі'іі Ііішо.иііии України» в Пітсбурґ/і скликала •">. X. 1930. перші протесіні збори проти ляцького терору, які закликали всіх українців в Америці до протесту проти польського насилля. Зібрано иа активну боротьбу 300 дол. — Рівночасно в «Народнім Слові» в Пітсбурґу оголошено заклик до заокеанських українців п. з. «Хто живий, вставай!»

— «л-ми іГопгрсс Поєднання Українських Організацій в Америці» вислав 23. X. б. р. великі телеграми до І) Генпи Стимсона, секретаря стейту (міністра закордонних справ) у Вашингтоні, 2) Е. Дрюмонда, Генерального секретаря Ліґи Націй у Женеві, 3) А. Вріяна, мін. закорд. справ у Парижі, 4) Р. Мек Донелда, премієра в Льондоні, 5) Апостольської Столиці в Римі, в) до редакції час. «Ді Манчестер Ґардіян» у Мен-честер, Анґлія. В телеграмах домагається інтервенції в справі припинення польських знущань, поповнюваних над українським народом, і назначений міжнародньої комісії дія безсторонного розсліду причин і наслідків польського терору в Галичині.

У телєґрамі до Ліґи Націй між иншим правиться: «Постановили ми запитати Лігу Націй, чому вона не робить ніяких кроків в справі припинення терору в самій середині Европи, в державі створеній аліянтами, якого допускається польська держава над безборонним українським населенням. Чи хтось підносять у Лізі Націй, що військові і жандармські експедиції ломлять у ««людській спосіб дітям руки, насилують на вулицях жінок та забивають на смерть нагаями селян і священиків? І як може мати місце в Лізі Націй така держава, як Польща, яка толерує погроми на українські школи, де висаджують у повіртя українські кооперативи, шкільні будинки, читальні й бібліотеки? Як може Ліґа Націй тихо сидіти й у такий час удавати, що радить над замиренням Европи? Тисячі й тисячі долярів видали ми тут в Америці на оплату телєґрам, висиланих до Ліґи Націй, яка має дбати про мир і виконування державами міжнародніх зобовязань. Всюди в Америці загально думають, що шкода видавати гроші на телеграми до Ліґи Націй. Мимо того апелюємо ще востаннє до Ліґи. А коли і з того нічого не вийде, протестуватимемо перед американським світом не тільки проти Польщі, але й проти Ліґи Націй, яка захищає екстерміяаційну політику Польщі супроти українців».

У телєґрамі до Апостольської Столиці правиться: «Кореспонденти американських ґазет, що останніми часами відвідували Галичину, доносять про страшні польські звірства, докопувані на невиннім українськім населенню. Свободолюбні американці твердять, що вони ніколи не чули про такі варварства, яких допускається Польща над українцями. Жертвою того польського дикунства падає між иншим й українське католицьке духовенство. З найбільших радіових стацій в Америці подають імена катованих і на смерть нагаями побитих невинних українських священиків. І от тому звертаємося до Апостольської Столиці з проханням вплинути на католицьку Польщу, щоби вона не застосовувала супроти 8 міліонів поневолених нею українців большевицьких метод крівавого терору».

У телеграмі до Бріяна правиться: «Сама Франція заважила головно на відданю Галичини па поталу Польщі проти виразного протесту міліонів українського населення.

0 Франції пішла армія Галера, що загарбала Галичину. І тому Франція відповідь-перед гуманністю і справедливістю за ту всю екстермінаційну політику, яку застосовує польський уряд проти українців. Чи за те полягли американські жовніри українського роду на французьких полях, щоб їх батьків, сестер і братів на смерть побивали на-гаями жандарми ^польської держави, себто, тої, яка повстала з ласки аліянтів? Хочемо вірити, що французький уряд не піддержуватиме далі такої держави як Польща, якої уряд толерує висаджування в повітря українських кооператив, шкіл і бібліотек та розстріли без суду. Ми заряджуємо в цілій Америці по всіх містах масовий протест проти польських звірств у Галичині. А Вас просимо заявитися в імя гуманності! за негайне припинення польського терору в Галичині і за призначення міжнародної комісії для безсторониого розслідження причин і наслідків останніх кровавих подій у Галичині».

— «Український Робітничий Союз» вислав довшу телеґраму до держ. секретаря Стимсона, премієра Мек Доналда та до Ліґи Націй, в якій між иншим правиться:

«Ми примушені звернути Вашу увагу на режим терору, що пану б в українській Галичині, яка тепер є під польською владою. Військо запило села, тисячі невинних людей арештували, ще більше катують, бють і піддають найбільш брутальному знищенню. Українські школи, бійпьотеки і освітні установи закривають, кооперативні крамниці граблять, збіжжа і харчові продукти реквірують без заплати, селянські хати

1 маєтки руйнують. -Як організація, що обеднує 15.000 американців українського походження, ми підносимо рішучий протест проти насильства, доконуваного над нашими рідними, і в імя гуманиости просимо Вас, щоб Ви зробили все, що лежить у Вашій силі, щоб спинити безпощадний терор польської влади».

— «Український Народній Союз», Джерси Сити, що-обеднує понад 25.000 українців,, вислав дня 25. X. б. р. велику телеґраму до секр. Стимсона, Вашингтон.

— «Український Демократичний Клюб» в Ню-арку вислав протест до конгресмена Hartley-a, а копію до Губернатора Carson-a і майора Ню-арку Congleton-a.

— HO українських організацій у Скрентоні, Па вислали 22. X. б. р. до Вашингтону та Ліґи Націй довшу телеграму, в якій правиться: «Польські жовніри і жандарми

■ плюндрують українські села в Галичині, катують до смерти селян, нищать їх збіжжа. саджають тисячі невинних людей в тюрму. Українські школи й товариства розвязані, їх майно знищене або висаджене бомбами. Переслідуване нелюдським способом українське населення втікає з своїх сіл і ховається по лісах і очеретах».

— «Товариство Жіноча Поміч» у Скрентоні, Па. вислало 26. X. б. р. телеграми до Стимсона, сен. Бори та Ліґи Націй.

— «Американсько-укрсіїнська політична Ліґа пов. Лікаванні», Скрентон, Па. вислала протест до Вашинґтону, Ліґи Націй та сен. Бори.

— «Український Допомоговий Комітет», централя 12 укр. товариств, вислав 25. X. б. р. телеграми до Стимсона, Ліґи Націй, Мек Доналда, Бріяна, Р. Бордена в Канаді. Протест вмістили всі місцеві американські часописі.

— Телеграфічні протести вислали до Стимсона такі українські товариства (кожне зокрема):

»'Товариство американських горожан «Міллсніюм», Ню-арк, Н. Дж.; Тов. «Боротьба», Клівленд, От.; Тов. «Згода», Миш.; Відділ «Оборони України», Вунсакет, Р. Ай.; Відділ «Українського Робітничого Союза», Сент Джансвил, Н. Й.; Тов. ім. Шевченка, Кемден, Н. Дж.; Брацтво св. Михаіла, Кемден; Відділ «Провидіння», Кемден; Відділ У. Р. Союза, Кемден; Сестрицтво Непорочного Зачаття, Кемден; Брацтво Серця Icy-гового, Кемден; Греко-кат. церква Михаіла, Кемден; «Український Просвітний Клюб», Кемден; Відділ «Оборони України». Бостон, Масс.; Українська Православна церква. Пасейк, Н. Дж.; Відділ УРСоюза в Гинссдейл; Відділ УРСоюза в Матапан, Масс.: Українська греко-католицька церков у Піттсбурґу, Па.

— Телеграфічні протести до Стимсона та Ліґи Націй вислали такі українські товариства і організації (кожне зокрема):

«Союз Української Молоді». Нm-арк; «Українське Жіноче Заіюмогове Товариство^, ІПнкаї'о, Ілл.; Українська греко-католицька партія. Скретон, Па.: Відділ УРСоюза. Голийок, Масс. (помішено в місц. амер. часописі: «Голийок Дрйлі Тренскрипт»); 8 укра-їпських товариств в Теіілор, Па.; «Український американський горожанський клюй», Ню-Броневик, Н. Дж.; Відділ «Оборони України». Філядельфія. Па.; «Січ» та нииіі українські товариства в Шикаґо, Ілл.; Відділ «Оборони України>,• і Відділ УРСоюзч u Шикаго-Борнсайд, Ілл.; Відділ УРСоюза, Іст. Шикаґо; «Товариство бостонських українців» у Бостоні; Українська греко-католицька церков, Скретон. Па.; Українська народня церков, Скретон, Па.; Українські організації в Елмаііра Гайте, Н. Й. (про протест писали місцеві американські часописі); «Украінсько-амвриканський горожанськи* клюб» у Вест-Вервик.

— Телеграфічні протести до Гувера висали такі товариотва (кожне поодиноко):

Відділ УРСоюза, Бридж Порт, Конн., Греко-католицька церков, Карнеджіе, Пеи.

— Телеграфічні протести до Ліги Надій вислали такі товариства (кожна зокрема):

Збори обеДнаних громадських t церков них організацій в Кемден, Н. Дж.; *Укра-їнський американський Клюб», Ром, Н. Й.; «Українська Громада», Френклин, Па. (писала про це місцева американська преса); «Українська Громада» в Матапан.

— Уряд «Провидіння», Фільядельфія, Па., великого заломогового укр. товариства вислав 17. X. б. р. протест до Гувера, Вашингтон, сен. Бори, держ. секр. Огим-сона, та амбасадорів В. Британії, Франції, Італії, Японії та Німеччини.

— Епископ І. Теодорович, в імени української православної церкви в Америці, вислав протест до Ліги Націй і секр. Огимсона, а далі листи до еписк. Менінга в Ню-йорку і до кантерберійського архиепископа, примата Англії.

— Греко-католицька церков у Спол. Державах вислала до Апостольської Столиці, Рим, телеґраму, підписану всіми греко-ка галицькими священиками в Спол. Державах.

— 27 українських товариств у Вилкс Бері, Па., вислали телеграфічний протест до Ліги Націй, Вашингтону і Льондону.

— Греко-католицька парохія в Анїставн, Ог., вислала протест до Вашингтону, Ліґи Націй, Риму, і правительств В. Британії, Італії та Франції.

— Українські товариства в Сисеро, Ілл., вислали збірний протест до Стимсона, Мек Доналда та Ліґи Націй.

— Греко-католицька парохія в Гартсфорд, Конн., вислала 1. XI. б. р. телеграфічний протест до Ліґи Націй, Апостольської Столиці та до урядів Спол. Держав Америки, В. Британії, Франції, Німеччини, як рівнож до польського вмбасадора Филипо-вича. Телеграма до польського амбаоадора кінчиться так: «Більшого озвіріння людини в середущій Европі в XX. ст. не можна собі уявити, але, на жаль, молода Польща находиться тепер в тім нещаснім стані, чого доказом е українські трупи від польських куль і багнетів, знищені польською владою, гузарами, поліцаями та уличним польським мотлохом • і, на жаль, інтелігенцією українські культурні інституції, переповнені українськими мучениками польські тюрми та варварське зниження українських земель під польською займанщиною. Закладаючи рішучий протест на Ваші руки, Пане Амбасадор, проти безпардонного нищення українського народу на його землях, побоюємося, що наш протест стріне така сама доля, що й попередні протести, але палка, яка бє тепер український нарід, може обернутися грубшим кінцем на його катів». Телеграма написна українською мовою.

— Збори ореДнаних товариств і брацтв в Сент Луіс вислали 26. X. б. р. телеграми до OTHMjuma, Ліґи Націй та Мек Доналда.

— Виконавчий Комітет «Українського Робітничого Союаа» внола® 13. XI. б. р. протестну телеграму до конгресу організації «World Alliance for International Friendship trough the churches» у Вашингтоні.

— J4. Народній Зїзд «Союзу Українських Самостійників» в Едмонтоні (Канада) ухвалив протест проти польського терору.

— Греко-кат. парохія в Медісон, Ілл., вислала 8. XI. протесту телеграму до Папи, Ліґи Націй та Вашингтону.

— Українська громада в Гудсон вислала 16. XI. телеґраму до Гі*д«нбурґа.

— Українські товариства в Геркімер вислали протест до С'їиШЦВ* та Ліґи Націй.

— 15-ий Відділ УРС у Голийок та 116 Відділ УРС в Іст Шикаґо вистали протестні телеграми до Стимсона та Ліґи Націй.

— Учасники листопадового свята в Сисеро, Ілл., вислали 2. XI. телеграми до Вашингтону, Мек Доналда та Ліґи Націй.

— «Т-во українсько-американських горожанок» у ФіляДельфИ вислало протести: і) до амер. держ. секретаря Генрі Л. Стимсона, 2) до амбасадорів Анґлії Франції й Польщі та 3)' до Ліґи Націй.

— «Українське жіноче запомогове Т-во» в Шикаґо вислало Протесті телеграми до секретаря Л. Стимсона й Секретаріяту Ліґи Націй.

— «Комітет українських виборців» та «Український Союз» « Бразилії надіслали протестні телеграми міністрові внутрішніх справ Бразилії та до Ліґи Націй.

— Протести винесли рівнож наступні українські організації у Бразилії:

— «Український Національний Союз» у С. Павло, 16. XI.; «Т-во ім. Шевченка» в Жанґоді, 21. XI.; «Т-во Просвіта» в Трес. Баррас; «Т-во ім. Т. Шевченка», кольонія

Пера Гварапі, 23. Xl.; Школярі української школи u Жиніолі, 20. XI.; «Т-ви ім. М. Шаіи-кевича» а Каразіпьо; Філія «Українського Союзу» в Трсс-Баррас, 14. XL; та «Українська Громада» па Віллі «України» — Куритиоа, 15. Xli.

— «Українсько-Американський К.іюб» у Беііопі вислав протести до сенаторів стеііту НкьДжсрси.

— «Брацточ Петри іі Павли» у Брилжпорт 1,'оіш надіслано протест до Вашингтону, зокрема — до президента Гувсра. які* почесного голови Американського Червоного Хреста.

— «8. Відділ Українок в Америці?, Пронкс, вислав протест 26. X. ЗО. Л. Сгимсо-нові, та премерам Великої Британії та Франції.

— Парохія св. Миколин в Р»іі. Пмі-ІІорк. вислала 14. Xl. щютест до Ліги Націй.

— Українці в Дсслодж, Ми вислали ó. XI. протестну телеграму до секретаря Стимоона.

— Українці з Вест Пютоп, Па. вислали протест, телеграму до Отимсона.

— «Ліга українських Жінок» ?/ Іі.іівенд О. вислала протест до Стнмсона.

— Учительська конвенція в (аскитуні винесла 7. XI. протест проти польського терору. Подібний протест винесла Українська православна церк. громада у Г>рукебі Саск і Т-во ім. М. Гру шевського в Бсдфордвілі.

— Збори 139. Відділу У PC у Бриждпорт вислали ь. XJ. листа до Гувера та Червоного Хреста.

— Учасники листопадового снити в Бс'рвик, Па. вислали 10. X. протест до Стнмсона та Ліґи Націй.

— Громадяне Т. Полівка, ('. Шевчук та Д. Ковальчук із Вест Иютон вислали телеграму до Вашингтону.

— «Провидіння» та «Американський Комітет Визволення України» вислали 19. І. телеграму до Ліґи Націй.

2. ПОХО-ДИ, ДЕМОНСТРАЦІЇ, РАДІО Й ВИКЛАДИ.

— Радіова стація WIZ у Ню-Йорку: Ловел Томас з «Літерари Дайджест» подав дня 19. X. точні відомости про арешти в Галичині, а зокрема що забито палками українського священика.

— Радіова стація WHAM у Рочестері: і. XI. б. р. про польські звірства говорив по радіо Мирослав Січинський.

— 23. X. М. Січинський говорив про краєві події перед американською публи-кою в «Rerth Kodesh Temple» в Рочестері.

— 2. XI. б. р. українці в Асторії устроїли величавий протестний похід містом, який тягнувся І^1/» год. — Січовики виступали в мундурах. По закінчення походу устроєно протесте віче.

— 15. XI. б. р. в Ню-Йорку відбувся протестний похід; участь брало 15.000 людей із Ню-Йорку й околиць. По середині походу їхав живий образ, який представляв польських уланів і жандармів, як знущаються над українцями. Після походу відбулося протестне віче.

15. XI. б. р. в Провіденс, Р. Ай. відбувся протестний похід, поділений на діточу, жіночу та чоловічу дивізії; брало участь 4.000 людей. Потім відбулося віче.

— 15. XI. б. р. в Детройт, Миш. відбувся похід та демонстрації перед польським конзулятом; участь брало 7.000 людей. В поході українські жінки несли таблиці з такими написами: «Польські жовніри насилують безсоромно жінок», «Польські жовніри катують українських дітей», «Польське військо руйнує українські школи», та ин; Між чужинців роздавано летючки, що інформували про польські звірства. Потім відбулося протестне віче.

— 15. XL б. р. в Клівленд, Ог., мали м.сце демонстрації українців, в яких брало участь 10.000 людей. Потім відбулося віче.

— 2. ХІ. відбувся протестний похід у КарнеДжі, Па. Взяло участь понад 1.000 демонстрантів.

— 16. ХІ. в Лорейн, О., відбувся протестний похід, у якому взяло участь 1.500 демонстрантів.

— 23. ХІ. влаштовано похід у Йоніастави. Ог., при участи 3.000 осіб.

— ЗО. ХІ. у ФіляДельфії. Па., відбувся протестний похід, у якому демонструвало проти польських звірств 15.000 людей, в тому й 200 литовців.

— 14. XII. у Вінніпегу, Ман., відбувся протестний похід.

— Радіова стація WCFL в Шикаґо, 15. XII. дала реферат в англійській мові про події в Галичині.

— 2. Xli. 1Й30. Я. Макогін, українець, американський громадянин, що був свідком польської «пацифікації» мав реферат про події в Галичині в Судинку англійського парламенту.

•ч. АКЦІЯ ЧИЖИНЦ1В, ОФІЦІЙНІ ІНТЕРВЕНЦІЇ ТА ІНТЕРПЕЛЯЦІЇ.

— Департамент стейту у Вашингтону оголосив, що американській амбасаді у Варшаві поручено перевести дуже солідне доходження в справі Юстина Федоришина, американця українського походження, якого побили польські жовніри. Доходження має. переводити Джан Вилей, американський плєніпотент у Варшаві. Зазначено, що коли вийде на верх справдішнє побиття американського громадянина, то уряд піднесе протест.

— В англійськім парляменті вніс 3. XI. 0. р. посол Е. Меловн інтерпеляцію до державного секретаря закордонних справ, «чи дістав він яке донесення щодо поводження з українською меншістю в Польщі і чи зогляду на право, доручене розд. 12. меншо-стевого пакту кожному Членові Ради Ліґи Націй, звертати увагу Ради на порушення чи небезпеку порушення зобовязань, накинених пактами, уряд Його Величности має намір розпочати акцію щодо цього?». Секретар Зак. Справ п. Гспдерзон відповів: «Ті донесення, які я досі дістав, не дають мені змоги витворити остаточний погляд щодо недавніх зако.'готів, про які безперечно доповідає мій шановний приятель Меловн. Саме тепер дістав я повніше донесення від Амбасадора Його Величности у Варшаві. Мущу проте заявити мойому приятелеві шановному, що коли відбувається порушення мен-піостевого пакту, то відповідна меншість має право звертатися зі скаргою до Генерального Секретаря Ліги Націй».

— Польський амбасадор у Вашинґтані Фнлнпович у відповідь на статті в американській пресі про польський терор, писані очевидцями, заявив, що «в Галичині нема ніяких наїздів війська й поліції на села та що ніхто не побиває, селян, а коли і були які замішання в Галичині, то вони були інспіровані совітами».

— В половині жовтня інтервенював у справі йодій у Польщі англійський амбасадор (враз із французьким) у Пілсудского.

— 20. XI. юзо. р. п. Дальтон, підсекретар для закордонних справ В. Британії, повідомив писемно посла Бара, що англійський амбасадор у Варшаві дістав припору-чення подати урядові в Льондоні звіт про положення на Західній Україні.

— 26. XI. 1930. р. посол Меловн запитав Гендерсона, міністра закордонних справ, чи він уже дістав звіт од бритійського амбасадора в Польщі про поведінку польських урядників із українським населенням, та який звіт одержав і чи уряд думає щось у тій справі робити. Мін. Гендерсон відповів: Так, я щойно дістав рапорт од амбасадора у Варшаві. Рапорт підсумовує події у Східній Галичині. Цей звіт уряд тепер студіює.

Hoc. Меловн питає далі міністра, чи він дістав яку інформацію про арешт д-ра Ви-лієма Дея, бритійського громадянина, якого заарештувала польська влада 23. X.; чому його заарештовано та чи знає міністер, що польський уряд не дав Дейові порозумітися з бритійськнм конзулем. — Мін. Гендерсон відповів: Так. Мені подано до відома факти цієї справи і я доручив амбасадорові в Варшаві внести відповідний протест до польського уряду.

— Нл лист «Союза Українських Самостійників» у Вінніпеґу (Канада) з 27. X. у справі польського терору на українських землях, висланий до канадійського департаменту закордонних справ у Льондоні, прийшла відповідь з департаменту закорд. справ в Отаві з 20. XI. 1930. p.. в якій є між иншим: «Як Вам відомо, на основі Версальського Трактату з 28. червня 1919. р. між Бритійського Імперією, Злученими Державами Америки, Францією. Італією й Япаном із одного боку, і Польщею з другого, польський уряд зобовизавсл наділити повними примами й привілеями расові, релігійні й мовні меншини і згодився, що ці зобовязапня мали бути за гарантовані Лігою Націй. На основі загальної процедури для забезпечення меншин, яку прпнято Лігою Націй й яку частинно змінено за ініціятивою Канади тоді, коли Домінія була членом Найвищої Ради, українська менплша в Польщі може внести до Ліґи для розсліду скаргу щодо порушення зобовязань, забезпечених потішим трактатом. Найвища Рада Ліги має в додатку до права Слідства, забезпеченого ріжннми трактатами у справі меншин, також можливосте для переведення повного усебічного слідства, яких не може мати ніодна країна, коли б хотіла робити це сама про себе. — 3 належною пошаною О. Д. Скельтон, ігідсе-кротар Департаменту Закордонних Справ.

— Екліський Відділ Т-ea Ліґи Націй в Англії ухвалив резолюцію проти польських звірств; рівночасно в ній просить англійський уряд пжпти заходів, щоб статут Ліґи Націй у частині, що долічить національних меншин був змінений так, щоб у майбутньому не могли повторюватися подібні польські звірства супроти меншин.

— За почином місс Джейм Адамс, внесла «Жіноча Інтернаціональна Ліґа Мира і Свободи» протест иа руки польського конзуля в Шикаґо проти знущань, яких допускаються поляки над українським населенням. Протест підписала місс Л. Мавс-рик Ллойд.

— На авдієнції у през. Рувера, подібно які в шефа східнього відділу Келлея, був гр. кат. священик о. Н. Волощук, щоб піддержати українські протести проти Польщі. Крім того, говерив він у тій справі з сенаторами Дейвісом і Рідом.

— 62 послів англійського парляменту (з того 60 з робітничої, а 2 з ліберальної партії) внесли до Секретаріяту Ліґи Націй формальну петицію у оправі переслідування українців під Польщею. В петиції вказується на те, що Польща порушила договір, підписаний нею й державами антанти'29. VI. 1919. p., який Гарантований Ліґою Націй. В петиції пишеться: «З огляду на наглість справи пропонуємо, щоб згідно з третьою резолюцією, принятою Радою Ліґи Націй на 61. сесії, була скликана негайно комісія з трьох членів для розгляду цієї петиції». В петиції вказується на карні експедиції в 700 українських селах, на те, що Польща порушила давіть 7. артукул польської конституції, яким забезпечується рівні права всім національностям, що заселяють Польщу. Петиція кінчиться: «Віримо, що ця петиція у справі української меншини в Польщі зверне повну увагу Ліґи Націй, яка є лравним опікуном меншин і одинокою існуючою установою, що має догляд за виконанням договорів».

' — Ті самі посли звернулися з писемною заявою до мін. Гендерсона, щоб він вплинув на польський уряд, вказуючи, що «бритійський уряд має безпосередню відповідальність через свій підпис на. договорах щодо охорони національних меншин». Далі є такий уступ: «Далі, ми просимо Вас звернути увагу ^t піддержати кожну відповідальну петицію щодо української меншини». — Гендерсон відповів, що до української меншини, то він знає, що до Ліґи Націй подано петицію з додержанням потрібної форми, та що Генеральний Секретаріят Ліґи Націй пильно простудює її та заяву Польщі. Він певний, що польські заяви будуть подані вчас, щоби їх розглянути на засіданні Головної Ради Ліґи Націй у січні».

— Польський конзуль у Канаді Звольскі дав у вінніпеґських часописах «Трібюп» і «Фрі Пресс» з 29. XI. інтервю, в якому заперечує існування польського терору.

— 16. X. 1930. американська амбасада в Варшаві виспала вербальну ноту до Польщі у справі побиття Ю. Федоришина.

4. ПРОТЕСТНІ ВІЧА.

1) Дня 12. X. б. р. відбулося віче в Трентон, Н. Дж., з прамовами виступали: ІМо-

Є)зко, 0. Грибівський, д-р Мишуґа, І. Бородайкевич, І. Кушнір, В. Гасій, М. Кизима. инесено протестні резолюції. 2) 19. X. б. p.. відбулося віче в Перт Амбой, Н. Дж.; із промовами виступали І. Дацишин, М. Лисяк, О. Грибівський, Д. Галичин, Й. Букало, І. Веверчак. Протестні резолюції вислано до Ліґи Націй, през. Гувера, чсен. Бори, секр. Огимсона, та амбасадорів В. Британії, Франції, Італії, Японії та Німеччини. Зібрано 126.30 дол. — 3) Того самого дня відбулося віче в Бофало, Н. Й., на якому промовили Децик, Д. Братусів; винесено протестні резолюції та зібрано 62.70 дол. — 4) 19. X. б. р. відбулося віче в Торонто, (Канада), при участи 500 людей; протестні резолюції вислано до ріясних чужинних урядів. — 5) 26. X. б. р. відбулося віче в Вінніпегу (Канада); промовляли: М. Стецишин, прот. Ов. Савчук. Резолюції вислано до департаменту закордонних справ у Отаві, до міністерства загран. справ у Льондоні та до Ліґи Націй. У тих резолюціях говориться: «Одинока справедлива розвязка українського питання в Польщі є можлива через запевнення українцям права національної незаяежности, яке можна осягнути тільки через засновання української національної держави, тотра обіймала б українську територію, яка тепер є під Польщею». — 6) 26,- X. відбулося віче у Ром, Н. Й. Промовляли О. Гадз, 0. Грибівський, М. Мурашко, о. М. Насвищук. Зібрано 69.67 дол. та винесено прот. резолюції. — 7) 19. X. було віче у ФШксвіл, Па., на якому промовляли Д. Ґрабовський, д-р Ґалан та М. Дар-мограй. — 8) 26. X. на вічу в АрнольД, Па. промовляли о. Сеньчук, А. Василик, П. Пастернак, і Глубиш. Вислано телеграму до Вашингтону (Стимсон), сен. Бори і Ліґи Націй; про це віче писала американська преса. — 9) 26. X. відбулося віче в Патерсон, В. Дж. Далі Ю) Фол Рівер, Масс., 11) Ром, Н. Й., 12) Матапан, Масс., на яких винесено протестні резолюції та вислано їх телеграфічно до ріжних чужинних установ. — 13) 19. X. відбулося віче в Детройт, Миш., на якому говорив М. Січинський, — 14) 26. X. на вічу в Бруклин, Н. Й. говорили Г. Бардак, В. Кедровський, Ю. Павчак, о. A. JIo-тович. Збірка 200 дол. — 15) 26. X. віче в Пасейк вислало телеграфічний протест до секр. Огимсона. — 16) 26. X. на вічу в Палмертон говорив Ог. Корпан; вислано телеграми до секр. Огимсона та Ліґи Націй. — 17) 26. X. відбулося віче в Скретон, Па., на якому винесено протест та вислано телеграфічно до Вашингтону та Ліґи Націй. Зібрано 137.20 дол. — 18) 26. X. на вічу в КлівЬленд О., промовляв о. Левнцький; вислано протесті телеграми до Ліги Націй, великих європейських держав та до Вашингтону; зібрано ІОЗ дол. — 19) 24. X. Збори «Українсько-американського горожан-лького клюбу» в Ню Бронсвик, Н. Дж., вислали протест до Стимсона та Ліґи Націй — 20) 31. X. віче в Ленсинґ, Миш., вислало телеграфічний протест до Стимсона та Ліґи Націй. — 21) 31. X. Збдри 27 товариств у Вилкс Бери вислали телеґр. протест до Вашингтону, Ліґи Націй, та англійського амбасадора. — 22) 1. XI. Збори 7 Відділів УРСоюза в Шикаґо вислали протест до Ліги Націй та Стимсона. — 23) і. XI. віче в Бейон, Н. Дж. вислало протестні телеґрами до Ліґи Націй і Стимсона. — 24) На вічу в Клівленд, дня 2. XI. було понад 3.500 людей; промовляли д-р Ґалан, а по англійськи д-р О. Малицький, старшина амер. армії Ґасин та о. Л. Левицький; віче організував комітет із 29 товариств; зібрано 1.100 дол. — 25) На вічу в Ню-Йорку, дня 2. XI. б. р. було 3.800 людей; промовляли М. Січинський, д-р Л. Цегельський, сод. кандидат на конгресмена Нормен Томас, проф. колюмбійського університету Тредвел Смит, пред-зідник німецько-американської федерації Черлз Обервагер; вислано протести до Ліґи Націй та американського уряду; зібрано 730 дол. — 26) 2. XI. по демонстраційнім чоході відбулося віче в Асторії; головним бесідником був д-р Л. Мишуґа. V— Того таки їня відбулися, протестні віча в 27) Вілмінґтон, де говорив ред. Кедровський, 28) Бейон, ае говорив ред. 0. Ревюк, 29) Ню-Гейвен, де говорив Д. Галичин, на яких зібрано гроші на рідний край та винесено резолюції протесту та вислано їх міжнароднім чинникам.

— 30) На вічу в Пітсбурґу було 4.000 людей, а промовляли О. Грибівський та Джеймс Джан Дейвис. — 31) Віче в Ню Бритен ініцювало 8 організацій, промовляли Мерещак і Калина; вислано телеґрами до Стимсона та Ліґи Націй. — 32) На вічу в Савт Брук-лин, Н. Й., 2. XI., говорив д-р Демидчук; вислано протест до Стимсона. — 33) На вічу в Сиракюз, Н. Й. 2. XI. говорив о. Сидоряк; вислано протест до Вашингтону, Ліґи Націй та Парижа. — 34) 5. XI. Збори «Запомогового Товариства Жінок» вислали телеґрами до Стимсона та Ліґи Націй. — 35) 9. XI. відбулося віче в Вінніпегу (Канада), на якому говорив д-р Т. Дацків, та винесено протестні резолюції. — 36) 9. XI. віче в Флинт, Миш., вислало телеґрами до Стимсона. — 37) 9. XI. на вічу в Йонкерс промовляв Д. Галичин; протест вислано до міжн. установ. — 38) На вічу в Балтимор промовляв д-р Ґалан; телеґраму вислано до Стимсона та Ліґи Націй. — 39) 9. XI. на вічу в Порт Джервіс, Н. Й. промовляли о. Д. Микитяк та Й. Прохира; протест вислано до сен. К. Бавмеса. — 40) 9 XI. відбулося віче в Скрентон, Па. при участи 2.000 людей; промовляли по анґлійськи Джан Моран з Дюкін університету в Пітсбурґу, Мек До-налд, юнїйний діяч, та д-р І. Кульчицький, а по українськи о. Клодницький та ин. Зібрано 456.44 дол. — Того ж дня відбулися ще віча в 41) Бинґгемптон Н. Й. та 42) Нортгсмптон, Па., які вислали телеґрами до Ліґи Націй та Огимсона. — 43) 15. XI. по протесгнім поході в Ню-Йорку відбулося віче, яке винесло протестні резолюції. —

44) Того ж дня відбулося віче в Скрентон, Па., на якому говорив М. Настасівський. —

45) Віче у Вилкс Бері, Па. з 16. XI., вислало протест до Ліґи Націй та Огимсона. —.

46) 15. XI. по демонстраціях в Клівеланді відбулося віче, на якому говорили А. Білін-ський, проф. Павловський, а по анґлійськи адв. 0. Малицький, амер. полковник Ґа-стина, д-р В. Ґалап, Л. Левицький і о. прот. Хомицький; вислано телеґрами до Стимсона та Ліґи Націй; зібрано 900 дол. — 47) 15. XI. по протестнім поході в Провіденс, Р. Ай. відбулося віче, на якому промовляли д-р Ґалан, о. В. Каськів, а англійською мовою о. Я. Скроцький та П. Грудзинський; резолюції вислано до Стимсона, Ліґи Націй, Мусоліні, Мек Доналда, Бріяна, Апостольської Столиці, та редакції «Менчестер Ґвар-діян». —- 48) 16. XI. на вічу в Мікізракс, Па. промовляли ред. Хандога та о. Волощук.

— 49) Віче в Бервик, Па., вислало 16. XI. резолюції до Стимсона та Ліґи Націй. — 50) По демонстраціях в Детройт, Миш., 15. XI., відбулося протестие віче. — 51) 16. XI. на вічу в Майнсрсвил, Па., організованім православною громадою говорили о. Й. Ялечко та В. Кедровський; винесені резолюції вислано до міжнародніх установ.

52) 26. X. відбулося віче в Провіденс, Р. Ай.; промовляли: д-р Мишуґа та В. Рекрут; зібрано 134,04 дол. 53) Тогож дня відбулося віче в Норквей, Саск. (Канада); промовляв д-р Цапюк 54) 28. X. відбулося віче в Монтреалі; зібрано 20& дол. 55) ЗО X. відбулося віче в Торонто, Онт.; промовляв п. Свистун. 56) 1. XI. відбулося віче в Україні-Гарґемі; промовляли: о. П. Мартинюк; резолюції післано до державного секретаря Зеднаних Штатів, до Ліґи Націй і до Варшави. 57) Тогож дня відбулося віче в Буенос Айросі (Бразилія). 58) 2. XI. відбулося віче в Мериден, Конн; промовляли А. Маланюк, М. Саламандра; вислано протести до Огимсона в Вашингтон, до конгресмена Джана Тимсона і Ліґи Націй; зібрано 54 дол. 59) Тогож дня у Філядельфії, Па. З промовами виступили: Отецик, Свистун та В. Титанич. Зібрано 152,26 дол.; протестні телеграми вислано до Ліґи Націй, до премера Великої Британії й до Стимсона. 60) Тогож дня — у Форт Віліям, Онт. (Канада); промовляли С. Цибульський, о. С. Гребенюк, 0. Гавричинський, Л. Погорецький, С. Пуляк; зібрано 43,50 дол.

117 61) Тогож дня було віче їв Пензі, Мин; промовляв о. Л. Берні;; резолюції надіслано до "департаменту з акорд, справ в Оттаві та до Ліги Націй. 62) Тогож дня було віче в Арбакка, Ман; промовляли: Мандзюк, Онисько та о. Грицина. 63) Тогож дня — в Байта' Ман.; промовляли: ші. Мачула, Гринько, Подільський, Бондарчук, Мандзюк, Онисько, Кулачковський, Жзровськпй та о. Грицина. 64) Тогож дня — в Саскатупі: брало участь 700 осіб. 05) Тогож дня — в вовк, Саск.; промовляв о. Галицький; присутніх було 300 осіб. 66) Тогож дня — в Робліп, Ман.; промовляли: Грииьчук, Іванець і Цяпко. 67) Тогож дня — в Стрию, Алта; промовляли: пи. Ь'упчепко та ІПемслюк: на вічу було Лі ля 200 присутніх. G8) Тогож дня — в ВатерфорД, Онт.; промовляти н. Мех. Долинюк, Михалевич, Залуцький і Литвин. 69) Тогож дня — в Бпнггемнтчні. Н. //.: промовляли: Ст. Лех, А. Па тюк і Віднер; протест надіслано до держ. секретаря Зєд-наних Держав, Ліги Націй, амбасадорів та до головного бюра ветеранів. 70) Тогож дня — в Кенорі, Онт.; промовляли Цукорник. Зібрано 8« дол.; протестні резолюції надіслано до секретаря Ліги Націй та до Меж Доналда. 71)3. XI. відбулося віче і: Форт Френссс, Онт.; промовляв п. Ковталюк. 72) 4. XI. відбулося віче в Огчаві, Онт.; промовляли: о. І. Хруставка, Местовський; нрисутних 1.200 осіб. Прот. резолюції ніслано до Ліґи Націй, Льондону, Парижу, Оттави і Вашингтону. 73) 6. Xl. відбулося віче в Су Лукавт, Онт.. 74) 7. XI. відбулося віче в Віндзор, Онт.; промовляв п. Свистун. 75) Тогож дня відбулося віче в Рочестері Н. Й.; присутніх 1.500 осіб. 75) 8. Xl. відбулося віче в Сенькові, Ман.; промовляв о. Грицина. 77) Тогож дня — в Джерси Ситі, Н. Дж.; промовляли: о. Лотович, п. О. Грибівський, д-р Демидчук та п. Вдовяк. Зібрано 259,35 дол. 78) Тогож дня — в Ансонії, Конн.; резолюції протесту вислано до Огимсона та до Ліґи Націй; зібрано 148,78 дол. 79) Тогож дня — в Шикаїо, Ілл.; протест вислало до президента Гувера, Ліґи Націй, до Мек Доналда, до редакції часопису «Менчестер Гардіея» та до польського амбасадора в Вашингтоні. Зібрано 638,12 дол. 80) Тогож дня — Ґленстенбурі, Конн.; промовляв о. Пристай. 81) Тогож дня — в Толстой, Ман.; промовляли п. Буґера та о. Грицина. 82) Тогож дня — в Вонда, Саск.; промовляли: о. Кусий та п. С. Друль. 83) Тогож дня — в Д/ічал, Саск.; промовляли: п. Бабій, Н. Білинський, Томащук. 84) Тогож дня — в Зорі М.; присутніх біля 200 осіб; промовляли: п. Пудзінський та М. Ситник. 85) Тогож дня — в Гемтон, Саск.; промовляли: Семко й Крипякевич. 86) Тогож дня — в.Сваи Плейн, Саск.; промовляли С. Цибак, 0. Лукіянчук, о. Сенета та Ягольницький. 87) Тогож дня — в Сидней. 88) Тогож дня — в Флінт Миш; промов.: С. Мостовий і Гулька. 89) Тогож дня —в Мек Еду, Па.; промовляв о. Довгович; присутніх понад 600 осіб. 90) 10. XI. відбулося віче в Акрон, О.; промовляли адвокат В. Куривчак, о. Й. Галяк; протест вислано до Ліґи Націй та до секретаря стейму в Вашингтоні; зібрано 78,70 дол. 91) Тогож дня — Мілвокі, Віст.; промовляв В. Свистун; протести вислано до Огимсона та до сенатора Блейна. 92) Тогож дня — в Когус, Н. Й.; промовляв п. Р. Слободян; зібрано 21S,53 дол. 93) Тогож дня — в Гефорд, Саск.; промовляли: С. Мисак, Походзіло, Шклянка. 94) Тогож дня

— в Бері, Па.; присутніх до 1.500 осіб. 95) Тогож дня — в Мек Еду, Па.; зібрано 800 дол.; промовляли: о. Уляницький, о. Струтинський. 96) 16. XI. відбулося віче в Нюарку; зібрано 2.700 дол.; промовляли п. Січинський та п. Каський. 97) Тогож дня

— в Майнерсвил, Па.; промовляли: о. Ялечко, Кедровський. 98) Тогож дня — в Бавнд Брук, Н. Дж., промовляли: н. С. Дембіцький, К. Лисюк; зібрано 219,34 дол.; протести вислано до Вашингтону й Ліґи Націй. 99) Тогож дня — в Елизабст, Ню Дж.: промовляв ред. 0. Ревюк; протести надіслано до департаменту закорд. справ сейту та до Ліґи Націй; зібрано 600 дол. 100) Тогож дня — в Честер. Па.; промовляли: п. Грибівський, Дармограй і Купчинськнй; протестні резолюції, надіслано до Вашингтону та Ліґи Націй. 101) Тогож дня — в Рочсстер Н. Й.; промовляли: о. Турула, Бо-ден Мур (проф. Рочестерського університету), М. Мурашко, Росовський, Н. Совнар (литовець); зібрано понад 300 дол. 102) Тогож дня — в Гудсон, Н. Й.; промовляли п. Марія Попів, Р. Слободян, 0. Заяць; зібрано 151,30 дол. 103) Тогож дня — в Лудлов, Масс.; промовляли: п. П. Голенда, о. М. Процан, І. Вавришнн та М. Федорів; протести вислано до секретаря Огейту у Вашингтоні та до Ліґи Націй. 104) Тогож дня

— в Ню Гейвен, Конн.; промовляли: п. Жирас (литовець) та д-р Мншуґа; резолюції протесту вислано до секретаря Огейту Стимсона та до Ліґи Націй; зібрано 105,4 дол. 105) Тогож дня .— в Амстердамі, Н. Й.; протести вислано до Вашингтону й до Ліґи Націй. 106) Тогож дня — в Централія, Па.; промовляли: о. Улуиицький та п. Кедровський; резолюції вислано до Вашингтону. 107) Тогож дня — в Карнеґі, Па.; промовляв о. Волощук; зібрано 100 дол. 108) Тогож дня — в Філядельфії, Па.; промовляли: п. Грибівський, Дармограй; резолюції вислано до Вашингтону, Мак-Дональда, Ліги Націй та до Келльоґа. 109) Тогож дня — в Міннсаполіс. Мінн.: промовляли: В. Свистун, д-р Ґрановський та М. Гаврилюк; зібрано 175 дол. по) Тогож дня — в Лорсйн, О.; промовляли: п. Малнцький. Пол. Елис (командант амернк. ветеранів) та

І. Денеґа; зібрано 158,75 дол. .111) Тогож дня — в Оліен, Н. Й.; промовляли: Д. Мі-шанець та Сенюк. 112) Тогож дня — в Картерет. Н. Дж.; промовляли: о. С. Склепко-вич, п. Галичин, Ковальчик; протест вислано' до Вашингтону; зібрано 131,78 дол. 113) Тогож дня — в Школі Шекспір, Алта; промовляли: І. Семенюк і Корчинська; присутніх 200 осіб. 114) Тогож дня — в Еґрімонт, Алта; промовляли: п. Кузик і Палій. 115) Тогож дня — в Кеппон, Алта. не) Тотож дня — в СпеДДен, Алта; присутніх біля 200 осіб. 117) Тогож дня — в Бінфейт, Саск.; резолюції протесту надіслані до уряду Канади та Ліґи Націй. 118) Тогож дня — в Рвтнер, Саск.; промовляв о. Ф. Галицький, присутніх біля 200 осіб. 119) Тогож дня — в Мирная, Алта. 120) Тогож дня — в Табард, Саск.; промовляли: о. Подільський, Микитюк, Прокопюк. 121) Тогож дня — в Алвіна, Саск,; промовляли: О. Сешко, п. Гавриш; резолюції протесту вислано до департаменту закорд. справ в Отаві; зібрано її дол. 122) Тогож дня — в Вунсакет, Род Айленд; промовляли: В. Ґалан, о. Скроцький, Грузинський, Г. Бо-люх, о. В. Каськів;зібрано біля 400 дол. 123) Тогож дня — в Порті (Бразилія); промовляли: В. Кущ, Г. Пришляк; протест надіслано до Ліґи Націй і президента Бразилії; зібрано 208,50 дол. 124) Тогож дня — в Джонставні, Па. 125) Тогож дня — в Пір-вінд, Па.; резолюції протесту вислані до держ. секретаря і до Ліґи.Націй. 126) Тогож дня — в Ленчестері, Н. Й.; промовляли о. Шо (римокатолицький парох), Ю. Ґуро і о. Кизіц; зібрано 79,25 дол. 127) Тогож дня — в Ембридж, Па.; промовляли: о. д-р М. Коиачук, о. В. Козарів, М. Мацяк, М. Фук; резолюції вислані до Вашингтону, Ліґи Націй і до польського амбасадора; зібрано 50 дол. 128) Тогож дня — в Меді-соні, Ілл.; промовляв о. Меренків; резолюції протесту вислано до Ліґи Націй, до Папи Римського та до уряду Зеднаних Держав. 129) Тогож дня — в Лорейд, О.; промовляли: о. М. Левицький, В. Мумрик, І. Денеґа, І. Маніцький; вислано прот. телеґрами до през. Гувера і Ліґи Націй. 130) Тогож дня в Брендон, Ман.; присутніх 80 осіб; промовлав п. Ковтанюк. 131) 23. XI. відбулося віче в Нюбергу, В. Й.; промовляв о. Д. Микитяк. 132) Тогож дня — в йонґставі, .Огайо; промовляли: о. М. Данилович, Дж. Вен Керк, 0. Кульчицький та о. М. Кучер; зібрано 537,71 дол. 133) Тогож дня — в Гартфорді, Конн.; промовляли: п. Бредстріт (директор бюра для позашкільної освіти виховання), п. Ліронс Бардет (проф. колєджа) та п. 0. Ревюк; зібрало 170,63 дол. 143) Тогож дня — в Мілкій Н. Дж.; промовляли: Д. Огецик та В. Аврамвнко; резолюції протесту вислані до Вашингтону і Женеви; зібрано 73,65 дол. 135) Тогож дня — в Маганой Ситі, Па.; промов.: п. Анна Боївка, Д Галичин, о. Пелехович, о. Грушецький, о. Туринський та Д Гайдамака; зібрано 407,20 дол. 136) Тогож дня — в Спрінґ Велей, Н. Й.; промовляли: А. Кашинський, Галатін, Цаповський, К. Ільків, протестні резолюції вислано до Вашингтону та Ліґи Націй; зібрано 37 дол. 137) Тогож дня — в Стемфорді, Конн.; промовляв" д-р Л. Мишуґа; зібрано 318,70 дол. 138) Тогож дня —' в Брідж-порт, Конн.; промовляв п. Слободян; зібрано 198,93 дол. 139) Тогож дня — в Силвер, Ман. 140) Тогож дня — в Россборн., Man.; промовляли: М. Глушка та J\ Тимчук. 141) Тогож дня — в Свнді Лейк, Ман.; промовляв о. Берик; зібрано 10, дол. 142) Тогож дня — в Даврин, Ман. 143) Тогож дня — в Утопії, Саск.; промовляли: о. Воло-хатюк та В. Байдак; зібрано ЗО дол. 144) Тогож дня — в Бюфорд, Алта; промовляли: Пирч, В. Стишко та П. Адамець; зібрано 9,06 дол. 145) Тогож дня т- в Кридор, Саск.; промовляли: п. Гултай, Маргович; зібрано 550 дол. 146) Тогож дня — в Ст. Джуліен, Саск.; промовляли: С. Михайлюк, Гринюк та о. Кусий; зібрано 13,70 дол. 147) Тогож дня — в Бофало, Н. Й.; промовляли О. Слотюк (амер. овященик), Генрі Шоу, М. Цег-линський, Ґура; присутніх було 1.500 осіб; зібрано понад 600 дол. 148) Тогож дня — в Тейлор, Па.; промовляли: В. Левицький зі Скрентону, о. В. Клодиицький. 149) Тогож дня — в Гартфорді, Кон.; промовляли: Галенда, проф. Преслі і проф. Борик; зібрано 106,40 дол. 150) Того® дня — в Ню Йорку; зібрано 800 дол. 151) Тогож дня — в Порто Алегро (Бразилія); 152) Тогож дня — В' кольонії Іраті (Бразилія). 153) Тогож дня' — в Круз Машада (Бразилія); промовляли: А. Чорнобай, В. Гупало, П. Вулик, І. Рева, О. Ставничий; надіслано протести до Ліґи Націй. 154) 17. XI. відбулося віче в Гарра Окла; промовляли: п. Ружицький, Ростикус та місцевий парох; зібрано 72 дол. 155) 21. X. відбулося віче в Тарнополі, Саск.; промовляв о. Кусий; присутніх було 180 осіб; зібрано 20 дол. 166) Тогож дня — в Прілейт, Саск.; промовляли: о. Во-яохатюк, М. Райчяба, І. Мисик; зібрано 36,10 дол. 157) 23. XI. відбулося віче в За-валя Сочаві, Алта; присутніх понад 300 осіб. 158) 25. XI. відбулося віче в Форт Фран-сес, Онт.; промовляв п. Сосняк. 159) 26. XI. відиулося віче в Пасейк, Н. Дж.; промовляв М. Січинський; зібрано 91,06 дол. 160) 30. XI. відбулося віче в Лін ден, Н. Дж.; промовляли: п. Муоора, Дембицький, Каштанюк.Заяць, Баркус; зібрано 113,25 дол.

161) Тогож дня — в БирнсайД, Чикаґо, Ілл.; промовляли: Т. Ткач, 0. Драпяк, Ю. Не-бор, Т. Рибак; надіслано протестні резолюції до Вашингтону та Женеви; зібрано 214 дол.

162) Тогож дня —г-в фок Ривер, Масс.; промовили: І. Чорний, О. Ойротський. 163) То-гож } кя — в Виннипеґу відбулося жіноче протеотаційне віче; промовляли: пані д-р

Дима, д-р Гуляй і н-і Минзі, голова англ. жіночої організації в Канаді та п-і Дик, голова «Гом Велфер Асоцейшин» у Вінніпегу; зібрано біля 100 дод. 104) Тогож дня — в Пітсбурзі, Па.; промовляв о. В. Козоріз. 105) Тогож дня — іі Чатам, Онт.; надіслано протестаційні резолюції до Ліґи Націй, уряду В. Британії, домініяльного уряду в Оттаві. 160) Тогож дня ——'в Брендоні Пан.; промовляли: О. Н. Дрогомирсцький, 0. Му-шій; зібрало 100,55 дол. 167) Тогож дня у Філадельфії; промовляли В. Ґалан, др. Л. Мишуґа, а з чужих адвокат Р. Кроокеіі (ветеран америк. армії) та ляіїтенант Г. Лі-берман; на вічі були присутні репортери філяделіф'ІІськнх часописів, los) Тогож дня

— в Борнсайд і Пул ман (біля Шикаго); промовляли: Ю. Небор, Л. Рибак, о. В. Дра-нак; зібрано 214 дол. 109) Тогож дня — в Кемпбел О.; промовляли: М. Данилович, Д. Стецьків, Я. Ткаченко; зібрано 85,30 дол. 170) Тогож дня — в Котсвіл Па.; промовляли В. Кедровський; надіслано протесту резолюцію до Секретаря Сейту Огимсона. 171) Тогож дня — в Джерзі Ситі Н. Дж.; промовляли л. Гали чин і В. Ґела; зібрано 1.001,80 дол. 172) Тогож дня — в Бруклин, Н. Й.; промовляв д-р Цегельськ-ий і л. Слоболяк; зібрано 63,45 дол. 173) Тогож дня — в Всрнон Б. А'.; промовляв о. Во-лохатюк. 174) Тогож дня — в Венкувер Б. ]£.; промовляли и. Мельпичук, Ж&рий, Сав-чук. 175) Тогож дня — в Пайн. Ривср Ман.; промовляли п. Лютак, Г. Кравчук, М. Гу-син. 176) Тогож дня — в Вимер, Саск. 177) Тогож дия — в Кондіяк. Сиск.; промовляли п. М. Кушнір, П. Леськів, А. Шипиляк. 178) Тогож дня — в Січ Коломия, Алта. 179) 4. XII. відбулося віче в Микадо, Саск.; промовляли: н. Стратійчук, Герасимюк, пані Черевик; присутніх було біля 150 осіб. 180) Тогож дня — в Радимні, Саск.; промовляв о. Улян. Присутніх було понад 100 осіб; зібрано 39,45 дол. 181) Тогож дня — в Сквгйр Гил.. Саск.; промовляв її. Горбай. 182) Тогож дня і— в Ірасемі (Бразилія): промовляли: В. Гевко, М. Шевчук, І. Горачук, В. Гучок, М. Задорожний і инші; зібрано 241,50. 183) Тогож дня — в Рочестер, Н. Й.; промовляли: О. В. Турула, Я. Бран-туш, Во.іхьден-Мур; резолюції надіслано до президента Зедианнх Держав., держ. секретаря Огейту, президента сенатської комісії закорд. справ. 194) 7. Xli. відбулося віче в Сторноввіі, Саск.; присутніх було 260 осіб; промовляв о. Улян. 185) Тогож дия

— в Вілінг, В. Ва; промовляли: Бек, о. Ковальський; надіслано протестні резолюції до 13 місць, зокрема до «Менчестер Гардіян», сенатора Бахмана з В. Вірджінії, до польського премера Світальського. 186) Тогож дия — в Нантінок, Па.; промовляли о. Гру-шецький, Д. Галичин, проф. Гсрман, Крайківський, 1. Бойко; зібрано 359,07 дол. 187) Тогож дня — в Вофало, Н. Я.; промовляв В. Кедровський. 188) 13. XII. відбулося віче в Ґлен Ендер, Саск.; промовляв І. Щур, Й. Лозинський. 189) Тогож дня — в Сера до Лосіндро і Пасєнсія (Бразилія); промовляли: М. Височанський, М. Теодорович; зібрано 125 дол. 190) Відбулося віче в Клівлейнд, Оїайо-, присутніх було на поході і вічу понад 8.000 людей. 191) Теж в Байона, Н. Дж.; резолюції надіслано до держ. секретаря й Ліґи Націй. 192) Теж в Сіракюз, Н. Й.; промовляв 0. Сидорак. 193) Теж в Бренфорді, Онт.; промовляли: Ю. Кузьма, о. П. Олексів, о. І. Колдун, о. Сарматюк; надіслано телеграму до Ліґи Націй. 194) Теж в Антонів Кандідо (Бразилія); надіслано протест до Ліґи Націй. 195) Теж в Куритиба; надіслано протест до Ліґи Націй; зібрано 237,89. 196) Теж в Медісон, Ілл.; резолюції надіслано до державного секретаря, департаменту, до Ліґи Націй, до Апостольської столиці. 197) Теж в Мікіз Ракс, Па.; промовляли: А. Ральчак, ред. М. Хаидога, о. М. Волощук; присутніх було біля 2.000 осіб; надіслано прот. телеграми до ЛіГи Націй, та держ. секретаря Зедн. Держав. 198) Теж в Гайт, Альберта (влаштоване залізничниками); зібрано 31 дол. 199) Теж в Нортерн Велей і Ґрац Алта. 200) Теж в Ріджаіїнт, Саск.; промовляли: п. Бучковський, Я. Назаревич, пані Козяр, Колувіл (англієць), о. Улян, І. Федорович, М. Кузек, Ю. Сте-цишин. Резолюції вміщені в анґ. часописах.

Далі відбулися такі віча в Південній Америці: 201) 20. XI. в Жангари; 202) 16. XI. в С. Павло; 203) Pio де Джанейро; 204) .22. XI. в Трес Баррас; 205) 23. XI. в Вера Ґваранні; 206) ЗО. XI. в ПруДентополіс; 207) 14. XII. в Каразіньо і 208) в Трес Баррас.

У Канаді відбулися далі такі віча: 209) 28. X. в Гемильтон, Онт., на якому промовляли Гуменюк та Свистун; 210) 27. X. в Гемильтон, Онт., на якому промовляли С. Ємчук, о. П. Олексів, Палка, Станькевич, та винесено резолюції, що вислано до Ліґи Націй та Отави; 211) Ріджайна, Саск., на якому промовляли: Бучковський, Я. Назаревич, п-і В. Козяр, Колдвин (радний міста), о. Улян, І. Федерив і Ю. Огецишин. 212) 2. XI. у Ватерфорд, Онт., де говорили: Мех, Долинюк, Михал^вич, Залуцький, Литвин; 213) Айтуна, Саск.; 214) 30. XI. Брантфорд, Онт., _де промовляли: Гнідий, о. П. Олексів, о. І. Колцун, о. Сарматюк, при чому протест вислано до Ліґи Націй.

У Сполучених Штатах відбулися далі такі віча: 215) 9. XI. у Шікаго, сполучене з листопадовим святом, де промовляв Др. Сгегар, та винесено резолюції протесту, що Ix заслано до Вашингтону, ЛіГи Націй, Анґлії, польського амбасадора у Вашингтоні та «Манчестер Ґвардіян»; 216) 2. XI. в Ст. Луіс, на якому говорив С. Мусійчук; 217) 19. X'. в Дітройт; 218) 16. XI. в Бреслав, Па., яке вислало протест до Птимсона та Ліги

Націй; 21'») тогож дня в Банд Брок, II. Дж.; 220) 8. XI. в Істон; 221) 16. XI. в Бофало; 222) Гинивер, На.; 223) 10."XI. в Бостон, Масс., на якому говорив Давискиба, л-а Чопик та литовець Боґошис, 224) 23. Xl. в Йонгставн, де говорили о. Данилович, американець Др. Ban Кірк, та о. Кучер, 225) 2. XII. в Сліквіл, Па. де говорили: о. Шкварок, ред. М. Хандога, сенатор *Рай^іі та американець Гібс, при чому вислано протест до Гувера та Ліґи Націй; 226) 7. XII. в Бслегем, Па., на якому говорили: о. Рудакавич, Др. Мишуґа, Лещчук, при чому зібрано 140.— дол. та вислано протест до Ліґи Націй та Вашингтону; 227) 21. XII. в Шикаґо, на якому промовляли: Др. В. Оімекович, Р. Смук, литовець Ф. Маставсказ, білорус Воронко, німець Й. Клейн, о. І. Коцан, проф. Н. Ловей американець, Др. Тарнавський та М. Січннськнй; протест вислано до Вашингтону, сенаторів стсіїту Іліной, Ліги Націй та до нрапительств тих держав, що підписали віддання Галичини Польщі.

5. АНГЛІЙСЬКА ПРЕСА В АНГЛІЇ, АМЕРИЦІ -1 КАНАДІ.

— «The Manchester Quardian», Манчестер (Аиґлія) з дня 14. XI. б. р. оголосило велику статтю н. з. «The Tragedy of the Ukraine. — Repression of Home Rulers. A Polish Terror, Cruelties of «Punitive Expeditions*>. Ця світова часонись у великій статті подає між иншим слідуюче:

«Польське насильство на Україні набрало тепер більшої сили, ніж щось подібне десь в Европі. Україна- стала краєм рознуки і знищення, яка ще більшу увагу звертає на себе тим, що права України заиоручив міжнародній трактат, а Ліґа Націй глуха на просьби іі аргументи і дальший світ нічого про все те не знає, або не клопочеться... У відносинах, які на Україні існують, насильство є .по обох сторонах, однак насильство поляків переходить всяку міру. Українська робота виявляється підпалами і нищенням телеграфічних дротів і про це польська преса пише, але про польські звірства, що є плановими і на ширшу міру, не згадує цілком». Тут подані описи карних експедицій, їх звірства, подані назвиска побитих людей, витяги з листів українців, одне слово — великий фактичний матері ял. Далі подано: «Пацифікація України силою тих карних експедицій в правдоподібно найбільш руйнівничий напад, який був воли зроблений на будьяку з національних меншин і найгірше нарушенля угоди дотично меншин. І справді, культуру і то високу культуру нищено протягом останніх трьох тижнів: кооперативи, школи, бібліотеки і інституції, що були побудовані українцями протягом довгих років праці, пожертв і ентузіязму, майже виключно за їх власні засоби при величезних труднощах. Вони відчувають втрату тих своїх здобутків майже так само, як свої надлюдські фізичні терпіння. Поляки без сумніву опублікують звичайні урядові заперечення. Безпроволочне і безстороннє слідство на місці траґедії, з додатком охорони свідків перед переслідуванням, є нагла конечність».

— «Philadelphia Inquirer», з 10. X. б. р. оголосило статтю п. з. «German Interest in Ukraine».

— «The New York Herald Tribune» з 15. X. 6. p. оголосила велику статтю John-a Elliot-a п. з. «Armed Force loots, flogs and taxes the Peasantry as Incendiarism Is Laid to Natonalist Schema. — Barbarity Kindling Sedition and Splite*. У тій статті автор, який вернув зі Львова та на місці придивлявся польській «пацифікації», пише: «По українських селах Східньої Галичини польська кіннота та поліція бють брутально священиків і селян нагайками, насилують ганебно жінок, здирають соломяні стріхи з селянських хат, закривають школи, грабують кооперативні крамниці, нищать бібліотеки і руйнують населення реквізиціями харчів». «Пацифікаційна система польських яювнірів полягав на рейдованні сіл, підозрілих у тому, що вони були замішані в справу нищення фільварків польських землевласників. Передових людей Із села — війта, священика, голови кооперативних спілок, провідників опортових і просвітних товариств — кличуть перед коменданта польського відділу. Від них жадають, щоби вони дали інформації щодо підпалів і видали всю зброю. Коли їхня відповідь видається невистарчальною — а так звичайно бував — їм дають по 60 або 90 нагаїв, яких уживали в Польщі тільки висланиики російського царя. Коли жертаа зімлів під ударами, П часто приводять до памяти, поливаючи холодною водою, і биття начинаеться наново. Польські жовніри не мають ніякої пошани до жінок і в багатьох селах відбувалися такі самі звірські побої жінок». «Коли військо входить до села, вено реквірув збіжжя, молоко хліб, яйці, городовину, очевидно без заплати. Громада, до якої прийдуть такі «гости» мусить платити не тільки за харчі й напої, але ще давати на «тютюн». Деякі нещасні села були рейдовані військом по З і ло 4 рази. Українці говорили мені, що страхіття, які вони перебули за останніх 14 днів, перевищають всі лиха, яких воин зазнали підчас світової війни або підчас російсько-тгольської війни з 1^20. р.». «Становище українців в ще тим некорисне, що хоч вони творять найбільшу національну меншість в Европі, вони не мають нікого, хто боронивби їхніх прав перед Ліґою Націй.

Німецька національна меншість, папр., що живе на Шлоську aóo u поліськім коритарі може рахувати на Німеччину, ліс заступника своїх справ перед Лігою Націй. Але українські скарги до Ліги Націй постійно понадили до коша, тому що нема нікого в секретаріяті Ліги Націй в Женеві, хто займався 6 якпейудь тими людьми». «Варварська поведінка жовнірів иідчис їхньої * пацифікації» обурює почування українських оелян до такої міри, що в цілій Східній Галичині панує небезпечний дух неспокою. В теперішнім часі хвиля пожеж, припинена, за виїмком окремих випадків одного-двох вогнів. Але ненависть до поліської влади зросла тепер серед українських селян наслідком таких варварських методів до того, що не буде легасо її усунути».

— «Philadelphia Inquirer», у Філядельфії, дає такий заголовок статті про польський терор: ^Польські терористи бичують селян у цілях «пацифікації», військо no6w вае палками жінок і священиків, ведучи в той спосіб кампанію проти українських жертв».

— «The Sew York Times» з 19. X. оголосила статтю Едв. Джеймса п. з. «Poles Draw Crislicism».

— «The А'сіє York Herald Tribune», Ню-Йорк, 19. X. оголосила статтю M. Родика п. з. «Polish Rule in Galicia. Charge of Persecuting Ukrainians Under Guise of Suppre-sing Bolshevism».

— *The Men' York. Times», з 20. X. оголосила статтю п. з. «Where Pland is punishing a discontented people» враз із мапою українських земель.

— *The Grafik» з 19. X. пише про катування українського населення.

— ■■ The Кеш York Herald Tribune» з 21. X. оголосила велику статно д-ра Вілі-яма Борака, очевидця краєвих подій, п. з. «Traveller Tells of Terror Reign in East Galicia. Dr. William Borak Back From Trip, Relates «Pacification» by Polish Troops».

— «The Sunday News Tribune», Providence, 19. —. друкувала статтю п. з. «Massacres to be Protested by Ukranians».

— «Buffalo Courier Express» з 20. X. оголошує: «Ukrainian Protest Charge Poles massacred people in their native country».

— «Perth Amboy Evening News», з 20. X. ст. «Ukrainian Protest Against Polish Brutalities».

— «The Woojisacket Call» з 21. X. ст. п. з. «Alleged Polish Outrages Scored Ukrainian People Persecuted, Is Claim Made at Mass Meeting In Church Hall Here».

— «The New York Herald Tribune» з 23. X. ст. и. з. «Canadian Journalist Seized».

— «Perth Amboy Evening News» з 21. X. ст. п. з. «Protest Made by Ukrainians».

— «The New Yerk Times» з 26. X. ст. п. з. «Ukrainian Appeal to Stimson for aid. Group Here Asks Him to Intercede With Poland to End Reported Atrocities. «Reign of Terror» charged. Wholes ale Killing of Peasants Alleged— Leaque of Nation Accused of Doing Nothing».

— «The New York Herald Tribune» з 26. X. ст. п. з. «Ukrainians Here Ask U. S. to Aid East Galicia Kin. Appeal to Stimson to Set Up Investigation With Guarantees to the Witnesses. Says Leaque Does Nothing. Charge Terror Campaign by Punitive Polish Expeditions».

— «Buffalo Evening News» з 24. X. ст. п. з. «Ukrainian Charge Poles Use Violence Автор: Negley Farson.

— «Rochester Democrat and Chronicle» з 2G. X. от. п. з. «Stimson Asked To Aid Ukraine By Group Here. — Galicia Intervention Urged by Rochcstrrinus Who Hear Poles Trample Kinsfolk».

— «The Woonsocket Call» з 28. X. ст. п. з. «Ukrainians Ask Stimson to Act. — Protest Alleged Persecution of Fellow Nationals in Galicia. Refer To Recent Atrocities».

— Часописі «Post Dispatch», «Globe Democrat» і «St. Louis Star», Гент Луіс. оголошують звіти з протестаційної акції американських українців.

— «The Daily Republican», Phoenixville, Pa. з 27. X. ст. п. з. «Ukranians protest Polish atrocites».

— «The New York Herald Tribune» з 26. X. оголошує статтю італійського політика Гр. Сфорци п. з. «The Polish Dictator. Marshal Piłsudski's Accomplishments and Errors in Poland. Where a Reign of Terror is Reported to Have Broken Ont in the Province of East Galicia». У статті автор пише між иншим: «Під насильним ианованням польської дефензиви всі українці працюють потайки для здійснення своєї національної мрії. Дехто змагає до певного роду прилучення до совітської Росії. Але середні ft вищі верстви змагають до будучої незалежної України, що сягала б до Чорного Моря, збудованої однаково на втрату Росії, як і Польщі. Чи це мрія? Може; може. Але так само перед 20 роками видавалося деяким мудрецям мрією відродження польської держави».

—■ «The Nation», Ню Йорк. з 5. X. містить статтю М. A. Hallaren'a п. з. «The Polish Terror in Galicia». В статті пишеться між иншим: 'Від 191^. р. Польща пробувала ріж-ними способами приборкати тих бунтівників (українців) наперед силою зброї, потім удаваною політичною ввічливістю, а в новіщих часах при помочі виховання, що аа-стовуеться скрізь по Европі супроти національних меншин. Вислідом тих старань Варшави було те, що довго тліючий опір українців проти польської крадіжи їх незалежносте вибухає у формі теперішнього бунту проти польського панування. Як повідомляють телеґрами зі Львова, надруковані в польських, німецьких та англійських газетах, той бунт проявився підпалами. Українські селяне підпалюють власність багатих польських поміщиків, що з давніх часів були панами тої провінції. Тепер Пілсудскі намірився, мабуть, знов хопитися ще раз старої імперіялістичної зброї військового нападу, щоб втихомирити мешканців. Але це ще покажеться, чи виховання пострахом і нагайкою потрапить збільшити любов українців до польського панування. Українці з Східньої Галичини не мають нікого, хто мігби говорити за них перед Ліґою Націй. Як кажуть американські кореспонденти, їх петиції і жалоби постійно мандрували до коша, тому що в секретаріяті Ліґи Націй нема нікого, хто дбавби про тих людей. Тому не можна дивуватися, що українці в Галичині вибрали инші, більш безпосередні способи, щоб заговорите про свої кривди».

— «The Manchester Quardian», Менчестер, з 24. X. оголосила статтю п. з. «Polish Represion in Ukraine».

— «The New York, Herald Tribune» з 27. X. помістила статтю Д. Еліота п. з. «Польща в політичнім хаосі».

— «The New Tribune», Providence, з 28. X. містить ст. п. з. «Ukrainians of R■ I. Seek Help For Home Land».

— «New Kensington Daily Dispatsch» з 28. X. ст. п. з. «Local Ukrainian People Protest acts of Terror».

— «Paterson Morning Call» з 28. X. ст. п. з. «Ukrainian protest Polish Terrorism».

— «The Evening Telegram», Toronto, з 1. XI. довша стаття п. з. Suppresion of Ukrainians Cause of Unrest in Poland».

— «The Toronto Gazette» з 4. XI. стГп. з. «Sets out Plincipal Aim of Movement».

.— «The Daily Herald», Passaic, з 5. XI. ст. п. з. «Ukrainian Group protests action of Polish Army».

— «The Binghumton Sun» з 3. XI. ст. п. з. «Murder of Kin Protested By Ukrainians».

— «Elmira Star-Gazette» з ЗО. X. ст. п. з. «Alleged Atrocities in Galicia Protested by Local Ukrainians».

— «The New York Herald Tribune» з 1. XI. ст. п. з. «Polland Arrest Two Leaders of Ukrainian Party. Prisoners in East Galicia are Accused of Einancing Terrorist Sabotage Drive. Accont Books Confiscated. Evidence of Fund to Press Compaign Abroad Cited». Автором статті e John Elliot.

— «The Literary Digest» ст. п. з. «The Polish Teror in Ukraine». У статті тій автор пише між иншим: «Країною розпуки і знищення е тепер Україна під Польщею. Поляків иятнують за їхню пацифікацію, яку описують як варварську поведінку з тамошніми українцями». Автор пише докладно про випадки у Сх. Галичині, подаючи наз-виска побитих осіб та описуючи ріжні звірства польських посіпак.

— Out'look and Independents, 29. X., ст. ^Terrorism in Poland«.

— »Tfte Manchester Guardians, 22. X., ст. »Polish Outrages in the Ukraine. Robbery & Murderous Beatings. Bishop's Protest.

— »The Bayonne Times*, 3. X., »Want Poles To Give Up Galicia. Ukrainians Urge Step as Way to End Alleged Terrorism«.

— »The Bayonne Times*, Ukrainian Group Voices Protest Against Polish Brutalities«.

— »Rochester Democrats, »Stimson Asked to Aid Ukraine by Group Here. — Galięia Intervention Urged by Rochesterians Who Hear Poles Trample Kinsfolk*.

— »Tfte Binghampton Suns, »Protest Polish Persecutions. Ukrainian Mass Meeting Sends Resolutions to Secretary of State Stimson*.

— »8tandart Sentinels, Hazleton, >Ukrainians Hold Protest Program. Adopt Resolutions at Mc Adoo Assembly Against Atrocities Going On in Europe«.

— »The Manchester Guardians, 20. XI. ^Polish Excesses in Silesia and Galicia*.

— s>The Bayonne Timess, 8. XI., «Ukrainian Plan Wećkto Mourn Terror Victims*.

— »Port Jervis Unions, 27. X., »Ukrainan of City Protest Polish Deeds*.

— »Evening Republicans, Pottswille, 4. X., j>Ukrainian Societes Protest*.

— »State Gazettes, Trenton, 2. XI. «Ukrainian protest Poland's activities*.

— »Toronto Evening Telegrams, 1. XL, »Supression of Ukrainians Cause of Unrest in Galicia. President of Ukrainian Self-Reliance Leaque Explains Reign of Terror.

— Says Trouble Will not End Until Ukrainians Granted Autonomy. — Frredom In Russia Awaits Revolution*.

— »The Oshawa Daily Times*, 5. XI., Galicia Land of Despair While Reign of Terror is Practiced by Poland. Women Flogged, Peasants Homes Destroyed, and 200.000 Ukrainians Improvisoned by Polish Goverment is Claim. — Leaque of Nations deaf to Appeals.* Although Rights of Ukrainian Minority Guaranteed by Treaty This Has Been Ignored, Says Speaker Just Returned from Galicia«.

— »The Manchester Guardian*, 4. X. 30, «Terrorism in the Ukraine. Efforts at Mediation Civil war getting intolerable*.

— »The Manchester Guardian*, 14. X., »The Ukrainian Terror«.

— »The Manchester Guardian«, 15. X., »The Polish Terror in Ukraine. Post war History of Eastern Galicia. A Conquest. Plan of Self-Determination Foilled«.

— »Yongstown Vindicator«, 4. XI., «Ukrainians Ask Aid; Charge Persecution*.

— »The Sharon, Pa. Herald*, 17. XI., «Ukrainians Protest Against Poland«.

— »Pittsburgh Post«, 17. XI., «Pittsburgh, Pa, Press On the Protest Meeting of Ukrainians Against Polish Atrocities. Poles Charged With Cruelty to Ukrainians*.

— »Pittsburgh Press*, 17. XI., «2.000 Ukrainians Protest „Attacks". Assail Poland For Alleged Persecution in Galicia«.

— -»The Scranton Sun*, 5. XI., «Country Groups of Ukrainans Plan Protest. Churches, Leagues and Clubs To Unite in Asking Nations To Stop Atrocities«.

— »The Scranton Times*, 5. XI., «Ukrainians Ask Aid in Stopping Poles Assault«.

— »Scranton Republican*, 6. XI., «Enter Protest Against Polish Galician Moves*.

— »The Scranton Times*, 10. XI., «Ukrainian Hold Big Protest Meet. Duquesne Professor Pleads For Request of Poles to Discontinue Persecutions*.

— »The Scranton Sun«, 10. XI., Protest Made by Ukrainians. More Than 4.0000 at Town Hall Mass Meeting Hear of Alleged Polish Atrocities«.

— »The Scranton Times*, 11. XI., «Ukrainian Complain in Resolutions About Treatment from Poles«.

— »The Manchester Guardian*, Manchester, 18. XI., Ст. n. з. «Electoral Victory by Fraud. Polish ,,Election"«.

— »The New York World*, ЗО. XI., «Ukrainian and German Protests Against Polish Atrocities to be Considered by League of Nations«.

— »Evening Courier Camden*, 2. XI., ст. п. з. «Camden Ukrainians Protest Cruelty to Kin Poland«.

— »State Gazette*, Trenton, 10. XI., ст. «Persecution of Ukraine«.

— »Boffalo Evening News*, 15. XI. ЗО, стаття Negley'a Farson'a про події краєві, яких був автор свідком.

— »The New York Times*, 16. XI. ЗО, ст. п. з. «Ukrainian Here Assail Polish Rule. 20.000 March in Protest Parade Wearing-Black Bands and Carrying Placards. Float Depicts Floggings. Plamphlets Call for Guarantee of Protection for Peasants-Speakers Urge America to Aid«.

— «Tfte World*, New York, 16. XI., ст. «15.000 Ukrainians March in Rain as Protest To Polish Atrocities«.

— »New York Herald Tribune*, 16. XI., ст. «15.000 in Rain Protest Abuse of Ukrainians. 82 Organizations Here March in Demonstration Against Polish Atrocities. Mass Meeting is Held. Editor Reports Homes of His Countrymen Burned*.

— »The Scranton Sun*, 5. XI. 30, «Church Folks Moan Fate of Kin in Europa*.

— »The Scranton Sun*, 8. XI. 30, «Meeting Called by Ukrainians*.

— »The Scranton Times*, 8. XI. 30, «Ukrainian Mass Meet in Town Hall To-morrov. — Over 5.000 Expected to Attend When Pastoral Letter Will be Read. Olyphant Singer

— »The Scrantonian*, 9. XI., «Ukrainian Will Protest Against Palish Cruelty*.

— ~»The Scranton Republican*, 10. XI. ЗО, ст. «Ukrainians Hold Big Protest Meet

— Duquesne Professor Pleads For Request of Polish to Discontinue Persecutions*.

— Allentown Morning Call*, 17. XI., «Ukrainians Protest Treatment Accorded Countrymen by Poles. Telegrams Forwarded Following Dramatic Meeting in Downtown Hall«.

— »Boston Traveler*, 15. XI., «Hub Ukrainians Plan To Protest Polish Cruelty*.

— »The Boston Herald*, 17. XI., «Ukrainian of Boston Protest Polish Policy In Homeland. Speakers Declaire That Troops Oppress Their Countrymen in Eastern Galicia/ under 25 Year Mandates

— »Detroit Sunday Times*, 16. XI., оголошує знинку з протест, походу в Ді-тройт і ст. п. з. ^Protest Ukraine Reign of Terror*.

— »Hudson Daily Star*, 17. XI. ЗО, ст. »Ukrainians Held Protest Meeting Sunday.

— Local Body Adopts Resolution Against Polish Outrages in Ukraine. — Copy Is sent League of Nations Sec.*

— »Cleveland Nbwb«j 16. XI., містить знимку з маніфестації в Клівленді та ог. п. з. »Parade Staged by Ukrainians. — Thousands Here Protest Against Polish „Reign of Terror".«

— »Cleveland Plain Dealer«, 16. XI., »Parade Protests Rule by Poland. Ukrainian Groups Rally to Demonstrate Against Persecutions*.

— »The Toronto Evening Telegram«, 18. XI., містить довше інтервю з п. Калинкою, що як раз вернув із Галичини, п. з. ^Ukrainians are victims of Terrorism by Poles. 4,000.000 in East Galicia in Condition of Serfs to Polish Govt., Ochava Ukrainians Says — Beaten and Robbed«.

— »Tfte Troy Records, 17. "XL, »Ukrainian Church Protest Actions«.

— »The Pottsville Journal*, 17. XI., »Minersville Citizens Protest Oppresion«.

— »The Troy Times*, 17. XI., »Memorial Services«.

— »The Saint Paul Pioneer Press*, 12. XI., »Ukrainian Here Assail Alleged Polish Outrages«.

— »Minneapolis Stare, 17. XI., »Ukrainians Here Condemn Poland«.

— »The News-Tribune«, Providence, 17. XI., ^Ukrainians in R. I. Protest Polish Rule«.

— »The Minneapolis Journal*, 17. XI., »Ukrainians Here Unite in Protest. Condemn Polish Policy in Worldwide Move. — Seek Independences

— »Cohoes American*, Cohoes, 18. XI., »Cohoes Ukrainians Protest Alleged Inhumane Acts*.

— y>Holyoke Daily Transcript and Telegram«, 21. XI., »Ukrainian Groups send Protest to Secretary Stimson*.

— »The Manchester Guardian*, 21. XT., ст. п. з. »In the Ukraine U. S. Correspondent's Arrest. A. Hush Effort. Treatment of Political Prisoners«.

— »Buffalo Courier Express«, 24. XI., »Voice Protest Against Polish Acts in Galicia*.

— y>The Bayonne Times*, 21. XI., »Ask Baird, Kean Take Steps For Ukrainian Probe«.

— »The Allentown Morning Call*, 11. XI., »Ukrainian Protest Polish Indignities.

— Northampton Mass Meeting Asks Secretary Stimson To Intervene*.

— »The Detroit News«, 16. XI., »Protest Made by Ukrainians*. By Philip A. Adler.

— »Holyoke Daily Transcripts, 14. XI., »Ukrainians Protest Alleged Atrocities of Polish Troops*.

-— »Detroit News*, 16. XI., by Negley Farson: » Brutal Terror Rules Galicia. — Reporter Arrested for Getting Fakts After Invitation. By Envoy to U. S.«. Статтю цю передруковали: »Chicago Daily News« і »Buffalo Evening News*.

— »Manchester Guardian Weekly*, 28. XI., »Poland, Germany and England«.

— »The Scranton Times«, 10. XL, »Resolutions Adopted At Ukrainian Meeting. Urged United States Goverment To Investigate Stories Of Persecution in Poland*.

— »Scranton Republican*, 11. XI., »Ask Officials To Intercede for Ukrainia. Local Ukrainians Charge American Citizens Rights Violated by Polish Soldiers In Eastern Galicia. — Also Claim Goverment Suppresses Dispatches«.

' — »The Scranton Sun«, 11. XI., »Ukrainian Ask Safety of Kin«.

— »The Scranton Republican*,. 17. XI. 30, »Services are conducted in Memory of Ukrainians*.

— »The Scranton Sun*, 17. XI., »Church Holds Mourning Day For Ukrainians. Atrocities Protested*.

— »Minersville Free Press*, 18. XI., »Ukrainians Hold Protest Meeting*.

— »The Philadelphia Record*, 1. XII. 30, »15.000 Phila. Ukrainians Flay Polish Rule. — U.. S. Aid Asked in Putting End to Terrorism. Atrocities and Persecution Denounced by Parading Thousands. League Quiz Sought. National Independence Called Only Solution of Problems

— t>The Philadelphia Inquirer«, 1. XII., s> Ukrainians in Phila. Assail Polish Rule. Demand Establishment of National State for 7,000.000 Minority*.

— »Public Ledger*, 1. XII., »Ukrainians Here Demand Liberty. 3.000 Denounce Reported Cruelty of Poles Under Piłsudski in Their Homeland*.

— »The Manchester Guardians, 21. XI., »In the Ukraine Peasants Beaten ahd Killed«.

— »The Manchester Guardians, 21. XI., «Atrocities in the Ukraine*.

*_ Chicago Daily Newssy 4. ХП. «Women Here Protest Conditions in Poland*.

— »Rochester Democrat and Cronicle«, 17. XI., «Justice Asked by Ukrainians in Resolution*.

— »The Providence Journals, 17. XI., «4.000 Ukrainians on Parade Here. March in Protest Against Alleged Polish Atrocities Warsaw's Rule Attacked*.

— »Winnipeg-Evening-Tribunes, 22. XI., cr. л. 3. «Unrest Blamed on Oppreslon of Ukrainians*.

— »Free Press Evening Bulletins, Winnipeg, 21. XI., «Swystun Declares Ukrainians Should Have Independence*.

— «ТЛе Jewish Standards, Toronto, 31. X., »A precedent to be set«.

— »The Troy Records, 1. ХП., «Speaker Appeals to Ukrainians to Protest Tortures«.

— »The Lorain Times Heralds, 15. XI., «Ukrainians To Hold Protest Gathering*.

— »The Boston Globes, 19. XI., by Negley Farson, «Correspondent, Freed by Police at Gaje, Finds« Soldiers Have Been Allowed to Inflict Brutalities on Innocent Ukrainians*.

— »Bridgeport Posts, Ukrainian Protest Control of Polish«.

— »Manitoba Free Presss, l'. ХП., «Swystun Replies to Polish Consul. Quotes Correspondent's Report of Evidence of Oppresion of Ukrainian Peasantry*.

— »T or onto Daily Stars 1 »Toronto Weekly Stars з половини листопаду подають кабельовграми Negley-a Farson-a в справі краєвнх подій.

— »Chicago Daily Newą* 3 15., is. і 19. XI. друкує, кабельоґрами N. Farson-a.

— »MUwaukee Sentinels, 17. XI., «Assail Polish Outrages in East Galicia*.

— »The Manchester Guardians, 15. XI., «Pilsudski's Tactics«.

— »The Philadelphia Records, 7. ХП., «Poland and the Ukraine*.

— »The Manchester Guardians, 14. XI., ст. п. 3. «Repression in Poland. Eighty Politicians in Prison*.

— »The New York Timess, 11. ХП., «Reports of Polish Atrocities in Ukraine corfirmed. — Secretary af Women's League For Peace and Freedom Is Convinced After Investigation in the Contry. Will Bring The Matter Before The League's Racial Minorities Committee*.

— »The Manchester Guardians, 22. XI., «Atrocities in Ukraine. — Evidence of American. Hundreds of Villages Raided«.

— :»The Manchester Guardians, 28. XI., «British Ambasador Reports*.

— »Syracuse Americans, 9. XI., «Ukrainian Here Protest Pole „Tyranny" In Old Country «.

— »The Post-Standards, Syrakuse, 6. ХП., «The Ukrainian Situation*.

— »Syracuse Heralds, 25. XI., «Poles Abuse Ukrainians, Priest Hold*.

— »The Manchester Guardians, 28. XI., «East Galicia and the League«.

— »The Manchester Guardians, 28. XI., «Polish Terror in the Ukraine. — Mass Protests in U. S.«.

— »Detroit Newss, 7. ХП. «Ukrainians*.

— »The Worlds, New York, 14. ХП. ЗО, містить допись свого кореспондента Albin-a Е. Johnson-a 3 Женеви, в якій подає він відомости про укр. скарги в Лізі Націй.

— »The New Republics, 17. ХП., ст. п. з. «Poland, Victim of Oppresion Yesterday, A. Wost Oppressor Today*.

— :»The Bethlehem Globe Timess, 11. ХП., «Editor of Ukrainian Paper Speaks Here«.

— »Times Leaders, 16. ХП., ст. «Answers Polish Ambassador*.

— »The Linden Observers, 10. ХП., «Ukrainians Ask For Action by Nations Leaque. Want Inquiry Into Conditions in Galicia, Is Declaration*.

— »The Literary Digests, 20. ХП. ст. п. 3. »A Dig At Polands „New Freedom"*.

— »The Manchester Guardian Weeklys, 19. ХП., «Oppresion in Poland. British M. P. s. Petition to Leaque. Mr. Henderson Asked to take Action*.

— »The Manchester Guardians, 29. ХП., ст. «Poles and the Ukraine. — The Recent terror. More First-Hand Evidence. — Personal Experiences (from Miss Mary Sheepshanks)«.

— »The Philadelphia Records, 28. ХП., «Charge That Germany Eggs Poland On to Commit Atrocities in the Ukraine Met With Statement That Germany is Too Busy With Troubles at Home to Start Any Abroad*.

— »The Manchester Guardians, 29. ХП., «Eastern Galicia*.

— »Allentown Morning-Calls, 11. I. 1931, «Father Writes to Daughter Here of Troubles in Native Ukraina*.

— vBridgepost Sunday Posts, 7. XII., «Ukrainians of City Protest Polish Action*.

— «Times Leaders, Wilkes-Barre, 12. ХП., «Ukrainian Committee Answers Ambasador on Conditions Abroad*.

— »The New Republics, 17. ХП., «The Scandal of Europe*.

— -»Long Island Daily Presss, 8. ХП., «Ask Copeland To Urge U. S. Intervention*.

— »The Nations, 7. I. 1931, by Negley Farson, «Pacification of Ukraine*.

»The Manchester Guardians, 17. ХП., «Ukrainians In Poland. M. P. s. Petition

to Leaque. Mr. Henderson asked to take action. Petition on behalf of the Ukrainian Minority in Poland. Statement on the Polish Elections and the Ukrainian Minorities in Poland«.

— »The New York Worlds, 14. XII., ст. в оправі найблищого засідання Ліґи Надій та українських петицій.

— »Free Presss, Winnipegs, 24. ХП., містить інтервю з Др. Дей-ом, свідком

польської «пацифікації».

—• »Engl. Korrespondenzs, No 638, 20. XI., «Poland (Ukrainian Minorities)*.

— »Manchester Guardians, No 96/30, «Ukrainians on Trial. Alleged Terrorism. Minorities Treaty's Failure*.

»The Timess, London, 18. ХП. «The Ukrainian Conflict. — Reconstruction. In Eastern Galicia*.

— »The Observers, 21. XII. 1930, «Marshal Pilsudski's Harvest«.

— *The Observers, 28. ХП., «Poland and her Minorities*.

— «Tfte New Statesmans, London, 27. XII., стр. 350. трактує про Cx. Галичину.

— «Tfte Nation and Athenaeums, 27. XII. ЗО, стр. 425, виклад Miss Sheepshanks про Східну Галичину й «пацифікацію»*.

— »The Manchester Guardians, ЗО. I. 1931, «The cruelties of pacification. Polish evidence. Report submitted do the Sejm. Villages still terrorised the Committee of Three*.

— «ТЛе Manchester Guardians, 28. I. 1931. «Brest prison Brutalities. Inquiry Motion In the Sejm. Ukraine Excesses. Deputies brave. Effor for victims. M. Dubois and the Ukraine. Minister's defence*.

II. ЧЕХ0СЛ0ВАЧЧИНА.

А) ПРОТЕСТНА АКЦІЯ УКРАЇНСЬКИХ ОРГАНІЗАЦІЙ.

— Відділ ОУН, Прага, вислав дня 7. X. б. р. протестну телеґраму до Ліґи Націй, а 14. X. до Бріяна та Мек Доналда. На Зборах Відділу 18. X. винесено протестну резолюцію з домаганням висилки міжнародньої комісії на ЗУЗ та негайної допомоги від Червоного Хреста. Зібрано 157.— кч. 4 членів входило до складу Управи контактного комітету, а инші члени Відділу виконували в комітеті помічну роботу.

— Відділ ОУН, Пшібрам, заініцював 2. X. утворити загальний протестиий комітет, до управи якого увійшло 2 членів Відділу. Відділ вислав протестне меморандум до урядів великих європейських держав, Америки, Канади, Міяснароднього Червоного Хреста,-'Ліґи Націй та Апостольської Оголиці в Римі. Рівнож виготовив заклик до соколів. До чеської місцевої преси висилано окремо виготовлені статті про польський погром,-

— Відділ ОУН, Брно, влаштував 3. X. б. р. інформативні сходини про події на ЗУЗ., 8. X. вислав протестні телеґрами до Мек Дональда, Курціуса, Бріяна і 2 до Ліґи Націй. Від приїзджих із краю описувано інформації про польський терор та висилано Референтові Пропаґанди ПУН. Зібрано 344.— кч. Для поодиноких редакцій чеських опрацьовувано стати про польський терор. Заініціовано створення протестного комітету, до управи якою входять з члени Відділу.

— Відділ ОУН, ПоДєбради, брав участь в організації протестного віча та в обробці краевих матеріялів. На Зборах Відділу 3. X. винесено протестні резолюції.

— 5. X. в Празі Тов. «Єдність» улаштувало сходини, на яких очевидець інформував присутніх про польську «пацифікацію». Зібрано коло 400.— кч. на протестну акцію та заініціовано створення контактного комітету для ведення протест, акції. Представники ріжних організацій постановили негайно вислати протестні телеґрами до Ліґи Націй та урядів великих держав.

— Центральний Виконавчий Комітет, що обєдаював усі протестні Комітети в ЧСР. і) видав 20. X. 1930. апель до цілого авіту на ріжннх мовах; 2) 22. X. улаштував про -тес гне віче в Празі, яке винесло протестні резолюції; 3) видав иа чеській, німецькій, француській .й англійській мовах брошури п. з. «Погром українців у Польщі»; 4) вислав до Ліґи Нації меморіял, який заразом видрукував із 20 знимками знищених українських установ і добитих людей; 5) збирав і оголошував у чужій та українській пресі матеріали і знимки про польський терор, 6) видав 2 інформативні бюлетені укр. мовою про польську «пацифікацію», 7) зібрав на ведення протестної акції Кч. 30.000.—; 8) вислав у січні 1931. до Женеви 2 делеґатів; 9) скликав в Женеві 19. І. 1931. Зїзд представників українських протеотних комітетів з 9 держав для взаїмних інформації та для вироблення пляну координованої акції.

— Протестний комітет у Пшібрамі вислав лротестне меморандум до Міжнарод-нього Червоного Хреста, Папи, Ліґи Націй, урядів великих європейських держав та Америки. Дня 14. X. скликано протестне віче, на якому винесено протестні резолюції. 8. XI. уряджено панахиду за жертви польського терору. Вислано листи до аиґ. політиків «Ротермера та Меловна, а також до подебрадоьких соколів. Зібрано на акцію 600.— кч.

— Протестний комітет у Брні влаштував 11. X. ширші інформативні сходини; пляноване на 18. X. протестне віче поліція заборонила. 1. XI. члени Відділу ОУН, «Української Громади» та «Укр. Огуд. Спілки» голодували цілий день та зійшлися під памятником поляглих українських стрільців, віддавши мовчазну пошану героям. Протестне меморандум вислано до 14 європейських і американських держав та до Ліґн Націй. Крім того, вислано окремі листи ріжними мовами до Червонаго Хреста та його філій у 11 державах.

— За ініціативою Відділу ОУН у Ліберці та при співпраці з Долом. Комітетом і Укр. Професійним Союзом відбулося 1. XI. публичне віче, яке винесло протестні резолюції та зібрало 200.— кч.

— Заходами 23 українських товариств у Подебрадах відбулося і. XI. протестне віче, що винесло резолюції проти польського терору, домагаючися висилки Союзом Народів окремої слідчої комісії на ЗУЗ."

— У Братиславі відбулося 1. XI. листопадове свято, на якому зібрано 250.— кч. на протестну акцію та утворено протестний комітет. Комітет вислав меморандум до Ліґи Націй та Ліґи оборони прав людини і громадянства.

— «Народня Українська Рада» вислала 5. X. меморандум до Ліґи Націй та Ліґи оборони прав людини і громадянина.

— Головний політичний комітет УПОР вислав 5. X. лист до Міжнароднього Бюра соц.-ре®олюційних партій та до поодиноких соціялістичь «х партій II. Інтернаціоналу.

З ініціятиви ґрупи с. р. оснувалося в Празі пресове бюро «Українська кореспонденція», яка від 4. X. почала видавати бюлетені чеською мовою що другого дня, а від 7. X. бюлетені українською мовою, де оголошувано матеріали про польський терор.

— Товариство письменників і журналістів у Празі вислало в жовтні меморандум до Ліґи Націй, та до Ліґи оборони прав Людини і громадянина, як рівнож до союзів письменників і журналістів инпгих народів.

— «Українська часопис в чеській мові «Ukrajina* присвятила свої 8. і 9. числа краєвид подіям та протестаційній акції.

— «Центральний Союз Українського Студенства», Прага, вислав в. X. телеґраму до Ооюза Народів.

— 18. X. відбулася в церкві на Пшікопах, у Празі, панахида за жертви польського терору.

— Ген. В. Петрів в імені «Лугу» та «Січовиків» вислав відозву до Опортового Інтернаціоналу в Люцерні.

— Празький відділ УРС видав відозву до робітників Европи і Америки в справі польських звірств. Відозву передала центральному комітетові професійних союзів в ЧОР окрема делеґація, яка широко інформувала чужинців про краєві події.

— Український Пласт» у ЧСР видав відозву Чеською, німецькою, французькою і англійською мовами, яку розсилано до ріжннх пластових і опортових організацій світу.

— «Союз українських емігрантських організацій у ЧСР» видав 6. X. меморіял ріжними межами про краєві події.

8. XI. Збори «ОбеДнання українських студентів-техніки» винесли резолюцію протесту проти польського терору.

— 27. XI. Управа Українського Академічного Товариства винесла протестні резолюції.

— «Українська Університетська Група Міжнародньої Федерації для Ліґи Націй* приєдналася до протесту Центрального Комітету.

— У Моравській Острові українська кольонія влаштувала протестне віче, яке винесло відповідні резолюції.

— Др. В. Кушнір у Празі видав « англійській мові книжку про «пацифікацію» з кількадесятьма знимкамл понищених українських установ і побитих людей.

Б)у АКЦІЯ ЧУЖИНЦІВ І ІНТЕРВЕНЦІЇ.

— Чехословацька Жіноча Ліґа миру і свободи видала відозву до чехів із протестом проти переслідувань українського населення в Східній Галичині. Рівночасно Ліґа звернулася до Червоного Хреста в Женеві з домаганням вислати допомогову комісію до Східньої Галичини.

— Польський заступник у Празі протестував перед офіційними чеськими чинниками з приводу протестної акції українців у ЧСР та протипольських виступів чеської преси.

В) ЧЕХОСЛОВАЦЬКА ПРЕСА.

Хоч чеський загал ніколи не симпатизував із поляками, всеж із огляду на офіційні відносини між чесько-словацькою і польською державами за останні часи, чеська преса була для нас справжньою твердинею, яку треба було щойно здобувати для проти-польської пропаганди з нагоди «пацифікації» Східньої Галичини. Коли, мимо проте-стіб польського амбасадора та наказів «зверху», всеж заговорили про краєві події численні чеські часописи, й то навіть орґани партій, що беруть участь у владі, то це треба завдячити симпатіям' чеського загалу до українців, а далі постійному «пггурмо-ванню» чеських редакцій нашими емігрантами.

1) Довші статті помістили такі часописі:

— «Naród», Praha, 15. lX.«Ohnćm і mećem» prołi polskimu panstvi».

— «PraSsky Veeernik», 2. X. «Vychodni Halió jedinym vojenskym tdborem. Zprdvy z polskych ргатепй HH udalosti jednostronni. Vojenske vypravy do ukrajinskych vesnic. Paleni, zatykani a uzavhdni Skol».

— Rudy Veiernik», 7. X. «Celi vesnice obyvatel zdpadni Ukrajiny zapdleny! Obyva-telstvo zdiśeni prchó pfed trestnou expedici Pilsudskiho. Sta Ukrajincń povraldino a ztyrano. «Slovanskd laska» Ćeski burioasie «spi»/

— «Praisk$ Veeernik», 7. X. «Polsky Mussolini zatykd ukrajinski knize, zastdvajici prava sviho lidu».

— «Rudi Prdvo», 14. X. «Pod fasistickou knutou Pilsudskiho».

— «Rudy Veiernik», 14. X. «Vesna? Moskva? Psia krev!*

— Praisky Veeernik», 14. X. «Slovdk a udalosti ve Vych. Halići».

— «Rudy Veternik», 15. X. «PolSti ioldnifi drancuji ukrajinski vesnice».

— «Rudy Većernik», 16. X. «Nich' iyje Polska!»

«Rudi) Vefernik», 17. X. «Huldni a policejni brigddy pacifikuji Ukrajince».

— «Prdvo lidu», 18. X. оголошує велику статтю Dr. V. Charvata п. з.: «Pacifikace» vtfchodni Haliće». У статті автор пише між иншим: «У добі розквіту своєї популярносте говорив Пілсудскі про потребу згоди з українцями, зійшовся близько з петлюрівцями, осуджував вибрики польського шовінізму та марив про витворення польсько-української унії, яка простягалась би від Балтики аж до Чорного Моря. Гарні слова перемішувалися з чарівними снами в його політичних комбінаціях, які однак не мали реального бажання спокійного вирішення польсько-українського спору». «Українська парляментарна політика обмежувалася більше протестами та демонстративними політичними та культурними домаганнями. Проте праця громадська була з кожним роком плідніща та успішніща». «Праця тих культурних та господарських інституцій зустрілася з негативною оцінкою польської влади». «Всі домагання за порозуміння з українцями були унеможливлені диктаторським режимом, та українське питання прибрало небезпечного забарвлення для мирного розвитку стосунків у Східній Галичині. У полі-ційній атмосфері розвинулася підземна терористична українська організація». «Коли в серпні б. р. почали виникати на галицькій земли пожежі панських маєтків та селянських господарств, польська націоналістична преса приписала всі ці пожежі на рахунок тайної української організації». «До пожеж на провінції незабаром прилучилися бомбові атентати та саботажі (зокрема на залізницях), які викликали, як пімсту, атен-тати польської академічної молоді на українські інституції у Львові. Націоналістична польська преса почала скажений наступ на українців та кликала владу до найігостріщих репресій». «Пілсудскі, засліплений перевагою своєї капральщпни над польською демократією, зачав «заспокоювати» Східню Галичину на взірець царської влади. Вислав до (_".\і;шьої Галичини своїх уланів, щоОи «иацифікуваги» українське громадянство. Ці карні експедиції поширили хутко кругом себе жах та відчай. Куди прийшли, всюди озвався плач та нарікання. Улани впадали до приватних домів, до канцелярій культурних установ, до кооперативних товариств, шукаючи зброї, вибухових матеріялів, прокламацій та забороненої літератури. Хто одважився протестувати, був збитий або приголомшений кольбою рушниці та був раднії, що після «переслуханий» зостався живий». «Поліційні та уланські відділи оточували українські села, скликали запідозрених хліборобів та потім били. Кожний запідозрений дісгав од оо до 100 ударів по голому тілу, прикритому мокрим рядиом. Перед тим, як відійти з села, карна експедиція примушувала громадський уряд зложити писемне зоиовязаїшя, що улани поводилися гарно та за їжу добре платили (кожна українська громада була примушена платити їм контрибуцію). В місцях, де були ревізії, повиривано дошки з підлоги, пообн-вано стіни, попорено перини, порозбивано дзеркала, все кидано навмисне на одну купу, щоби найбільше це всо знищити та зіпсувати. Читальні «Просвіти», канцелярії кооператив та крамниці демольоваио, спнсн та книжки попорозкндаио, в складах навмисне розкидувано мішки зі збіжжям. В музичних товариствах переглядали музичні струменти так, що після ревізії вони були цілковито знищені. Людей сотками арештовано та вязнено. Усі вязииці переповнені, а в бересть-литовській твердині сидить ціла низка бувших українських послів. Нема потреби ані підкреслювати, що провідники кірних експедицій вимагали від громадських урядів зобовязання, що при виборах будуть голосувати цілою громадою за державним списком. Це не була іронія, але до безглуздя серіозно. Шовіністична польська преса шалено раділа над «успіхами» карних експедицій та у свойому засліпленні проголошувала, що український иарід треба змусити до співпраці з поляками. Вогнем та мечем хоче сьогодні Пілсудскі вимогти льояльність од українців. Не треба більшого доказу упадку- державної польської думки за диктатури Пілсудокого, як партизанська війна в Східній Галичині. «Пацифікація» гого краю в справжньою траґедіею. Роздмухала глибоко н'енависть та неприятельство між двома славянськими народами. Витворила атмосферу, в якій буде добре зростати тільки взаємна ворожнеча та недовірря, інтрнґанство, насильство та терор. Ця «пацифікація» кличе до життя підземні організації та підсилює в багатьох українцях віру, що мирне порозуміння з Варшавою є неможливе. Поліційні та уланські відділи ускладнили внутрішньо-політичні відносини в Польщі». «Пілсудскі хотів показати національним меншинам свій ,пястук. Це правда, що він застрашив та стероризував цілу Східню Галичину, але своїми уланами Польщі не поміг. За його рішення болючого українського питання буде Польща покутувати довгі літа».

— «Lid», 21. X. «Pod ochronnym Hitem, Pilsudskeho diktatury. Polska akademicka mlddeź ve Lvovć demoluje ukrajinskjj klaSter a sirotćinec. Demonstrace v noci na ir>. rijna ve Lvovć, o kterych polsky tisk mlći. Yyznaćnć ukrajinskć budovy ve Lvove demo-lovany. Noćni utok na kldśter a sirotćinec-».

— «Praźsky Većernik», 21. X. «Polska akademicka mlddeź ve Lvove demoluje ukra-jinsky kldSter a sirotćinec».

— «Dćlnicky Denik», 22. X. «Huldni a policejni brigddy pacifikuji Ukrajince».

— «Ludovd Politika», Bratislava, 22. X. «Polskd akademicki mlddei demoluje ukrajinsktf kldśtor a sirotinec. Vyznaćne ukrajinskć budovy vo Lvove demolovani. De-monStrdcie, o których polskd tlać mlći».

— «Rudy Većernikt>, 22. X. «Ноті dvory polskych a ukrajinskych киїакй. Dvoji po-sldni faSistickć UWO. Teroristicke akce faśistu. Masovi sabotdfe. Vzpoura ukrajinskych гоіпікй».

— «Tvorba», 23. X.. «Hubeni slovanskych Шпіс, o nimi hejslovani nevedi...» (Залучено 5 знимок із «пацифікації»),

— «Slovak», Bratislava, 13. X. «Nepokoje v Halići a ich vyuiivanie prołipolskou pro-pagandou».

— «Praźsky Većernik», 23, X. «Piłsudski a zabaveny list ukrajinskćho episkopdtu. Proć byl zabaven pastyfsky list ukrajinskych biskupd. Desitky knćźi v źalafich».

— «Rudy Vecernik», 24. X. «Rabovdni vesnic a tyrani гоіпікй pokraćuje. Polskd vldda si pacifikuje nastupiSti k prepadeni sovitskiho svazu. Huldni agituji k volbdm. Cesta Ьиібпй je znamendna mrtvolami.

— «Praźsky Većernik», 24. X. «Slovak a udalosti ve vychodni Halići».

— «Većerni list», 24. X. «Ukrajinci dovoluvaji se pomoci celćho svćta*.

— «Dćlnicky denik», 23. X. «Nepijdeme na Kiev — ale na VarSavu».

— «Cech», 24. X. Josef Obr: «Ukrajinci a jejich boj za svobodu». У статті автор иише між иншим: «Українські події, про які сям там зявляються вістки е чеській пресі, мусіли ń, на нашу лумку, звертати на себе більше уваги». «Огало ясним, що польський натиск на українців викликав безперечний одпір». «Всі ці явища звернули увагу на українське питання, яке може стати основною проблемою розвитку Східньої Европи». Далі автор переказує бій українців за волю, рішення Антанти, тощо, а далі пише: «Національна свідомість українців розвинулася в таких умовах цілковито, а тому виникли таємні українські організації, метою яких є незалежність і воля України. Ці таємні гурти є в сталім звязку з еміграцією, а їх коріння заглибилися не лише в середній Европі, а й у Радянській Росії». «Останніми часами можна спостерігати серед українців великий рух до самостійносте, себто, до утворення з окремих частин української землі одного цілого».

— «Lid», 24. X. «Slovak» a udalosti ve Vych. Halići».

— «А-Zet», 25. X. «Socialisticky polsky tisk proti trestnim expedicim polskeho vojska do ukrajinskych vesnic». У тій статті між иншим автор пише: «Карні експедиції, що скермовані проти всього населення даної національносте або країни, за вчинки, яких допустилися незнані особи, були останніми часами, за часів миру, в Европі незнаною річчю. Панувало переконання, що карати колектив за вчинки одиниць, це варварство, незгідне з моральними та правними переконаннями модерної людини».

— «Lidskd prdva», Praha, N. Hryhorijiw: «Ukrajinsky osud».

— «Rudy Vefernik, 25. X. «Mostećti dtlvici protestuji proti tyrani ukrajinskych rolnik й».

— «Slovak», Bratislava, 26. X. «Ukrajinski biskupi o situaci v Małopolsce».

— «Reforma», 28. X. «StraSnć pronasledovani Ukrajinci ve Vych. Halići. Zprav/i z berlinskeho pramene mluvi o neuvefitelnych zvcrstvcch. Vesnice a bezbronne obyva-telstvo jsuu prepaddvdny soldateskou».

— «Tvorba», зо. X. подає подробиці з «пацифікаційної» акції.

— «Veeernik Prdva Lidu», ЗО. X. «Vykfik z Haliee». Стаття кінчиться так: «Шовінізм владних кол сліпий та глухий. Перемінив Східню Галичину в боєвиїце двох народів, на якому грубе насильство тимчасово перемагає над пасивними, настрашеними рільниками. Впрост не ймеш віри, що те, що діється в Галичині, правда. Але розпачливі крикн катованого українського населення розлягаються що-раз сильніще й чд-стіще та кличуть'до сумління культурного людства. Десятки літ не направлять ту моральну страту, яку в польсько-українських відносинах нанесли польські улани».

— «Duch ćasu», Moravskd Ostrava, 1. XI. «Viasna zverstva pfi trestnich vypravnch preti Ukrajineńm ve Vychodni Halići. Ukrajinci sdtluji hrozne podrobnosti, jak se ve Vychodni Halići po&inaji Pilsudskiho «pofddkdfi».

— «Cech», 3. XI. «Polskd «pacifikace» ve Vychodni Halići».

— «Poledni list», 4. XI. tPolitickd persekuce v Polsku trva».

— «Lid», 5. XI. Josef Obr: «Ukrajinci, ndrod domahajici se svych prav».

— «Pfitomnost», 5. XI. Dr. Franko: «Kam speje Polsko?» У статті автор між иншим пише; «В питанні меншин кожна польська влада задержуе однакове поступовання: повне винародовлюваняя всіх меншин, що живуть у Польщі». «Ті «меншини», відірвані від своєї матірньої землі насильно та приділені до Польщі, видано на поталу польській меншині та державному апаратові. Тому не диво, що ті меншини, коли не знайшли заспокоєння своїх господарських, культурних і політичних домагань, тужать чи за злучениям зі своєї національною державою (литовці), чи за самостійністю (українці, білоруси). Тим способом меншинова проблема є сьогодні не до вирішення. Українське питання є головною точкою тої проблеми». «Головний напрям, яким іде польська меншинова політика, це знищення і польщення всього публичного українського шкільництва; досі спольщено і замкнено понад три тисячі народніх шкіл, так ще українськими є нині тільки приватні школи, удержувані культурною організацією «Просвіта» і «Українським Педагогічним Товариством». Середні шкепи, як що були чисто українськими, е нині загалом утраквістичні, а коли були утраквістичними, є нині вже цілковито польські. На львівськім університеті, що був за австрійських часів утраквістичним, нема сьогодні для українців ні одної катедри, за виїмком катедри української мови, «Тайиий український університет», що його заснували звільнені українські професори та студенти в 1921. р. у Львові і якого студії та іспити узнавали по цілій Европі, зліквідовано в 1925. р. з огляду на немояіливість тревалого нелегального існування та переслідування влади». «Для українців і решти меншин від 1920. р. заведено неформальний нумеруй клявзус на всіх польських високих школах, а ностри-фікапія заграничних дипльомів відбувається на основі політичної мірки».-«Земельна реформа, ведена владою в 1923—28 р. р. виключно на українській, білоруській та лі-товській території, розділила загарбану землю в девятьдесятьох процентах ad hoc прп-булнм польським кольоністам і легіонерам без огляду на те, що осіле рільниче населення меншинових країв має 27% беземельних, та 70% малоземельних, а тільки 3% припадає на самостійні господарства. Між польськими кольоністами і українським осілим населенням панує досі воєнний стан. З одного боку нові маєтки озброєних польських кольоністів, з другого — бунтівничі хвилі українських селян. Висліди: підпали польських маєтків, нищення кольоністів, карні воєнні експедиції проти українців». «Відпір польській владі і оборону перед нею веде від 1921. р. тайна українська військова організація, про вчинки якої часто читаємо в часописях». «Останнє півріччя принесло дальніще загострення відносин. По кількох великих політичних процесах, що закінчилися надзвичайно гострими засудами, прибрав на силі відпір українців. Недавнє відрізання Львова від телефонічного й залізничого сполучення зі світом протягом цілої ночі мало метою звернути увагу світа на небезпечну ситуацію». Далі подає автор точний опис карних експедицій.

— «Stovansky pfehled», за жовтень, ст. Dr. Charvdt: «Ukrajinci v Polsku».

— «Hlas vychodu», Uźhorod, 13. XI. «Golgota». В статті автор пише між иншим наступне: «В сусідній Польщі відбуваються події, що мають лише анальоґію з часів трицятилітньої війни, коли чи то шведські жовніри, чи то цісарські драґуни вимор-' довували цілі краї, палячи села та врожай на полі, вбиваючи чоловіків і жінок. А про це мовчать. Чому не .протестують ті чеські часописі, які зоповнюють цілі шпальти надутим і порожнім псевдопанславізмом; прецінь і тут вбивають славян — українців». «Замісць автономії, Польща приправила нині українцям крівавий бенкет, напавши, як це до лиця польським кавалерам, озброєними карними військовими експедиціями на безборонне населення». «Теперішня крівава розправа над українським народом доказує цілому світові ще ліпше, на яких слабих підвалинах стоїть теперішня Польща».

— «Vecer», 28. XI. «-Jak se jinde ilfiaji — volby. Smutne obrózky z narodnostnich boju polsko-ukrajinsk^'ch». Полає 2 зиимки знищених українських установ при «пацифікації».

2) Короткі нотатки помістили слідуючі часописі:

— «Vecerni Ceske slovo», 2. X. «Zatykani ukrajinskych revoluciondfu pokraćuje. -«Ndrodni osvobozeni», 2. X. «Polśti socialist e proti trestnim expedicim v Ilalići». — «l'kra jinske strany protestuji proti opatfenim ufudu v Halići». — «Poledni list», 2. X. «1'kraj'm• sky terorista zastfełen na u teku». — «Novy vecernik», 3. X. «Tazeni polskeho vojska proti. Ukrajincum bude jeStć rozśireno». — «Narodni listy», 3. X. «Pumovy utok na ukrajinskć dttm ve Lvovi». — «Rovnost», 4. X. «Piłsudski vyvraiduje 8 milionv Slovanii v zapadni Ukrajine». — «Narodni listy», 8. X. «Polsko pred volbami». — «Rovnost», S. X. «Cele vesnice obyvatel zapadni Ukrajiny vypaleny». — «Poledni list», 10. X. «Z Prahy do Lvova, kde jej zatkli». — «Narodni politika», 19. X. «Novć srazky polsko-ukrajinskć». -■ «Poledni list», Praha. «Politickd persekuce». — «Narodni politika» 25. X. «Ukrajinsky protest». — «Ceskć slovo», 22. X. «Hladovka 141. politickych vezM. Zatykani byvahjch ukrajinskych poslancń a senatoru pokraćuje». — «Pravo lidu», 24. X. «Angłicky novindr zatćen v Polsku». — «Većernik Prava lidu», 24. X. «Persekuce Ukrajincft v Halići». — «Dćlnicky denik», Moravskd Ostrava, 24. X. «Biły teror nad Ukrajinou». — «Rovnost», 25. X. «Pil-sudsky se stard, aby se o trestnich expedicich nemluvilo». — «Lidove noviny», 24. X. *Kanadsky żurnalista zatćen v Halići». — «Poledni list», 25. X. «Ukrajinci dovoldvaji se pomoci celćho svćta». — «Rovnost», 26. X. «Mostećti delnici protestuji proti tyrani ukrajinskych гоіпікй». — «Narodni politika», 26. X. «Provolani metropolity Septyckelw k ukra-jinskśmu obyvatelstvu». «Stale zatykani byvalych posłancfi». — «Cech», 27. X. «Provolani metropolity Septickehó k ukrajinskemu lidu». — «Narodni listy», 23. X. «Sen sani i zatćeni kanadslcśho novinafe v Polsku». — «Vecernik Prdva lidu», 31. X. «Dalsi zatykani v Polsku». — «Ndrodni listy», ЗО. X. «Hfichy proti slovanstvi». — «Narodni politika», Cu. X. «Ту/-chodni Małopolska». — «Narodni listy», ЗО. X. «Ukrajinsky tisk v Polsku». — Reforma», 4. XI. «Ukrajinci v Praze proti połskćmn teroru». — «Vecernik Prdva lidu», 4. XI. «2а-larem vitćzl Piłsudski) nad oposici». — «Narodni połitika», «Cely Stah ukrajinskć г-ojenskć organisace na Volyni zatćen». — «Venkov», «Połsky boj na dvć fronty». — «Vecernik Prdva lidu», 5. XI. «Zatykdni Ukrajncfi a oposićnikń pokraćuje». — «Ne,dele», 9. XI. «Ne-dobrć vćci». — aMoravskoslezsky denik», 8. XI. «Proti polskemu terom». — «Ndrodni politika», 1. XI, «UkrajinSti emigranti v Praze protestuji». — «Dćlnicky denik», Mor. Ostrava, 5. XI. «Na pomoc potłaćovanym v Polsku». —- Praźsky većemik», «Ukrajinskd cirkev pro narodnostni mir v Halići». — «Narodni politika», 14. XI. «Połsko. — Rozpoeet vółebnU. — «Cech», 14. XI. «Polsko». — «Memorandum Ukrajincu PapeU Рій X.». --*-Ceskć słovo», 15. XI. оголошує протест чеської жіночої Ліґі Миру й свободи. — «Expres», 17. XI. «Pyrrhovo viUzstvi Piłsudskćho». — «Ndrodni połitika», 26. XI. Ukrajinci a cizina». — «Lidovć noviny», 22. XI. «Angłickd vłdda si vyzadala zpravu o I'kra-jincich».

НІ. НІМЕЧЧИНА.

А) УКРАЇНСЬКІ ОРГАНІЗАЦІЇ.

— Дня 19. X. б. р. відслужив о. д-р П. Вергун у Берліні жалібну панахиду за трагічно загиблих: сотн. Ю. Головінського, студ. І. Боднара та инших жертв польської «пацифікації». Панахиду влаштували «Союз Українських Старшин», «Українська Громада» та Тов. техніків «Основа». Зібралась вся українська кольопія. Між присутними були і німці.

— Дня 3. XI. б. р. відбулися в Берліні протестні збори, сполучені зі святом 1. листопада. Црисутніх українців та німців привітав д-р 3. Кузеля. Реферат виголосив сотн. P'. Ярий. Зчерги прочитано оригінальні документи про польську «пацифікацію», підперті знимками. На святі були присутні представники ріжних німецьких організацій та представники инших народів: литовці, вірмени, грузини, хорвати, болгари, азарбейд-жанці та ин. Промовляли д-р Гіншель, президент «Дойтшер Остбунд», д-р Бовершен, представник «Остмаркферайн», д-р Фйттінґер, професор техніки в Шарльоттенбурґу, майор Ваґнер канцлер «Штальгельму», тайнпй державний радник Куні, майор барон фон Аутенрід, представник «Банд дер гайматтроєн Вест- унд Остпройсен», студ. Нізе представник «Остмарк», полк, фон Боде, представник Союзу німецьких національних організацій, В. фон Гарце, заступник «Ґренц унд Аусляндсінстітут», референдар Кофка, представник «Дойтшер Гохшульрінґ». шефредактор д-р Фішер, д-р Г. Льоен заступник німецьких буршеншафтів та инші. В імені болгар промовляв болгарський генеральний конзуль Йоцов. В імені грузин, вірмен та азарбейджанців говорив князь Дзулюкідзе. Крім того, наспіли телеґрами та листи від ріжнпх товариств та організацій. Винесено протестні резолюції. Численні кореспонденти німецьких часописів, що були присутні на святі, писали наступного дня про відбуте свято у своїх часописях. На Зборах була при-• сутая майже вся українська кольонія. Варті уваги слова одного з чужинців: «Ви українці повинні були зробити свої протестні збори не тут у порівнюючи малому приміщенні, а в Шпортпалясті або в цирку Буша. Будьте певні, що ви б зібрали там повнісінько народу, і, мабуть, і ті найбільші приміщення в Берліні булиб за малі, щоб помістити всіх тих, що живуть з вами одним бажанням, а саме бажанням визволитися або визволити своїх близьких ізпід польського ярма. Це вам наука на другий раз». Протест заслано до Ліґи Націй.

— В Берліні працювало безперсривно українське пресово-інформаційне бюро, що стояло у звязку з численними журналістами ріжнпх народів та ріжними німецькими редакціями.

Б) НІМЕЦЬКА ПРЕСА. (В Німеччині, Австрії, Данціґу, Чехословаччині, Польщі, Румунії, Литві, Мадярщині, ІПвайцарії, Югославії, Туреччині, Канаді й УССР).[5])

і. Алленштайнер Цайтунґ з 2. S. 30 «В серці польської України...», передовиця. 2. Тагліхе Рундшау з 16.. 8. «Польща від моря до моря», велика стаття, з. Льодзер Фольксцайтунґ з 18. 8. «Український атентат на місто Львів». 4. Каттовітцер Цайтунґ з 18. 8. «Львів відтятий од світа». 5. Берлінер Тагеблят з 18. 8. «Терористична акція проти Львова». 6. Гафельлєндішес Ехо з 1S. 8. «Містерний саботаж у Львові». 7. Дойтше Фольксцайтунґ з 18. 8. «Атентат на Львів». 8. Дойтше Цайтунґ з 18. 8. «Телефонічні дроти до Львова перерізані». 9. Берлінер Нахтаустабе з 1.8. 8. «Таємничий замах на Львів». 10. Дойтше Таґеспост — Чернівці з 18. S. «Львів відтятий од світа». 11. Дойтше Рундшау — Бромберґ з 19. 8. «Таємничий замах на Львів». 12. Каттовітцер Цайтунґ з 19. 8. «Львівська телеграфна афера». 13. Дойтше Рундшау — Бромберґ з 19. 8. «Українці на інтерпарляментарній унії», довша стаття. 14. Фрайе Прессе — Лодзь з 20. 8. «Львівський воєвода мусить уступити». 15. Дойтше Таґесцайтунґ з 21. 8. «Львівські саботажі в дзеркалі польської преси. «Злосливі підозріння», довша стаття. 16. Дойтше рундшау — Бромберґ з 21. 8. «Німці всьому винні!», стаття. 17. Черновітцер Альґе-.нЦйие Цайтунґ г 11. 8. «Львів 4 години відтятий од світа». 18. Форвертс — Райхен-бер< з 22. 8. «Познаки пожежі в Польщі». 19. Каттовітцер Цайтунґ з 24. 8. «Підтятий Львін і'українське питання», довша стаття. 20. Дойтше Рундшау — Бромберґ з 26. 8. «Українська іррідента або цілі Української Військової Організації». 21. Фрайе Прессе — Лодаь з 09. 8. «Засуд смерти на генерала Мальчевского». 22. Дойтше Таґесцайтунґ з 31. 8.\«Нові переслідування Українців. 23. Каттовітцер Цайтунґ з 31. 8. «Новий муж проти Українців». 24. Дойтше Рундшау — Бромберґ з 9. 1930. «Східньо-галицьке огнище» і «Таємничий плин до пожеж». 25. Роте Фане з 9. 1930. «Ми хочемо разом боротися», стаття. 26. Дойтше Рундшау — Бромберґ з 9. 1930. «Ліквідації Укр. Військової

Організації». 27. Фрайе Прессе — Лодзь з 9. 1930. «Українці і Союзи оборони батьків-щини».28. Каттовітцер Цайтунґ з 1. 9.. «Карні експедиції до Львова». 29. Дер Юнґ• дойтше з 2. 9. «День ворогів Німеччини» і «Протиукраїнська акція». ЗО. Каттовітцер Цайтунґ з 2. 9. «Виборча боротьба почалася» або «Удар проти Українців». 31. Форвертс — Райхенберґ з 3. 9. «Акція Пілсудского проти Українців». 32. Бресляуер Нойесте Нахріхтен з 4. 9. «Нові неспокої у Львові» і «Національні меншини Польщі в виборчій боротьбі». 33. Каттовітцер Цайтунґ з 4, 9. «Чотири наріжні вежі», довга стаття. 34. Форвертс — Райхецберґ з 6. 9. '«Нові масові арештування на Західній Україні». 35. Нойес Вінер Екстраблят з 6. 9. «Велика змова в Польщі». 36. Алленштайнер Цайтунґ з 8. 9. «Польсько-український церковний процес». 37. Дер Фольксдойтше з 9. 9. «Наших 25 сусідів-народів», стаття. 38. Дойтше Таґесцайтунґ з 10. 9. (про арешт 70 студентів по замаху на Львів). 39. Праґер Прессе з 10. 9. «Нові замахи Українців у Галичині». 40. Роте Фане з 11. 9. «Горять села у Сх. Галичині». 41. Дойтше Альґ. Цайтунґ з 11. 9. (про арешт послів). 42. Нойес Вінер Екстраблят з 11. 9. «Продовження арештувань». 43. Дойтш-истеррайхіше Таґесцайтунґ з 11. 9. вістки про арешти. 44. Праґер Прессе з 11. 9. «Тверда рука Пілсудского». 45. Праґер Прессе з 12. 9. вістки про висадження читалень. 46. Дойтше Таґесцайтунґ з 13. 9. дальші вістки про перебіг сабогажів. 4.7. Роте Фане з 14. 9. «Польські комуністи в геройській боротьбі з фашистською диктатурою (про галицькі події). Довша стаття. 48. Черновіцер Морґенблят з 19. 9. «Арешти в Польші тревають», 49. Фоссіїие Цайтунґ з 19. 9. «У Львові боротьба в темноті». 50. Дойтше Таґесцайтунґ з 20. «Загострена боротьба проти українців». 51. Кстовіт-цер Цайтунґ з 20. 9. «Санація ловить душі далі», стаття. 52. Алленштайнер Цайтунт з 20. 9. «Особлива підготовка Пілсудского до виборів», довша стаття. 53. Дойтше Рундшау — Бромберґ з 20. 9. «Арешти українських саботажників» і «Збещещення державного гербу». 54. Гафельлендішес Ехо з 20. 9. «Мала війна в Галичині». 55. Дойтше Таґесцайтунґ з 21. 9. «Насилля проти насилля або визвольна боротьба Українців», довга стаття з мапою України. 56. Каттовітцер Цайтунґ з 22. 9. вістки про арешти. 57. Дойтше Рундшау з 22. 9. «Українські священики і польська мова». 58. Ноє Прой-зіше Кройццайтунґ з 23. 9. «Заворушення в Галичині або польські війська проти українських сіл (модерна драґонада). 59. Мемелер Дампфбоот з 23. 9. «Україна борониться». 60. Дойтше Таґесцайтунґ з 23. 9. «Карні експедиції в Галичині». 61. Черновіцер Альґ. Цайтунґ я 23. 9. «Події в Польщі». 62. Лодзер Фольксцайтунґ з 24. 9. «Строге поступування поліції проти українських террористів», коротка статейка. 63. Каттовітцер Цайтунґ з 24. 9. «Успокоєння Галичини». 64. Тиґліхе Рундшау — Берлін з 24. 9 «Карні експедиції проти Українців». 65. Форвертс-Райхенберґ з 24. 9. «Пілсудскі протя Українців». 66. Ревальше Цайтунґ з 24. 9. «Українці в визвольній боротьбі», стаття 67. Дер ЮнґДОйтше з 24. 9. «Большевицькі аґенти при праці». 68. Темешварер Фолькс■ блят з 24. 9. «Політичні підпали в Польщі», стаття. 69. Дойтше Рундшау —Бромбері з 25. 9. «Поліційна експедиція проти Українців». 70. Тиґліхе Рундшау — Берлін з 25. 9. «Польські карні експедиції проти Українців», довша стаття. 71. Черновіцер Альґ. Цайтунґ з 25. 9. «Саботажі в Галичині». 72. Каттовітцер Цайтунґ з 25. 9. «Бомбова війна у Сх. Галичині. Помимо експедицій нові атентати. Замахи на українські доми». 73.гБерлінер Фольксцайтунґ з 26. 9. «Масовий терор у Сх. Галичині». 74. Лодзер Фольксцайтунґ з 26. 9. «Арешт бувшого посла». 75. Каттовітцер Цайтунґ з 26. 9. «Неспокійна Східня Галичина». 76. Ревальше Цайтунґ з 27. 9. «Поліційний похід проти Українців». 77. Дойтше Рундшау — Бромберґ з 27. 9. вісти про саботажі, замкнення шкіл, виборчий бльок, бомби в манастирі й т. д. 78. Мемелер Дампфбоот з 27. 9. «Бомбами п гранатами поборюють себе взаїмно Поляки й Українці». 79. Льодзер Фольксцайтунґ з 27. 9. «Тра-ґедія Українського Народу», стаття. 80. Черновіцер Альґ. Цайтунґ з 27. 9. «Нервозність у Польщі», стаття. 81. Форвертс-Райхенберґ з 27. 9. «Солдатеска Пілсудского лютує». 82. Черновіцер Морґенпост з 28. 9. «Домагання Українців», стаття. 83. Пестер Лльойд з 28. 9. «Акція проти українських організацій». 84. Берлінер Фольксцайтунґ з 28. 9. «Карні експедиції проти Українців, поліційний похід по Сх. Галичині, масові арештування і ревізії». 85. Праґер Прессе з 28. 9. «Пілсудскі продовжує арештування».

86. Дойтше Рундшау — Бромберґ з 28. 9. «Боротьба проти саботажів у Сх. Галичині».

87. Каттовітцер Цайтунґ з 29. 9. «13 тяжко ранених при атентаті у Сх. Галичині».

88. Тіркіхие Пост — Константінопель з 29. 9. «Неспокої у Сх. Галичині». 89. Алленштайнер Цайтунґ з 29. 9. «Утиск меншин у Польщі», стаття, 90. Фрае Прессе — Лодзь з 29. 9. «Нові арешти Українців». 91. Дер Юнідойтше з ЗО. 9. «Додаток до питання меншин або арештування українців у Польщі». 92. Тиґліхе Рундшау з ЗО. 9. «Нові масові арештування у Сх. Галичині», стаття. 93. Мемелер Дампфбоот з ЗО. 9. «Бомбова зійпа на Україні» або «Цвинтар як побоєвише», стаття. 94. Тіркіще Пост з ЗО. Р «Поляки й Українці». 95. Праґер Прессе з зо. 9. «Польські виборчі перспективи», стаття. 96. Пестер

Лльойд з зо. і). «Польща», арештувашіи українці u — иістки. 07. Берлінер Фольксцайтунґ з ЗО. і>. «НоліцНІннО похід у Гх. І плнчилі» і «Ноні атентахи та арештування». 08. Дойтше Рундшау — ІЦюмбері' а :«>. «>. «Зачин юішшя українських ґімяазій». 99. Берлінер Тиґ'блнт з зо. и. .Акція проти Українців». 100. Черновіцер Альґ. Цайтунґ з ЗО. 9. про арештунання у країн цін. KM. Черновіцер Альґ. Цайтунґ з жовтня 1930 «Акція й протнакція u Польщі*. Іо_*. Ді Остмарк ;і жовтня 1930 «Польсько-українське єднання», статі. 103. II. Ц. чм Міттчі л і ло. ронідник Українців застрілений». 104. Форвертс-Райхенбері з lv ф. «До подій у Польщі». 105. Алленштайнер Цайтунґ з 1. 10. «Замор-дунаннл українського іі|н>нідшіка». 100. Ревальше Цайтунґ з 1. 10. «Українські саботажі н Польщі», іої. Каттовітцер Цайтунґ з 1. 10. «Мала війна в Польщі». 108. Черновіцер Л.ш. Цчіїтуні ;і і. іо. «Ііодії в Польщі». 109. Дер Юнґдойтще з 1. 10. «Розпачлива боротьба українців». ПО. Пестер Лльойд з 1. 10. «Українські неспокої». 111. Чер-нччіці р Морп нб.інт л і. to. «Режим насилля у Сх. Галчині». 112. Праґер Прессе з 2. 10. «Застрілений під час утечі». 113. Дойтше Таґесцайтунґ з 2. 10. «вісти про арештування і стріли-, н і. фрис Прессе з 2. 10. «Учень, що втікав, застрілений».П5. Дойтше Рундшау з J. іо. вістки про положення і відозву партій. 116. Лодзер Фольксцайтунґ з 2. 10. «Подіційна акція проти Українців», стаття. 117. Морґенблят — Заґреб з 2. 10. «Загострено положення у Сх. Галичині». 118. Пестер Лльойд з 2. 10. «Українські неспокої», і U'. Берлінер ам Морген з 2. 10. «Старим випробованим способом або застрілений підчас утечі-. 120. Дойтше Цайтунґ з 2. 10. «Пілсудскі арештує дальше». 121. Букарестер Таїеблнт а 3. 10. «Утиск українців у Польщі». 122. Дойтше Рундшау — Бромберґ з 3. 10. «Нслчнна з Берестя Литовського», довга стаття. 123. Тиґліхе Рундшау з 3. 10. «3000 українців у польських тюрмах», стаття. 124. Роте Фане з 3. 10. «Сх. Галичина в пожежі революції». 125. Дойтше РунДшау з 3. 10. «Зачинювання українських ґімназій, Шентпцькніі.у Варшаві». 126. Черн. Морґенблят з 3. 10. «Акція проти Українців» або траґодія Польщі. 127. Льодзер Фольксцайтунґ з 3. 10. «Акція проти Українців продовжується», стаття. 128. Фрае Прессе з 3. 10. «Поширення саботажів у Сх. Галичині», соляно стріляють на військо. 129. Мемелер Дампфбоот з 3. 10. «На Україні йдуть дальші арсінтуваяня», 130. ІСаттовіцер Цайтунґ з 3. 10. «Шептицький надармо інтервенію-вавч. 131. Пестер Лльойд з 3. 10. «Бомбовий атентат на українську кооперативу».

132. Дойтше Таґесцайтунґ з з. 10. «Боротьба винищення проти Українців», стаття.

133. Берлінер Таґеблят з 3. 10. «Сх. Галичина в полумі», стаття. 134. Праґер Прессе з 4. ю. «Дальші арештування Українців». 135. Ауфвертс-Білефельд з 4. ю. «Українські жалоби в Варшаві». 136. Дер Юнґдойтше — Берлін з 4. 10. «Бомбовий атентат у Львові». 137. Тиґліхе Рундшау — Берлін з 4. 10. «Польський похід на знищення Українців у Галичині», стаття. 138. Дер Юнґдойтше з 4. ю. «Диктатура Пілсудского або дальші арештування». 139. Каттовітцер Цайтунґ з 4. 10. «Нова серія арештів. 140. Морґенблят — Заґреб з 4. 10. «Тяжкий польсько-український спір».і4і. Форвертс-Райхенберґ з 4. ю. «Забіяки Пілсудского при роботі». 142. Фрае Прессе — Лодзь з 4. 10. «Містечко в полумі». 143. Лодзер Фольксцайтунґ з 4. 10. «Акція проти Українців», стаття. 144. Ііолітіше Вохеншріфт з 4. 10. «Охорона нац. меншин у практиці», стаття. 145. Дер Юнґдойтше з 5. 10. «Мала війна в Галичині», довга стаття. 146. Фрае Прессе — Лодзь з 5. 10. «Вибух бомби в українській кооперативі у Львові». 147. Зонтагсблят — Будапешт з 5. 10. «Пожежі в Польщі як політична зброя», стаття. 148. Франкфуртер Цайтунґ з 5. 10. «Громадська війна у Сх. Галичині», велика стаття. 149. Ное Пройзіше Кройццайтунґ з 5. 10. «Польський наступ у Сх. Галичині». 150. Лодзер Фольксцайтунґ з 5. 10. «Пожежні походні в Галичині», стаття. 151. Дойтше Рундшау з 5. 10. «Карні експедиції в Сх. Галичині», стаття. 152. Каттовітцер Цайтунґ з 6. 10. «Посли заарештовані». 153. Тіркіше Пост з 6. 10. «Виборча боротьба в Польщі», велика стаття. 154. Черн. Альґ. Цайтунґ з 7. 10. «Даремна інтервенція Шептицького», стаття. 155. Берлінер Бір-зенцайтунґ з 7. 10. «Повстання на Україні», велика стаття. 156. Фоссіше Цайтунґ з 8. Ю. «Галичина — неспокійний край», велика стаття. 157. Форвертс з 8. 10. Берлін — «Винищування народу в нашого сусіда», з фотографіями. 158. Форвертс — Райхенберґ 8 8. 10. «Наслідки фашистського режиму», стаття. 159. Пестер Лльойд з 8. 10. «Сеймові вибори». 160. Черновітцер Морґенблят з 8. 10. «Даремна інтервенція Шептицького і бомбовий замах у Львові та дальші арештування». 161. Тиґліхе Рундшау з 8. 10. «Східня Галичина», велика стаття. 162. Гафельлендішес Ехо з 9. 10. «Україна в огні», велика стаття. 163. Роте Фане з 9. 10. «Лише Совіти дадуть свободу західній Україні», стаття. 164. Берлінер Льокальанцайґер з 10. 10. «Чи Польща належить до Европи?», велика стаття. 165. Дойтше Рундшау з 9. 10. про нові арештування. 166. Дер Юнґдойтше з 11. 10. «Нові арештування». 167. Дойтше Рундшау з 11. 10. «Даремна інтервенція Шептицького». 168. Каттовітцер Цайтунґ з 10. 10. «Нові арештування й підпали у Сх. Галичині». 169. Каттовітцер Цайтунґ з 9. 10. «Друга проща Шептицького до Каносси». 170. Дойтше Рундшау — Бромберґ з 10. 10. «Шептицький у Варшаві, дальші арештування». 171. Гафельлендішес Ехо з жовтня 1930. «Нові арештування на

Україні». 172. Германія з 11. 10. «Страстні дні одної меншини», волика стаття. 173. Берлінер Тагеблят з 11. 10. «Сх. Галичина пацифікуєтьсн», велика стаття. 174. Берлінер Морґенпост з 12. 10. «Боротьба за Сх. Галичину», велика стаття. 175. Гамбургер Цай-тунґедінет з 15. Ю. «Повстання на Україні», велика стаття. 170. Дойтше Цайтунґ — Берлін з 17. 10 .«На Західній Україні неспокійно», велика стаття. 177. Роте Фапе з 14. 10. «Інтернаціональна солідарність із Зах. Україною», стаття. 17S. Каттивітцер Цайтунґ з 12. ю. «Застановлення акції супроти Українців. У Сх. Галичині панує спокій. Нові підпали і арештування», стаття. 179. Дойтиіе Рундшау — Бромберґ з 19. 10. «Арештування трьох гр. кат. священників». 180. Пестср Лльойд з 19. 10. «Конфіската пастирського листа». 181. Дойтиіе Таґесцайтунґ з їй. Ю. «Польські звірства на Україні». 1S2. Черновитцер Альт. Цайтунґ з 15. 10. «І-хідня Галичина джерело иеспокоїв. Український апель до Союза Народів», великі статті. 183. Гіркіше Пост — Стамбул -з 7. Ю. «Боротьба Українців» і «У польсько-українського фронту», великі статті. 184. Ал.існ-штайнер Цайтунґ з .17. ю. «Переслідування українців у Польщі». 185. Льодзер Фольксцайтупґ з 9. 10. «Все ще ревізії й арештовання в Галичині, Шептицький у Варшаві і нові саботажі». 180. Черновітцер Морґенблят з 1S. ю. «Польські студенти демонструють проти Українців». 187. Германія з 19. 10. «Пастирський лист сконфіскований». 188. Лодзер Фольксцайтупґ з 9. ю. про дальші арештовання. 189. Фрае Прессе — Лодзь з 9. 10. про дальші арештування. то. Каттовітцер Цайтунґ з 20. 10. «Пастирський лист Шептицького, щойно цензурований і сконфіскований. Нові загострення культурної боротьби». 191. Фрае Прессе з п>. 10. про ревізії і арештовання. 192. Дойтше Рундшау з 18. 10. арештування. 193. Фрае Прессе з 15. 1.0. про скаргу українців до Союза Народів і про пастирський лист. 194. Дер Рінґ — Берлін з 19. Ю. «Пацифікація України», стаття. 195. Данціґер Фольксиїтімме з 10. 10 «Винищення народу в сусідньому краю», велика стаття. 196. Форвертс-Райхенберґ з 15. 10. «ІСроваві оргії на Зах. Україні», стаття. 197. Черновіцер Морґенблят з 14. 10. «Українці до Союза Народів». 198. Фрае Прессе з 10. 10. «Пацифікація Малопольщі». 199. Ревальше Цайтунґ з 3. 10. «Усмирювання Українців». 200. Дас Hoc Дорф з Харкова, 4. Ю. про терор. 201.. Фрае Прессе з 12. 10. «Ревізії в українських орґанізаціїх». 202. Форверст-Раихеиберґ з 5. 10. «Масові процеси на поневоленій Зах. Україні». 203. Букарестер Тагеблят з 10 ю. «Трагедія Українців під польським ярмом», велика стаття. 204. Букарестер Тагеблят з 27. 9. «Викриття контрреволюційної організації в Совітах», велика стаття. 205. Дас Hoc Дорф — Харків з 14. 10. «Терор польського фашизму», висмгває всі описи або карні експедиції на Західній Україні, велика стаття. 206. Полігше Вохеншріфт з 4. 10. «Охорона меншин на практиці»,стаття. 207. Берлінер Морґенпост з -2. Ю. «Жерело неспокою на Сході», стаття. 208. Дер Наге Остен з 15. 10. «Війна в Европі», стаття. 209. Букарестер Таґеблят з Ю. іо. «Траґедія Українців під польським пануванням», стаття. 210. Пестер Лльойд з 11. 10. «Назва Русь заборонена». 211. Дойтше Таґесцайтунґ з 20. 10. «Українська панахида в Берліні». Вістки про вибрики польських студентів у Львові. 212. Дойтше Таґесцайтунґ з 11. 10. «Жорстюке панування Польщі на Україні». 213. Дойтше Рундшау з 12. 10. «Новий комендант УВ0 заарештований». «Замкнення українського товариства». Вістки про арештування священиків. 214. Фрае Прессе з 11. 10. .Вістки про арештування». 215. Пестср Льойд з 10 10. «Дальші заворушення в Сх. Галичині». 216. Дойтше Цайтунґ — Берлін з 10. 10. «Даремні благання про шанування української меншини». 271. Мемелєр Дампфбоот з 11. 10. «Нові підпали й арештування на Україні». 218. Морґенблят — Загреб з 12. 10. «Польський уряд про український опір.». 219. Ідіше Рундшау з жовтня «Положення Жидів у Галичині», стаття. 220. Букарестер Тагеблят з 8. 9. «Большевизм і Україна», стаття. 221. Дойтше Таґесцайтунґ з жовтня «Образок польського иоліціянта». 222. Лодзер Фольксцайтупґ з 9. іо. «Сконфіскований пастирський лист». 223. Каттовітцер Цаіпунґ з 13. 10. «Варшавські докази п|>оти Німеччини». 224. Ревальше Цайтунґ з 14. 10. «Війна в Европі», стаття. 225. Дер Нордвестен-Вінніпеґ 15. 10. «Українці проти Пілсудского». 226. Лодзер Фольксцайтупґ з 17. 10. «Арешт Кохана». 227. Фрайе Прессе — Лодзь з 18. 10. «Пацифікація Сх. Галичини». 228. Тиґліхе Рундшау — Берлін з 19. 10. «Жалоби меншин», стаття. 229. Берлінер Тагеблят з 20. 10. «Польська психоза». 230. Пестер Льойд з 20. 10. «Сконфіскований пастирський лист».

231. Дас Ноє Дорф — Харків з 20. 10. «Тільки совіти дадуть волю Зах. Україні», стаття.

232. Катовітцер Цайтунґ з 21. 10. вістка про замах на центросоюз. 233. Берлінер Таґеблят з 21. 10. вістки про толодівку вязнів. 234. Тіркіше Пост — Стамбул з 21. 10. вістки про заколоти у Львові. 235. Пестер Льойд з 21. 10. вістка про голодівку вязнів. 236. Ноє Ціріхер Цайтунґ з 21. 10. «Польща перед виборами», стаття. 237. Ревальше Цайтунґ з 22. 10. «Конфіската пастирського листа». 238. Форвертс-Райхенберґ з 22. 10. «Вибори Пілсудского». 239. Льодзер Фольксцайтупґ з 22. 10. вістки про арешти і ревізії. 240. Дойтше Цайтунґ з 22. ю. «Замкнена опозиція Пілсудского», вістки. 241. Букарестер Тагеблят з 22. 10. .вістки про голодовий штрайк. 242. Черн. Альґемайне Цайтунґ з 23. 10. «Протест українського студентства». 243. Дойтиіе Рундшау з 24. 10. «Небезпечний пастирський лист» і «Фотографія Шептнцького спалена». 244. Фрае Пресе, ■і 23. v Ноні арештуьаннн. 245. Дойтше Цайтунґ з 23. 10. «Небезпечний пастпрськпі лист» і «Фотографія Шентицькоіо спалена». 244. Фрае Прессс з 23. 10. «Нові арешту і-ішня». 245. Дойтше Цайтунґ з 23. 10. «Пастирський лист сконфісковано». 240. Штет ліцер Лицийгер з 23. ю. «Пануванні! жаху па Україні», стаття. 247. Катовіцер Цайтуш з 24. ю. вістки нро а|нчит Жука! 248. Германія з 24. ю. «Виборча праця з револьвером* 21!і. 'Гіркіше ІІост з 24. 10. «Серіозна польська воєнна загроза». 250. Дойтше Таїесциіі гцііґ з 24. іи. вістка н|к> арештування. 251. Пильніше. Цайтунґ з 24. 10. «Як Польщі утискай Українців», велика стаття. 252. Фрае Прессе з 24. 10. вістка про арештування ■!.->з. Оетлннд з 24. їй. стаття про українську трагедію. 254. Черн. Альґемайне Цайтун, з'24. 10. вістки про го їодіику вязнів. 255. Форвертмс — Райхенбсрґ я 24. 10. вістки Іір голодівку і арештування. 205. Дойтше Рундшау з 24. 10. вісти ігро арештування й го •тодіику. 257. Дойтше Рундшау з 25. 10. про арешти послів. 256. Фрае Прессе з 25. Н про протести Америки проти Польщі. 25!». Дойтиіе Тас.гсцайтунг з 25. 10. «Протес Наук. Той. ім. Шевченка». 200. Льодзср Фольксцаіітунг з 25. 10. вісти нро арештуваніи-2(іі. Дас Фрпс Даіітиілпіід з 25. 10. «Українська меншина в Польщі», стаття. 262. Аллсн штайпер Цайтунґ з 25. ю. вістки про арештування. 263. Черн. Альґ. Цайтунґ з 25. 1( «Події в Галичині». 204. Мемелер Дампфбоот з 25. 10. вісігки'про голодівку. 265. Де Юнґдойтше з 25. !0. «Нечисте сумління Польщі». 205. Фрае Прессе з 26. 10. про ens лення фотоґрафії ІНентицького. 267. Черн. Альґ. Цайтунґ з 26. 10. про події в Галичий 2c,s. Дойтше Таґесцайтунґ з 26. 10. «Польські провокатори з Галичині», стаття. 20! '.іоптаґсолнт — Будапешт з 2іі. 10. про конфіскату пастирського листа. 270. Дойтше Цаі тунґ з 26. 10. про арешт канадійців. 271. Тиґліхе Рундшау з 27. н>. «Повстання в Г; личині», стаття. 272. Лодзер Фольсцайтунг з 27. 10. п|ю арешт послів. 273. Дойтш Рундшау з 28. 10. про уиеважиенля виборчих списків. 274. Гіркіше Пост з 23. u -•Мала війна в Польщі», велика "стаття. 275. Дойтиіе Рундшау n -J4. ю. про дальи ,арештування. 270. Роте Фоне з 29. 10. про війну поліського щюлитаріягу п фашизмо> і 277. Дойтиіе Альґемайне Цайтунґ з 2іі. 10. «Поліський те.[юр у Галичині», велик 'стаття. 278. Дойтше Таґесцайтунґ з 29. 10. «Полільні вибор"і методи», стаття. 279. Лі,п, зер Фольксцайтупґ з 29. 10. про звісних зоо мандаті». 28». Фрае. Прессе щк> упоїш нення посольських списків з 29. 10. 241. Германія л 29. 10. про українську католицьі. партію. 2*2. Черновіцер Морґенблят з 29. 10. про протест українців. 283. Мемс-Tf Дампфбоот з іО. Ю. «Побренькування шаблюкою над Нислою». 2Н4. Фрае Прессе з З 1". нро пастирський лист Діоиілія і про нову партію. 285. Фрае. Прессе. з ЗО. ю. «Ота] пісеньки», стаття. 286. Дер Юнґдойтше з ЗО. 10. вістки нро події. 2*7. Дойтше Рундии з ЗО. 10. про видалювання Американців. 2«.ч. Лодзер Фольксцайтупґ з ЗО. 10. про по арештування. 2S9. Каттоніцер Цайтунґ з зо. ю. про нову партію ІПептицького. 29 'Гіркіше ІІиет з 31. 10. п]ю карні експедиції в Галичині. 291. Черн. Альґ. Цайтунґ зі. іо. про події в Галичині. 292. Мемелєр Дампфбоот з 1. 11. «Муки Українців», статг 293. Дер Юнг дойтиіе з 2. 11. про вибори. 294. Фрае Прессе з 1. 11. ігро арештував її 205. Тиглі.ге Рундшау з 2. її. про протестне віче українців у Берліні. 296. Дойть Рундшау з 4. 11. про арештування. 297. Дер Юнґдойтше з 4. 11. про нові арештували 298. Пестер Льойд з 1. 11. про нові арештування. 299. Дер Юнґдойтше з 5. 11. про укр їнський протест v Берліні, стаття. 300. Берлінер Бирзенцайтунґ з 1. 11. «Пекло і землі»! статгя. 301. Дойтше Таґесцайтунґ з 1. 11. «Нові польські насильства. 302. Д< Юнґдойтше з 1. 11. нро арештування. 303. Мілітервохенблят з 4. 11. про УВО. ЗО Дойтиіе Таґесцайтунґ з 2. 11. про протестні збори в Берліні. 305. Гафельлєндішес Іі: з 1. 11. про церкву і терор на Україні. Арештування. 306. Дойтше Таґесцайтунґ з 1. 1 Образки з погромів у Галичині. Головінський, Центросоюз — дві фотоґрафії. 307. Бе ліцер Льокальанцайґер з 1. 11. про арештування. 308. Дер Таг з 2. 11. про арепггуван 309. Дойтше Таґесцайтунґ з 2. 11. нро арештування. 310. Тиґліхе Рундшау з 1. 11. И] арештування. 311. Фрае Прессе з 8. 8. вістки про саботажі. 312. Фрае Прессе.з 11. вістки про арешти послів. 313. Дойтиіе Рундшау з 12. 9. довша стаття про арешти оп зидії. 314. Журналь де Женев з 12. 9. Лист до Бріяна в укр. справі.'315. Каттовітщ Цайтунґ з 12. 9. про побут послів у Бересті в тюрмі. 316. Дойтше Рундшау з 13. стаття про арештування. 317. Лодзер Фольксцайтупґ з 20. 9. «Бересть і Магдебург, статт 318. Лодзер Фолькси,айтунґ з 21. 9. вістки про атентати. 319. Фрае Прессе з 22. 9. лі атентат на школу у Львові. 320. Лодзер Фольксцайтупґ з 22. 9. про протест Українців Відні. 321. Лодзер Фольксцайтупґ з 22. 9. про арештування і атентати. 322. Каттовіщ Цайтунґ з 23. 9. «Удар проти Українців». 323. Лодзер Фольксцайтупґ з ЗО. 9. «Акці проти Українців», стаття. 324. Дед Гайматдінст, «Нові вибори і національна боротьба Польщі», стаття. 325. Тиґліхе РунДшау — Берлін з 1. 10. «Польська терористична о] ганізація проти Німців», стаття. 326. Дойтше Альґ. Цайтунґ — Берлін з 12. .10. «Укрі їнський заклик до Союза Народів». 327. Фрае Прессе з 19. 10. вістки про арештували і про лист Шеитицького. 324. Тіркіше Пост -з 20. ю. «Боротьба Анґлії проти Польші вістки про заходи в Англії в обороні українського населення в Польщі. 329. Германія з 23. 10. «Иольсько-укра'інська незгода», довга стаття. 330. Лодзер Фольксцайтунґ з 24. 10. «Акція проти Українців», стаття. 331. Берлін ам Морген з 22, 24, 25. X. «Познаки пожеж у Сх. Галичині», низка статей про відносини в Галичині від спеціального кореспондента, висланого до Галичини. 332. Дойтше Рундшау з 26. 10. про арештован-ннх у Поростю. 333. Черновіцер Морґенблят з 23. 10. «Мерпіі.ці і події в ІІольші»; про протестні збори і демонстрацію та про арешт американського журналіста в Польщі.

/

334. Райн упд*Рур-Цантунґ з 23. 10. «Тверда рука Польщі на Україні», велика стаття.

335. Рес,альте Цайтунґ з 29. 10. про арешти священиків. 336. Алленштайнер Цайтунґ з 30. Ю. сНімоцька відбороппість», стаття, де звертаєтісн увагу Німців на союзників українців, ззт. Берлінер Льокаль-Анцаиґср з зо. ю. «Подо|ккк по Бесарабії», стаття. 338. Доіітше Альґ. Цайтунґ з 31. Ю. вістка про арешт президії Ундо. 339. Каттовітцер Цаіітунґ з зі. 10. «Повнії удар проти Українців». 340. Фрае Прессе з 31. 10. вісти про арешт Леви ці,кою. 341. Алленштийнер Цаіітунґ з 31. 10. вісти про арешт Левнцького. 342. Ді Остмарк з листопада «Поліські страховища на Україні» і «Німці на Волині», дві статті. 343. Лодзер Фольксцайтунґ з 1. 11. вістки про вибори і арештування. 344. Берлінер Бирзенцайтунґ з 1. 11. «Пекло на землі» або «Кров і сліюзи на Україні», велика стаття. 345. Филькішср Беобахтер з 1. 11. вістка про конфіскату пастирського листа. 346. Доіітше Фронт — Гамбург з 1. 11. «Повстання па Україні», стаття. 347. Дер Штудент — Берлін з і. п. «Пацифікація Сх. Галичини», стаття. 34S. Лодзер Фольксцайтунґ з і. 11. вісти про арепітуваняя. 349. Германія — Берлін, з 2. 11. вісти про вибори та Укр. Військ. Організацію. 350. Каттовіцер Цайтунґ з 3. 11. вісти про масові арешти на Україні. 351. Ревальше Цайтунґ з 3. 11. «Маршал перед виборами», велика стаття. 352. Черн. Морґенблят з 3. 11. про арешт президії Унда. 353. Фрае Прессе з

4. 11. про нацификацію Сх. Галичини. 354. Тслеґр. Аґенція Іппрскор з 4. її. матриці з обра.чків ногіюму в Галичині, якг розсилаютіся до преси' цілого світу. 355. Тіркіше Поет з 4. її. «Народній гнет зєднує Українців», стаття. 356. Черн. Альґ. Цайтунґ 3 4. її. вісти про арештування. 357. Праґер Прессе з 4. 11. «Огірчена виборча боротьба в Польщі», стаття. 358. Лодзер Фольксцайтунґ з 4. 11. вісти про арештування. 359. Мемелер Дампфбоот 3 5. 11. вісти про терпіння Українців. 360. Фрае Прессе з 5. 11. вісти

і ароімтувашія. 361. Ді Роте Фане з 5. 11. звіт з комуністичного зїзду в Польщі :иі2. Дойтше Рундшау з 5. 11. вістки про арештування. 363. Лодзер Фольксцайтунґ з

5. 11. вістка про зачинення укр. ґімназії. 364. Берлінер Таґеблят з 5. її. «Що е в Польщі?, про відчит Дубровича в Берліні про найновіщі події в Польщі. 365. Дойтии Цайтунґ — Берлін з 5. 11. «Польські звірства на Україні», стаття. 366. Берлінер Таґеблят з5. U. «Позірні вибори в Польщі», стаття. 367. Пестер Лльойд з 5. 11. «Автономія Підкарпаття», стаття. 368. Тиґліхе Рундшау — Берлін з 6. 11. «Кнебльовання поліської опозиції». 369. Остекспрес з 6. И. вістка про протест української! кольоні Р Берліні проти польських звірств. 370. Каттовітцер Цайтунґ з 6. 11. про польські звірства. 371. Фрае Прессе з 6. 11. вісти про арештування. 372. Берлінер Таґеблят з 6. 11. вістка про протест українців у Берліні. 373. Дойтше Рундшау з 6. 11. вісти про арештування. 374. Чернов. Альґ. Цайтунґ з 7. 11. вісти про інтервенцію в укр. справі Ліґи оборони прав людини. 375. Остлянд з- 7. 11. велика стаття про польську політику. 376. Дойтше Альґ. Цайтунґ з 7. 11. про польські вибори. 377. Роте Фане з 7. 11. стаття про господарські успіхи України. 378. Мемелер Дампфбоот з 7. 11. вістка про автономію Закарпаття. 379. Штальгельмкорреспонденц з 7. 11. про польські варварства. 380. Алленштайнер Цайтунґ з G. 11. про протест Наук. Тов. ім. Шевченка. 381. Тіркіше Пост з

6. 11. вісти про польську протиукраїнську акцію та про заборону Унда. 382. Католіше Корреспонденц з 8. 11. «Похід польського знищення проти України», велика стаття. 383. Фрае Прессе 3 9. 11. вісти про вибори. 384. Дойтше Рундшау з 9. 11. вісти про організацію і відборону Білорусів. 385. Дойтше Рундшау з 9. 11. вісти про вибори. 386. Дойтше Рундшау з 11. 11. зіставлення арештовань. 387. Дойтше Таґесцайтунґ з 11. 11. вісти про арештування. 388. Алленштайнер Цайтунґ з 11. 11. вістка про протест укр. берлінської кольонії проти польських варварств. 389. Ное Цайтунґ — Мінхен з 11. 11. Фотографія знищеного Сільського Гооподаря у Львові. 390. Зіддойтше Арбай-тер-Цайтунґ — ПІтутґарг з 11. 11. містить фотографію знищеного Сільського Господаря у Львові. 391. Дойтше Рундшау з 11. 11. подає вістку про український протест до папи римського проти польських знущань. 392. Дер Рінґ з 11. 11. містить замітку під заголовком «Польща як правна держава». 393. Каттовітцер Цайтунґ з 11. 11. подає запит в українській справі в англійському парляменті. 394. Германія — Берлін з 11. 11. «Польська судова комедія», стаття. 395. Алленштайнер Цайтунґ з 11. 11. звідомлення з українського протесту в Берліні. 396. Дойтше Рундшау з 12. 11. вістка про засуди послів. 397. Фрае Прессе з 12. її. вістка про польські виступи у Львові. 398. Фолькскон-серватіве Гохшульбріфе — Гамбург з 12. її. «Українська проблема», велика стаття. 399. Праґер Прессе з 13. 11. про нові арештування і вибори. 400. Базлер Форвертс з 13. її. «Польський похід на знищення України», велика стаття. Фотографія знищеного Дентросоюза. 401. Фрае Црессе з і:і. 11, вістки про засуд послів. 402. Л.і.існиїтаміер Цай-тунґ з із. її. «Український протест», стаття. 403. Черп. Аяьґ. Цайтунг з 14. п. «Спокій у Сх. Галичині». 404. Диіітшс Рупдіииу з 14. и. стаття н иідновідь на польську статтю :і[н)тн Німці)!. 405. ІЗсрлінер Льокальанцайіер з 15. 11, стаття про вибори з терором Польщі. 40G. Исрліпср ..'Іьокильанцаііґер з 15. 11. «Народ без сили», стаття. 407. Дойтше І'ундшау з 15. 11. ністки про арешт послів. 408. Дойтше Гасссцийтуні з 15. п. подає вістку та змісту статті Р. Мартеля в ,/Іієтувос Айдас про польський терор. 4<ж Фирвертс — Райхенберґ з 10. 11. вістки про арештований. 410. Берлінер Иихтаусюбс з 17. 11. ліспі про внслід виборів. 411. Дер Моптаґ з 17. її. подає зіставлення впсліду виборів у Польщі. 312. Дер Тііґ з 17. 11. подає довші вістки про віїслід виборів. 413. Дер Tar з 18. її. подає вісти і:ро внслід виборів та про обставини, при яких відбуватися вибори.

\и іштагн з німецької преси.

Треба зазначити, що ріл.ні німецькі часописі вислали до Галичини чи взагалі до Польщі сноціядьпнх кореспондентів, що якимсь способом ухитрились поза цензурою їв давати редакціям звідомлення про стан справи в нашій вітчині.

Маііже вся преса з і. ю. зо подала вістку про смерть Головінського, одні часописі з ріжними коментарамн. другі лише сухий факт. «Deutsche Taycszeitunu» з 2. 10. зо пише, іцп Головінського застрілили поляки навмисно, спираючись на відомостях і-, Познані від своїх кореспондентів. «Berlin, am Morycu» з 2. 10. ЗО пише, що пояснення вбивства Голові мої.і,щ о зроблено поляками за старим звичаєм, як це було в Росії. Коли чоловік їм був невигідний. то його заарештовували і вбивали, а відтак казали, що він втікав, і його мусіли вбити.

— . Itr r Ihn у Tai/blat/» з 3. ю. пише в статті «Східня Галичина в огні» таке: «Зі Східньоі Галичини приходять трівожні вісти. Здається, що події помалу переходять v. затяжну громадську війну. Раз-у-раз доносять про нові пожежі».... Дальше пишуть про військових польських кольопістів. що. мовляв, при їх помочі, хоче Польща надати Україні польського характеру, про безсилля польської поліції супроти українського руху (і т. д.

-Der Jiinndciilsclic» з ft. lo. зо tui nic у статті: «Мала війна в Східній Галичині» або «Польща нищить українців», таке: «Ті>еба ствердити, що ці махінації, без узгляднити евого часу п рокля мова ного права самовизначення, були зроблені без відома українців. По десятьох літах приходиться ствердити, що Польща не зробила нічого в напрямі виповнення взятих на себе інтернаціональних зобовязань щодо українців. Не переведено в -життя ні автономії, ні не заложено українського університету, сотнями зачиняють українські ніколи, а національним стрем.іінням українців іюблять перешкоди в кожній нариві. Рівночасно з акцією денаціоналізації українців зачато військову кольоні іііцію і тим способом одібрано сотні тисяч гектарів української землі українському селянинові». Далі (іде відома справа з затраченням українських скарг у Союзі Па ролі її і п|ю карні експедиції та про їх чини серед українського населення. ...«Кого це вдпвує. що такі методи викликують лише ненависть? Сьогоднішні польські проводирі, що мають за собою революційну діяльність, повинні собі здавати справу з того, що масу населення в" 7 міліоиів. як це є з українцями в Польщі, не дасться відразу зденаціоналізувати, та шо в тому народі, крім історичної традиції та останньої визвольної боротьби, є свідомість того, чого в нинішні часи має право жадати нація».

— «Frankfurter Zсіїннц* з г>. ю. зо в статті «Г|юмадська війна в Польщі» або «Боротьба Українців проти поліського насильства» пише: «Ніхто з нас не захищає війни. Алеж одповідальному журналістові не можна закривати вісток для гарних очей. Щож це навіть поможе не оголошувати вісток? Чи від того діла не будуть діятись, про які говорять ці донесення? Ось тепер иредкладає нам телеграфіст рано — а це. вже ді-«ті>ся від досить довгого часу — донесення такого змісту: в пресовому інтервго заявляє польський міністер освіти, що в численних українських школах позаводилися протидержавні агітації. Його міністерство прикаже замкнути кожну школу, де проповідується боротьбу проти польської держави або проти польського населення... або таке: на вістку про наближення поліції населення в околицях Львова повтікало в ліси. Ні вістки публікуємо знаючи, що симпатії, які має Польща в світі, тим не збільшаться: навпаки, ці вістки моглиб викликати ненависть і обурення, колнб вони були видумані. На жать, вони правдиві. В Галичині знова вибухла війна між поляками і тамошнім споконвічним населенням українським». Далі подано там коротко нашу історію новіших часів, про закони, які мала Польща видати для українців, і про те. що самі поляки признають, що в Галичині є українська більшість, про українське шкільництво, про просвітну роботу, про економічний стан, про утиски, що їх українці терпіли від віків, і не могли розвинутись, і про урожайність та багаїггоа нашої землі, над якими через де захотіла запанувати Польща. «Були в нас свою часу моменти, коли українським питанням інтересувалися. В польських книжках ще й нині говориться про те, що Берлін є осідком українського незалежнинького руху. В дійсности річ мається трошки инакше, ніж де собі уявляхіть у своїх головах польські шовіністи, і коли мя розглядаємо українське питання, то причиною ці>ого є події у Східній Галичині, а Не якісь симпатії чи антипатії проти Польщі».

— «Neue Preusische Kreuzztg.» з б. 10. у статті п. з. «Польський похід на Східню Галичину», подає між иншим таке: «Саботажову акцію в XX ст. не можна поборювати експедиційними кольонами, лише судовими процесами та притягненням українства до відповідальности за долю держави»...

— «Berliner Börsenzcitung» з 7. 10. ЗО в дописі сьото кореспондента зі Львова п. з. «Повстання на Україні» пише: «Частина народу в 6 міліонів веде розпачливу боротьбу проти денаціоналізації з боку поіяків, боротьбу, що останніми місяцями через нездібність Союза Народів привела до відвертого повстання». Далі подано нашу нову історію і згадано засоби польської боротьби проти нас у 1918. році. «...Рука в руку з систематичною пропаґандою брехні в чужині, яка представляла український національно-визвольний рух перед західніми деря:авами як большевизм та селянські революції, старається польська дипльоматія перетранспортувати до дому зорганізовані і добре озброєні леґіони генерала Галера для боротьби проти Українців». Далі пишеться про польонізаційну політику на наших землях, про шкільництво, університет, просвіту, інвалідів, економічний стан, про українські скарги до Союза Народів, які там впрост викрадали. «...B дійсности творяться, як це показують події у Східній Галичині, огнища небезпеки, наслідки яких можуть вийти далеко поза границі поодиноких держав». «Ошуканий у своїх правах народ хопився за самооборону. Вона мала зпочатку демонстративний характер, щоби звернути увагу світу на невирішене питання українське. Протягом цілої ночі було головне місто Львів відтяте від світа, а на провінції були такі самі акти. Міри польського уряду не звернені лише проти тайиої військової організації, що ці акти виконало, вони звернені проти непричетних українських культурних та господарських організацій по містах, як рівнож проти українських селян на провінції». Далі подані факти про арешти, карні експедиції, убивства, Тс|юр проти сільського населення, про стан облоги, маневри, атентати на українські установи й т. д. Кінчиться стаття так: «Так у дійсности внтлядає атмосфера охорони чужих націй, яку так завзято боронив у Женеві пан Залєські, вважаючи її вистарчальною при вживанні тих заходів. Недавно був той час, що польський народ сам боровся ще за свою незалежність. Він чисельно заслабий, щоб зміг просто проковтнути такс тіло, як українці. Навіть найсильніщі насильства нічого на ділі не змінять. Що-раз більше напруження приведе до того, що публична опінія овіта приглянеться блигце до положення на близькому Сході, що його створено однобічними повоєнними договорами, а це тому, що можливі, наслідки такого положення діткнуть не лише польську державу, а й инших».

— «Vorvärts» з 8. 10. у статті «Винищування Нації в нашого сісуда», подаючи факти звірського катування українського населення, прізвища поодиноких людей і сіл, виконування завдань експедиціями, пише: «Це деякі коротенькі вривки з епопеї потопу, що тепер затопив Східню Галичину. Це все діється тоді, коли міністер Залескі в Женеві говорить про права людини та про гуманне трактування національних меншин. Все це діється під доглядом Союза Народів. Тим способом поширює Польща, що мав відвагу звати себе «Місією народів», свою культуру серед повіреної її відповідальности частини українського народу!». •

— «Tägliche Rundschau8. 10. в ст. п. з. «Східня Галичина» пише: «Але як погодити стремління Франції та Польщі зі стремліннямн народів до самостійности:... на підставі якого то права спочиває нинішня європейська система, і що його Франція ніколи не заперечила?»... «Доля української меншини в польській Східній Галичині повинна прийти до свідомости цілої Европи, що питання національних меншин не будуть так довто розвязані, доки побачивши за французькою допомогою світло денне, нові держави не закинуть свої ідеї... геґемонії в цілій Бвропі, що противляться цілям європейського громадянства».

— «Germania» з 11. Ю. ЗО в статті «Страстні дні одної меншини« або «Ограпгні факти з польської війни проти України» пише: «Понад два місяці тревае вже акція, що її поляки повели проти У кранці в і яка дістала цинічну урядову назву «пацифікація». Ограпгні довгі тижні мусить терпіти безборонна меншина під бичем державою зорганізованих і урядово затверджених карних експедицій, розбещеного вояцтва і безоглядної поліції. Чужина про це нічого не знає і не сміє знати, про це вже подбав польський уряд». «Чужина не сміє нічого знали про це, що польська-пиха використовує нагоду і постановила винищити ввесь меншиновий народ... так.було давніше,...

коли Захід нічого не знав про боротіюу українців, а знав лише про-війну польсько-большевицьку». «Що знає Захід про цс, що в Польщі на Сході діються жахливі і неймовірно траґічні річі, які діялись може лише за найгірших воєнних часах. Польща-велика, а Союз Народів далеко,Ча^с.дхмають у Польщі за старшим, московським звичаєм. А колнб навіть щось і дісталось за границю, то відповіді на те не треба довго шукати, бо вона івже готова, а це, що вони борються з большевизмом»..

— «StahlhelmKorrespondenz», 7. il. в ст. п. з. «Ось і Польща» пише: «У Сх. Галичині та на Волині українців винищують большеврцькими методами». Польща панує силомість над 10 мі Ліона ми українців та німців тим способом, що його .можна норив-нати лише хиба з московським. Тоді, коли ввесь культурний світ стоїть одним фронтом проти большевнзму червоної Москви, жадний голос не підніметіля проти жорстоких метод варшавського нольонізму. Тробаб припустити, що в відповідальних чинників Антанти заговорить сумління, бо якраз вони були тими, що видали на поталу Лях&м 7 міліонін українців. Але ані думки про це! Слово зломане-анальоґія до ївступного зла-манпя перемнря. ІЦож це тепер обходить Антанту, що там діється з українцями? Що це обходить наїіів в Льондону, Парижу і Вопіінґтону. що діється в Польщі з міліонами німців? Вони знаходять все в порядку і — балакають собі спокійно про мир між народами, про волю та про демократію!».

IV. ФРАНЦІЙ.

а) Протести українських організацій.

— Заходами Відділу ОІ1У, «Студепськщ Громади» та «Української Громади» ула штовапо в Парижі віче, де промовляли ген. Канустянський та Др. Студипський. Вине* сено нротестну резолюцію, яку вислано до Ліґи Націй, та переведено збірку на політичних вязнів. Вислано привіт проф. Мартелеві за його прихильне становище до українців у йото книзі.

— Відділ ОУН в Омекурі вислав телеграфічний протест до Ліги Націй.

— Заходами Відділу ОУН в Омекурі відбулося 17. X. 1930. віче української юо-льонії, від імені якого вислано протестного листа до Ліґи Нації наступного змісту:

«Загальні збори української кольонії в Омекурі з дня 17. Жовтня 1930. р.'в кіль-костп 77 чоловік, ознайомилися з останніми подіями на теренах ЗУЗ та ухвалили наступну постанову-протест:

1. Польський уряд під закидом українському населенню протидержавної зради наводнив терени ЗУЗ карними експедиціями з війська й поліції для тероризування мирного, безборонного українського населення. Ці карні загони ведуть екзекуцію в най-жорстокіщий спосіб, катують нарід, який спасаючись від знущань примушений втікати для перехованця до лісів і болот, нищать весь народний скарб, накладають контрибуції на населення у формі харчового та фуражного податку для харчування військ.

2. Заарештоване все свідоме українське громадянство, як то свідомі селяне, кооператори, вчителі, духовні особи, судді, адвокати, професори та навіть представники народу —_посли ларляменту. Забито кооперативного діяча Головінського і учня 7 кл. гімназії Михайла Боднара. Замкнено редакції українських часописів «Просвіти», народні та середні школи із конфіскованням майна, а також викинено зі всіх шкіл українських дітей. Розігнано та зиищеню українські спортові товариства як «Луг», «Пласт» і т. д. Взірвано вибуховими матеріялами школу ім. Льва у Львові та кооперативу, -спалено читальню «Просвіти» і кооперативу у Воютичах та Мікуличині, висаджено в повітря читальню в Минаєві та Данилівцях. Знищено дитячий притулок, школу і кооперативу в Замарслгнові, зірвано будинок кооперативи «Центросоюзу» у Львові і багато инших закладів. Крім того спалено багато приватних господарств українського населення. Замкнено Гімназії в Рогатині , Тернополі, Дрогобичі і Чорткові,

3. Посилаємося на Вільсонівський пакт, в якому зазначено самоопреділення націй включно до відокремлення і на Верзальський договір, який забезпечує свободу розвитку кожної нації, а також на Паризьку Конференцію від 15 грудня 1923 року, по якій віддано Сх. Галичину Польщі зі збереженням розвитку всіх національних, культурних і ду. хових надбань місцевого населення. Між тим Польща від початку не лише не виконув ■своїх зобовязань, але весь час провадить політику нищення всіх проявів національного життя на ЗУЗ.

Звертаємось до Л..Н. як міжиародньої організації, яка стоїть на становищу миру та охорони меншостей з протестом проти вандалістичного гноблення українського на-оелення в Сх. Галичині та просимо взяти його під захист свого високого авторитету.

Українська кольонія в Омекурі хоче вірити що зойки катованих українських громадян з боку польської влади, нарешті знайдуть собі відгомін в Лізі Націй, яка вживе відповідних заходів в справі оборони українців на ЗУЗ.

В імени протестаційного віча: Інж. Заварицький, голова; Підгородецький, секретар».

Слід зазначити, що цей лист-меморіял Ліґа Націй прнняла як такий, що відповідає всім її островам реґуляміну Л. H., а рівнож на цей лист-меморіял прийшла перша відповідь поляків у січні б. р.

— Відділ ОНУ. у Кнютанжі вислав 19. X. телєґраму до Ліґи Націй. Крім того, вислано меморіял, підписаний 44 особами.

— Заходами відділу ОУН у Крезо відбулося віче, яке вислало протесту телеграму до Ліги Націй.

«Українська Громада» в Парижі вислала 20. XI. б. р. протест до Ліги Націй.

— Др. Панейко, в Парижі, вислав 26. X. б. р. телеграми до Ліґи Націй, Міжна-роднього Червоного Хреста, Мек-Донелда, Ватсона, анґл. публіциста Стіда, до редакцій «Times», «Daily Herald» і «Observer», В. Мартіна та Др. Fanquel-a.

— «Спілка був. військових Української Армії» в Омекурі вислала в половині жовтня протест до Ліґи Націй.

— З ініціятиви Відділу ОУН в Еш (Люксембург) скликано віче української ко-льонії, яке вислало телеграми до Союза Народів.

— 2. XI. Українська Громада в Корбею (деп. Сен-е Уа-з, у Франції) вислала протест до Ліґи Націй.

— 11. XI. такий самий протест винесли ширші сходини української кольонії в Корбею.

б) Акція чужинців та інтервенції.

— Центральний Комітет Ліґи прав людини та громадянина в Парижі зо. X. обговорював справу польського терору та постановив вислати з Франції, Німеччини та ЧСР свої комісії до Сх. Галичини для розсліду подій.

— Французький посол у Варшаві зробив кілька демаршів перед польськими урядовими колами у справі «пацифікації» Східньої Галичини;"демарші зробили гнетюче вражіння на ляхів, які не думали, що французький уряд так пильно слідкує та так добре поінформований про східньо-галицьку справу.

— В половині жовтня інтервеніював французький амбасадор Лє Рож у Варшаві у справі подій у Сх. Галичині. Той самий амбасадор приїхав потім до Парижа здати особисто звіт про українсько-польські відносини.

— Проф. Сорбони Р. Мартель виголосив у Франції низку відчитів про польсько-українські відносини, при чому дуже неґатпвно ставивсь до поляків.

в) Французька преса.

— «Ле куріер Де петорльї>, орґан французьких нафтовиків, які, як відомо, контролюють галицьку нафту, в числі з 14. вересня обговорює широко становище в Польщі й пише: «Треба нам пильно приглядатися, що саме робиться в Галичині, щоб там не повстало нове Мехіко. Ми надто зацікавлені в спокою того краю».

— «Авенір» (орґан великих капиталісгів) з 18. жовтня .приносить статтю про Польщу, де пише м. ин. таке: «Булоб розумно, якби наші друзі поляки полагодили становище українців, бо останні через свою терористігчну організацію роблять велику шкоду при наладнюванні внутрішнього порядку».

— «Ля Круа», орґан паризького архиєпископа пише в числі з 5. листопаду під заголовком «Заколоти в Сх. Галичині»: «Революційні заколоти у Сх. Галичині набі-рають нечуваних розмірів. Озброєні напади збільшуються, змови що-раз одважиіщі готуються в самостійницьких організаціях. Терор збільшується з кожним днем, хоч польський уряд і зісилює репресії й арештує українських послів». «Через надмірну прихильність до нашого союзника наша велика преса не каже ні слова про ці події, які, одначе, не можуть залишити нас байдужними». «Багато поляків уперто думає, що ці заколоти є штучними, підтримуваними жменькою плачених агітаторів. Однак, справжня причина лежить де інде. На терені Сх. Галичини поляки становлять більшість по містах а українці по селах. По світовій війні цей край мав повну незалежність протягом кількох місяців, потім армія ґец. Галера його завоювала, а мирові договори включили цей край до Польщі. Але українські патріоти "ніколи не визнали своєї поразки і зпочатку почали пасивний спротив... потім спротив зробився активним». «Далеко від того, щоб заколоти покінчилися. Численнні симптоми вказують якраз, що ми напередодні погіршення становища. Якщо Польща має право карати атентатчиків, то вона має 'також обовязок виявити більше мудростл й толєранції супроти українців»

— «Uporpe Сівік», великий тижневик, приніс з 26. X. статтю під заголовком — «Що діється в Сх. Галичині». У ній читаємо: «В частині України, що має назву Сх. Галичини, відбуваються нечувані сцени дикунства й жорстокости, а між тим ніодан із європейських урядів неворушиться». Згадавши про причину саботажів, автор статті пише: «що уряд Пілсудского поставив себе поза законами людства, коли вія робить відповідальним за декілька оаботажів населення цілого краю без ріжниці віку та пола». Далі йдуть цитати з денника «Манчестер Ґардієн» про події у Сх. Галичині. Цю статтю передруковали «КотіДієп» і «Депеш де Ту луз».

— Часопис «Репюблік» з 2". листопаду пише про вибори в Польщі і про останні події таке: «Ми добре знаємо, що це таке «пацифікація», тобто, знищення українських ґімназій, бібліотек, читалень, кооператив і т. д. А що казати про галицьку проблему? Уряд Пілсудского веде до розпачу українців».

— «Вольонте» з 23. листопаду принесла передовнцю під заголовком «Польща і Ми», в якій по кільких заввагах про книжку проф. Сорбони Рене Мартеля пише про події в Сх. Галичині Віктор Ваш, проф. Оорбони й голова французької ліґи прав людини таке: «Найбільш гидке відбувається тепер у Галичині. Я маю перед своїми очима протоколи складені мешканцями Сх. Галичини, «пацифікованої» методами Пілсудского. Знищені села, змасакровані мешканці, яких бито до смерти, при чому дуже часто примушувано селян бити себе взаїмно, жінки й учні, «оброблені» рушницями й нагайками. Назви сіл і жервв указані в непохитних документах, що їх мені переслано. Це воскресіння чорної сотні, це новий розквіт погромів, цим разом скермований не проти жидів, а проти українців».

— Ля Kpy а», 5 листоп. 1930 р. ч. 14621, містить передову статію зприводу заворушень в Східньої Галичині, в якій є: «Краєвий сойм не існує, чисельні школи — гордість України — скасовано, або зпольщено. Український університет замкнено. Та найбільшим лихом є аґрарна політика, яка систематично провадиться десять років. У Га-. личині мають польські маґнатп великі посілости, аґрарна реформа переведена в користь польських кольоністів. Заселення українських земель викликає велике незадоволення серед українських селян. Не можемо оминути і той факт, що поляки римо-ка-толики ставляться з погордою до українців — уніятів чи православних».

— Ля Репюблік», 20 лист. 1930. p., ч. 529, містить статтю Жака Ке іера під назвою «Загроза Миру». Наводимо уступ: «Пацифікувати сильною рукою... Ми знаємо, що це має значити. Воно вже довело до замкнення українських шкіл, дозволених за Австрії, .ушкодження бібліотеки Наукового Товариства ім. Шевченка, нищення українських кооператив».

— «Кає де Дроі де Ль'ом», зо лист. 1930 р. ч. 40, подає відповідь президента ЦК Ліґи Прав людини на промови д-ра Панейка і д-ра Борщака, виголошених на засідання ЦК Ліґи: ««Ліґа зробить все для обізнання французького суспільства про це. Міжна-родня Ліґа застановиться над можливістю вислання до Галичини окремої місії, зложеної з відпоручників Ліґи Французької, Німецької і Чеської, яка оголосить свої спостереження і зробить все можливе щоб трагічне положення в Галичині було відоме».

— «Ле Мог.д Сяяв», ч. З, вересень 1930 p., містить статтю з описом польсько-українських відносні, під Польщею. Між ігншим пишуть: «З острахом запитуємо, що станеться на випадок мобілізації польської армії, коли 200 тис. українців дістануть дю своїх рук зброю».

— «Le Travail», Geneve, 12. XI., ст. п. з. * Après. les massacres en Ukraine. — Un •document intéressant».

— «Journal de Genève», 23. X. «Sur les routes de Pologne».

— «Juornal de Genève», 12. IX. «Ceux qui n'ont pas le droit de parlez à l'Assamblee».

— «L'Humanité», Paris, 4. XI. «Le monde en armes. La Pologne, camp retranché ou Paris et londres commandent»

— «Lo Volonté», 23. XI. «Comment on a voté en Pologne».

— «La République», 20. XI. «Menace pour la paix. Le fascisme polonais». Ст. Jacques Kayser-a.

— «Les Cahiers des Droits d'Homme», Paris, 10. І. зі., ст. Jean Locquin-a, «La dictature de Piłsudski».

— «Foreign Affairs», I. 31. «U. D. C. Activities».

— «Ле Монд Сляв», парижський місячник містить ціну низку статтей в українській оправі проф. Рене Мартеля і Ілька Борщака.

— «Journal de Genève», 24. I. 31. <;En Ukraine Polonaise. Une enquête de la Ligue internationale des femmes pour la paix et la liberte».

а) Українські організації.

— «Українська Національна Рада» в Брюселю, що обеднує всі українські організації в. Бельгії, вислала телеграми до Союзу Народів та до міністрів Гендерсона, Бріяна, Муооліні і Гіманса (бельгійський) такого змісту: «На Зах. Українських Землях шаліє польський терор, який витворює небезпеку для ладу і миру в цілій Европі. Інтервенція зовні є конечна». '

Подібні телеграми вислано також окремими громадами та особами.

— Заходами Секретаріяту ОУН у Бельгії скликано протесте віче в Льєжі 4. X. б. p., на яке прибули українці з Льєжу, Сорента та околиць. Ухвалено протестні резолюції, які вислано до Ліги Націй, Губернатора Льєжу, през. Льєжу, архиепископа льєжського, чотирьох місцевих часописів, ректора університету, союзу професійних бельгійських спілок, міністерства закорд. справ Бельгії, Франції, АнГлії та Італії.

— У Брюселю Українське Пресове Бюро, ведене Політичним Референтом ОУН, видавало бюлетені французькою мовою та подавало чужим редакціям і видатніщим особам політичного, наукового й артистичного світу відомосте про Україну. Згодом воно поширило свою діяльність і на Францію, Італію, Швайцарію і навіть Данціг. Звичайно, останні події знайшли в його комунікатах належне освітлення. До них час од часу долучалися осібні додатки на окремих аркушах, у яких подавано переклади листів самовидців, зізнання жертв і инші документи. Бюро поробило спепіяльні заходи по редакціях, щоб проторувати шлях для комунікатів.

б) Акція чужинців.

— У Брюселю відбулися 14—16 лютня 1931. р. Збори «Міжнародньої Ліги для (,'оюзу Націй», на яких окреме засідання було присвячене українській справі в Польщі. Дискусія на тому засіданні, під головуванням льорда Дікінсона, тревала кілька годин. Слово забірали п-і Баккер Фан Боссе, проф. Фан Обервек, польські делегати Огронскі та Лєвенгурц, й ин. Проф. Обервек поставив внесення на вибрання міяснародньої комісії для розгляду української справи. Принято резолюцію, в якій комісія звертається з покликом до поляків та українців, щоб вони дійшли по доброму до полагоди конфлікту, як рівнож пропонує утворити окремий комітет для точнішого обзнайомлення з української проблемою.

в) Бельгійська преса.

— «La Libre Belyique» (Лібр Бельжік), католицький часопис подав на початку жовтня допис свого кореспондента, який щойно вернув із Галичини. В тім дописі під заголовком «Гомін бурі в Польщі» говориться про український іридентизм, про можливість війни, революції, про саботажі й підпали, про стан трівоги і непевности. «Галичина, земля українська, прилучена до Польщі помимо її волі, не тратить ніодної нагоди, щоби не підносити свої вимоги... чоловіки, жінки, діти, всі там надхнені змаганням 'до самостійносте».

— Цей самий часопис у числі з 22. листопада подав докладний опис подій за комунікатом «Укр. Пресбюра» в Бельгії, а рівно такі примітки від себе: «чи Поляки, які так терпіли від чужинецьких урядів, мають також стати гнобителями? Заворушення, про які ми писали давніше, мали причиною надужиття урядових агентів і наслідком збільшення цих останніх». Автор статті оповідає про відділи кавалерії та жандармерії, які під покришкою пацифікації, систематично пустошать Галичину і чинять терор та розбій скрізь, де лише зявляються. На останку автор ставить запит: «чи ми в большевії, чи може в часах генерала фон-Бісінга (німецький Губернатор Бельгії під час окупації. Прим. наша). Ба ні, це діється в Польщі, і то в імя порядку!»

— «Le Реиріе» (Ле Пепль) користав із повідомлень «Укр. Пресбюра» при своїх кількоразових виступах щодо уряду Пілсудского, називаючи його психопатом.

Далі цей часопис видруковав «Заклик до цивілізованого світу», виданий Комітетом укр. організацій у Празі.

24. листопаду вмістив той таки часопис довгу статтю про «Погроми українців», заподіяні в Польщі, та про «режим насильства і безправства, що нічим не ріжниться від червоного терору, від якого саме Польща хвалиться врятувати цілу Бвропу». «Галицькі села^,-— пише газета — віддані на поталу солдатески та жандармерії», а далі передруковує дослівно повідомлення, подані «Укр. Преобюром».

Крім вище поданих виступів, були ще дрібніші по провінціяльних часописах, як «Балоні» в Лежі.

а) Акція українців.

— 27. X. 1930. вислалй українці в Римі, за підписом Е. Онацького, -гаку телеграму до Ватякану:

-«Українці, що живуть в Римі, без ріжниці віри, католики й православні, звертаються уклінно до Овятіщото Отця з гарячим проханням інтервенювати сеоєю Апостольською Владою для спинення нелюдських переслідувань українського греко-като-лицького населення Східньої Галичини. Не лише цивільне населення всіх кляс, але й багато священиків терплять нечувані муки. Досить пригадати о. Мандзія та о. Бло-зовського. Населення позбавляють не лише всіх прав, гарантованих трактами інтернаціональними, але й нейелементарніщих людських прав. К ультурні й економічні українські інституції — єдине багацтво українського населення та його єдиний захист у боротьбі проти пролєтаризування jł здичавіння селянської маси — руйнують найбру-тальніщим способом. Большевицька пропаганда з того користає, представляючи російський большевизм — цього найлютіщого ворога європейської цивілізації й христіян-ської віри — єдиним оборонцем українського пригніченого населення Східньої Галичини. Інтервенція Вашої Святости поклала б кінець польським жорстокостям і боль-шдвицьким брехням».

б) Офіційні інтервенції.

— Польський амбасадор у Римі інтеріиенював у справі виступів італійської преси г}роти польського терору у Східній Галичині.

— Як подає преса, Папа Пій XI. призначив слідство у справі краєвпх подій, при •чому апробував пастирський лист українських єпископів у справі польського терору. Та сама преса подає, що становище польського амбасадора при Ватикані Скшинского захитане у звязку з подіями в Галичині, та що він зажадав від уряду відкликання.

в) Італійська преса.

Перші вістки про події в Східній Галичині почали приходити до італійської преси з польських аґенцій, які говорили про українські саботажі, підпали та відповідну «реакцію» польського населення та польської влади. Вістки ці, дуже тенденційні та брехливі, були спростовані поволі вістками з инших джерел, що почали зявлятися в італійських часописах, особливо провінціяльних.

— «Popolo di Brescia» з 9. X. 1930. містить статтю п. з «Gravi torbidi nella Galizia Orientale».

— «11 Maltino di Napoli» та батато инших часописів писало про українську справу та про події в Галичині.

«II Lavoro Fascista» 9. X. містить велику статтю п. з. «Зразки польської політики у Східній Галичині». Автор, навівши довгий спис українських установ, які впали жертвою ніби-то — як твердять поляки — «українського тероризму», — вказує на цілковите безглуздая польської пропаганди, що українці, мовляв, віддалися... культу «само-нищення», і звертає особливу вату на ту війну, яку повели поляки протп українських кооперативів, як підстави економічної витревалости і відпорности національних українських інституцій. «Мусімо ствердити, що ми дуже добре памятаємо, як Польща отримала Східню Галичину, зобовязавшися перед цілим світом зорганізувати автономний устрій країни й одкрити український університет у Львові. Поволі, поволі забула вона не лише про університет, але тепер ось нищаться вже й останні ґімназії. Ось вам доля міжнародніх зобовязань!» Змалювавши «пацифікаційні» методи, автор закінчує: «На думку всіх політичних діячів, така поведінка польської поліції, замісць «па-цифікувати» країну, може мата лише один наслідок: може кинути маси українського населення, в пориві розпачу, в обійми російського большевизму. І така перспектива, з огляду на загальну ситуацію на Сході Европи, не є в суті речі бажана».

— Огаття ця завилася і в «II Popolo di Trieste», Trieste, 8. X., та в «Ога», Palermo. 11. X. 1930.

Ефект тих статтей був такий великий, що польська ам'басада інтервенювала в міністерстві зак. справ. Наслідком тої інтервенції цілковито зникли будьякі вістки про Галичину в італійських часописах, бо як — з одного боку — італійські часописи не ьважали більш можливим для себе містити статті, що компромітували би «дружній» польський уряд, так з другого боку, перестали цілковито звертати увагу на брехливу пропаганду польських агенцій. Тому, при оцінці польських виборів до сойму, ціла італійська преса — правда — вельми коротко, але яоно, визначила своє відношення до галицьких подій, зазначивши, що «в кожному разі, не зважаючи на перемогу урядових кандидатів на східніх землях, ми ие можемо повірити, що ніби українсько пасе лення так враз позбулося своїх анти польських і націоналістичних ночувань...»

— «й Сотгіеге», Roma, всеж умістив довшу статтю, де читаємо таке: «Що до урядової більш^сти, то вона змогла уконституватися лиш© завдяки типовим засобам найбільш занепадливого нарлямеитаризму — завдяки масовим арестам ватажків опозиції та заотрашенішо виборців. Епізод, що нро його оповідають, мовляв, цілі містечка з великою втіхою йшли на вибори з музикою, відкритими списками до голосування, хоча може і здається мальовничий, але є також занадто симптоматичний і лясовуе забагато річей... Переміг уряд зі своїм силовим апаратом, не маршал Пілсудскі зі своєю великою ттроґрамою морального відродясеїшя нації. Маємо иа увалі особливо підкреслити цей пункт, бо занадто часто останніми часами їв певних орґаіиїх закордонної преси чуємо нро «фашистівські методи Маршала». Зовсім певно, ані історія його партії, ані його методи урядування ие мають нічого спільного ні з історісю, ні зі стилем справжнього фашизму»...

Зі своєї здсржллвости щодо подій у <-х. Галичині вийшла щойно італійська преса тоді, коли українська кольонія в Римі подала іі|ит-сши(і меморіял Пані. Цю нагоду використано, щоб широко писати іцю полільну пацифікацію. Л писали про це такі часописи:

— «Gazzettu di Vcnezia», 12. XII. 1930., містить статтю ті. з. «Memorandum ucraino al Papa contra le persecuzioni polacche».

— «La Corrispondenza», Roma, II. XII., ст. п. з. «Gli TJcraini al Papa».

— «Giornale d'ltalia», Roma, 12. XII., «Un memoriale degli Ucraini, a! Pontefice».

— «.Vedetta Fascisła», Vicenza, 12. XII., стаття u. з. «Gli Ucraini al Papa. —■ Le spedizioni punitive militari polacche. Piombo e staffiie. Case, chicse e monumenti distrutti. Migliala di fcrite e arresti in massa.

— «Ога», Palermo, 13. XII., — «Un memoriale dcfjli Ucraini, al Pontefice».

— «Popolo di Trieste», Trieste, 12. XII., стаття н. з. «Note Vaticane. Gli Ucraini al Papa».

— «Corriera Adriatico», Ancona, 17. XII., «Gli Ucraini al Papa».

— *Corriere», Roma, 14. XII., «Un Appello degli Ukraini al Pontifice».

— «Secolo», Genova, 12. XII., стаття п. з. «Dalia Citta, del Vaticano. — Un «memorandum» delia colonia nkraina sul terrorismo poliziesco nella loro Patria».

— *Nuovo Giornale», Firence, 12. Xli., стаття n. 3. «Gli Ukraini al Papa».

— *Gazetta», Messina, 13. XII., «Dalla Citta del Vaticano».

— «di Bergamo», — 12. XII., «Gli Ukraini al Santo Padre».

— *Provincia di Dolzano», Dolzano, 12. XII., стаття п. 3. «11 terrorismo polacco in Ucraina».

— «Gazetta del Mezzogiorno», Bari, 12. XII., cr. n. 3. «Le violcnze polacche in Ucraina».

— «Coriere dslla Sera», Milano, з кінцем грудня оголошує статтю свого данціґ-ського кореспондента про національні меншини в Польщі. Той самий часопис з 9. II. дає відповідь полякам на їхню полєміку з першою статтею.

VII. ДЛЇТЦІҐ.

а) Акція українців.

— ЗО. IX. 1930. р. відбулося в Данціґу віче, яке винесло протестні резолюції, та у французькій, англійській та німецькій мовах розіслано їх до місцевого уряду, ріж-пих видатних організацій та до всіх чужоземних амбасад.

— 1. XI. відсвяткувало українське студснство листопадові роковини; на святі піднеоено клич створити окремій фонд дня відбудови краю та для помочі побитому населенню; рівночасно на ту ціль зложено 60 ґульд.

.— 16. XI. уладжено збірними заходами цілої української колкопії листопадове свято, яке попередила Служба Ітожа та панахида з окремою молитвою за тголяглих та померлих при «пацифікації»; промови на академії торкалися останніх подій у краю.

— 20. XI. корпорація «Зарево» уладила святочний конвент, присвячений намиті сота. Ю. Головшського; на конвент запрошено предеташціш усіх инших корпорацій.

— Українське студснство оснувало Українське Пресове Бюро», що приступило до видавання бюлетенів німецькою мовою л освітленням останніх подій у краю. Це. Бюро інформувало також про краєві події чужу пресу, доставляючи їй мате.ріяли, які надходили з краю, а також подавало інформації до української преси в Америці. Побіч того, воно кольпортувало всі видання у справі «пацифікації», шо л являлися тю иппгих осередках української еміграції.

б) Акція чужинців.

В Данціґу відбувся 13—15. жовтня 1930. р. Конгрес Міжнародньої Федерації Прихильників Союзу Народів, у якому взяли участь видатні представники 22-ох світових держав. Із ціцрго ряду комісій присвячувано волику увагу парадам комісії для справ націоналки чх меншин. В останньому дні конгресу відбула вона два свої найважніщі засідання ткі проводив англійський делеґат льорд Дікінзон. На пополудневому засіданні цієї комісії піднесла голяндська делегатка и-і Баккер ван Боссе справу останніх подій на українських земляк під Польщею та звернула увагу присутніх делегатів на незвичайно жорстокі репресії польського уряду, про що розписується останніми часами ціла європейська преса. По відповіді польського делегата проф. Дембінського, вирішено утворити спеціяльну підкомісію, яка має зібрати конкретні факти з пацифі-кованих наших земель і передати з цього звіт на найблищому конґресі Федерації, що намічений на весну, наступного року. Підчас дебати над справою протиукраїнських репресій польського уряду були присутні делегати 20 ріжних держав.

VIII. ЛИТВА.

а) Акція «Литовсько-українського Товариства».

— 21. X. 1930. р. влаштувало «Литовсько-українське Товариство» в Кавнас сходини, на які запрошено визначніщих литовських редакторів та журналістів. Збори відкрив голова Т-ва проф. Біржишка, який зясував присутнім теперішнє положення на українських землях під Польщею. Далі слідували реферати Чучмана (українською мовою), д-ра Пурицкіса, проф. Вайльоніса, та Давджвардаса (литовською мовою). Всі промовці підносили варварства ляхів у звязку з останніми подіями на Західній Україні. У дискусії, що потім розвинулася, інформовано про стремління українського народу. Присутні журналісти постановили познайомити ширше громадянство з галицькими подіями через пресу.

— 28. X. 1930. влаштовано для ширшого литовського громадянства доклад про останні події в Ох. Галичині. Промовляли; Давджвардас та Чучман.

— 31. X. 1936. відбулося в Кавнас українське листопадове свято. На початку відіграла орхестра литовських інвалідів литовський та український національні гимни. Потім промовляли проф. Біржишка (литовською мовою), Чучман (українською) і Давджвардас (литовською). Всі промовці казали про останні події на Західній Україні. Поміж рефератами були українські й литовські сольо-співи (п-і Сташкевічайтіс і п. Бручкус), українські та литовські деклямації, українські пісні, виконані лучковим терцетом, на фортепіяні й-хором «Союзу Литовських Стрільців».

— 1. XI. 1930. в 10 год. рано відслужено в костелі Витовта жалібну панихиду за поляглих та закатованих борців за волю України. Панихиду правив кан. Тумас, що у проповіді познайомив присутніх із тими жорстокостями, що їх зазнають українці під Польщею. Опер, артист п. МатуляйтітЬ та хор державної опери відспівали українські церковні пісні.

— 1. XI. 1930. в 12 тод. влол. о. Корчинський відправив панихиду у православній церкві; на панахиді було багато литовців та білорусів. 0. Корчинський познайомив присутніх зі станом у Сх. Галичині, вказуючи на жертви, які доводиться класти українській нації в боротьбі за свою незалежність. Церковний хор відспівав низку церковних пісень.

— «Литовсько-українське Товариство» в Кавнас вислало до Ліґи Націй протестну телеґраму, а до всіх державних і політичних установ і представництв чужих держав меморіяли та брошури у справі «пацифікації».

б) Радіо.

— 1. XI. 1930. передавано радіом цілу програму листопадового свята в Кавнас.

— Того самого дня в 9.30 год. веч. відбулися окремі відчити про «пацифікацію» та про значіння 1. листопада. Відчити виголошено англійською, французькою, німецькою, литовською, есперантською та польською мовами.

— 14. X., 14. XI. та 14. XII. 1930. передавано радіом протести проти польських звірств, інформовано про варварства ляхів та про стремління українського народу. Промовляли: проф. Біржишка, д-р Пурицкіс та П. Давджвардас литовською мовою, Бартович українською, Авіетенайтіс англійською, інж. Станкевічіус французькою, Амо-нес німецькою, Рандоманскас польською мовою.

— Що-дня подавано в литовськім політичнім огляді інформації про події на Західній Україні (литовською мовою).

n) J uTocn.h ii n pero.

Ko було литовської часописі, яка б не подавала докладних інформація пропо-дії у краю m не освітлювала яскраво бе.іиріїсство та насиліство польської,влади. Крім того, всі вовн містили довші папі ир» українську сирішу взагалі. Вистачить згадати, що офіціоз < Lii turns slidus», окрім щоденних вісток про краєві події, подавані тельгр. агенцією <К1Л'А~, вмістив передовіші про нашу справу в таких числах: 121 (.ПУЛ. їм, І'.мі, 1У\ -214, 223 (1004). 2:і."і. 211, 2-12. 2-і:., 24'J, 20Н. ійі^ і5S, -25^+r 2S4, 2S7 (1008).

Далі містили статті н|и> - іііїннфікіїцію та українську справу такі часописи: «Šviesu>-, ^ Trimitas», *Musu Rytojaus», «Sek maitintis■>,«Mušu Vilniaus», Karys», «Rytas», •Lietuvos Žinios» та ин.

U приводу вбивства coin. 1<>. І'олопінською майже всі часописі вмістили довші статті з описом вбивства, подаючи при тім перегляд дінльпосїи сотії. Гидовінського.

— Liiluros Aulas» із 7. X. і!і:ю. містить статтю французького проф. Сорбопи І'. Яирте.щ її. з. «('.хідня Галичина Іі Кг.|»нпі . в нкпй автор пише таке:

«Літання Східньої Галичини обговорювалось оце. недавно в Женеві на Конгресі національних меншин. Не дивлячись на всі труднощі при порушенні того питання на міжнародним форумі наслідком неясіюго мі ж народ цмин положення взагалі, як рівнож і наслідком того, що українці не мають своїх представників у менпінновій секції, українцям таки вдалося витягнути цю проблему на світло денне. Безмірна енерґія українських провідників і їх віра у країну будучи ну свого нщюда зробили на всіх великий вилив. Чи не найбільший вплив мали па англійців велика сміливість українців, мимо їх нещастя та неінжодженнн.

H тоііже самий час українські посли до сойму іі до сенату внесли енергічниЯ протест проти польської тиранії. Протест цей був сн п.ніПі і багато важив. Його підтверджено фактами. Кожне слово протесту мало сво»; певне значініпь і u них відч.і^ вається сильна воля народу, готового зірвати накладені па нього пута. Протест цей -į це заклик до всього цивілізованого «•віту в імені Східпьої Галичини і всіх українці! що нребувають у польській неволі. Українці пригадують обіцянки союзних держав і ц невииовнення.. Зара-зже по воскресеїіню Польщі вона стала тюрмою народів. Вона зио; щила адміністративну автономію Східпьої Галичини, позакривала українські шкот, зачала переслідувати і православних, і уніятів, і взагалі загнала у злидні краї, ЯІ| якими запанувала. ^^

По закінченні Конгресу національних .меншин положення у Східній Галичині вд більшо загострилося. Діяльність тайнпх терористичних організацій здушують карні esįš педиції. В 1930. році ми бачимо ті самі методи, що й за царизму. З Польщі приходи! відділи кавалерії й пищать українські села. Чоловіків бють, жінок і дівчат ґвалтують накладають воєнні контрибуції. Зі Східпьої Галичини ми одержуємо листи, що-в'ЇЖІ повністю описано ці гидкі, иечувапі факти. H одному селі, яке пограбував був 14. уланський польський полк, полковник після нічної оргії, приказав жінкам і дівчатам з тою села одягнути на себе святочний одяг і s піснями проважати полк із села. В иншому випадку рознесено українську кооперативу лише за те, що там не оздоблено портрет Пілсу декого.

Всі ті факти Франції не такі вже невідомі, якби цього собі бажали поляки. В Парижі поляки зачали офеаїзпву мовчанки. Французька преса повинна мовчати про всі ті жорстокості!, що відбувають у Східній Галичині. До редакцій рясно пливуть чеки. Зпочатку опубліковано кілька телєграм, у яких українських терористів поставлено нарівні з комуністами. Одначе, завдяки Женеві і насамперед німецькій пресі, правда таки вийшла на верх.

Ми радіємо, й то дуже радікмо, бо можемо тепер констатувати все більшу і більшу еволюцію французьких одвічальпнх політиків. Вони зачинають вже розуміти, що союз Франції з Польщею — це смертний гріх, який може Францію привести до згуби. Вони ще не знають, як вийти з того положення. Вони дуже хотілиб знайти якийсь вихід, але його ще не бачать. Але великим поступом у цій справі є той факт, що відповідальні політики признають вже свою похибку.

Переслідування у Східній Галичині мають ще й інші наслідки. Вони відкриють очі решткам ще й досі засліплених французів. Французька демократія не стерпить жорстокостей проти безборонного народу. Польща є союзницею Франції. На жаль, це так! Але хай Польща не забуває, що той союз дає французам право контролі, від якої вони ніколи не відмовляться. Французи не бачать у Польщі ріжних народів, панів і рабів; французи бачать тільки рівних перед законом, вільних громадян. Тих громадян треба поважати, з ними треба поводитися як із людьми. Якщо Польша того не розуміє, то французькі політики пригадають їй, як треба поводитися з людьми.

Процес зачався. Ми будемо його боронити».

а) Акція українців.

— У Відні основано для ведення протестлої акції окремий «Комітет Української Національної Пропаганди». Комітет виготовляй інформаційні статті для віденської преси, іюзмножуьаи та поширював знимки побитих людей, брошури нро «пацифікацію», ними иролаґандиіілу летучку, Орав участь у підготовці нротеегного віча — тощо.

— Листопадове свято в Відні було получено а протестиим вічем, иа якім винесено протест проти польського терору; протест розіслано до представників міжнародних гуманітарних установ, Ліги Націй, Червоного Хреста, ЛіГи прав людини та громадянина та до ріжлих редакцій.

— о. ХП. юзи. відбулося в Відні величезне протестне віче українською, німецького та литовського огудеіістиа в найбільшій салі віденського університету. Від професорської колегії промишляв проф. д-р Мух, від німецького студенства Еріх Шілнер, по цім делегат українського студенства, а на кілци D ля дас-Л в ґустайтіс од литовців. У винесеній резолюції сказано між илліим: «Протягом останніх тижнів подає преса всіх країв та політичних напрямків про такс гноблення національних меншостей в Польщі, якою історія меншин у цілому світі,'хоч і яка вона багата на приклади моральних і фізичних страждань, подібного собі не миє». «Польща виключає себе з ряду культурних ницій, доказуючи брак зрілости своїх провідників і всього народу взагалі. Ось до пицифікаційпої акції, переведеної поляками в українських областях із лечуваною жор-отокоспо, долу чуємся лигілка на німців у західліх смугах польської держави за згодою, а шо більше з допомогою польського уряду». «Німецьке студенство віденських вищих шкіл звертиігп-ся разом із українським та литовським студелством у Відні до німецького уряду з проханням вчинити належні кроки з ціллю здобути для українців і німців повної рикомпензити за заподіяні їм поляками кривди та забезпечити всі людські та політичні права в Польщі на будуче». Між присутніми розкинено лстучки зі зпимками побитих людей нри «пацифікації».

б) Офіційні інтервенції та акція чужинців.

— Польський посол в Австрії, К. Бадср. подав протест мін. закорд. справ Шобе-родіі проти демонстрації, яку влаштували українські, німецькі та польські студенти проти поліських звірств. ПІобср одповіїв БадСрові, що він не може втручатися в університетські справи, хоч обіцяв перевести слідство. Однак ректор університету, ібер-оберґер, на інтерпеляцію Шобсра заявив, що колиб віл був присутнім на нротссгному вічу, то вжіївби що гостріших слів ЦрОТИ Польщі, ніж це зробили студенти.

-- J!a Конференції «Соціалістичного Спиртового Інтернаціоналу», що відбулася в грудні в Відні, зачитано звідомлеппя українських пластових організацій про. польські репресії. Ті інформації Інтернаціонал видрукував 4 мовами та розіслав місцевим спортовим організацій.

X. ШВАЙЦАРІЯ.

а) Акція українців.

— 25. X. ШО. р. відбулися в Женеві Збори «Українського ІСлюбу», які винесли протестні резолюції проти польського терору. Протест вислано до Оекретаріяту Ліґи Націй та /(о всіх членів Комісії Національних Меншин. Окрім того, рішено звернутися до Міжлародпього Червоного Хреста з проханням дати негайну поміч раленим українцям, яким польські санітарні установи відмовляють будьякої опіки. Так само рішено звернутися до Міжнародньої .Унії опіки над дітьми, щоб вона дала поміч дітям, раненим од побоїв. Нарешті рішено звернутися до Жіночої Ліги Мира й Свободи, щоб вона своїм виступом в обороні українського населення звернула увагу міжнародніх державних чинників на останні події на наших землях.

— 17. І. 1031. відбувся в Женеві Зїод представників українських протестних комітетів проти полільного терору, що існують іі Чехословаччиші, Німеччині, Данціґу, Литві, Франції, Бельгії, Італії та Швайцарії. Рішено утворити по всіх європейських державах постійні комітети пропаганди й охорони прав українського народу, як рівнож намічено основні засади пропаганди нашої справи закордоном.

— У Женеві засновано в листопаді українське пресове бюро, яке видає французькою мовою місячний- бюлетень п. з. Bulletin d4nformations Ukrainiennes.

— У Мьозапі видано в січні книжку про «пацифікацію» п. з. La Plus Sombre Pologne. Le Rcmpart de la Barbarie contrę I'Europe.

б) Акція чужинців.

— 19. 1. 1931. p. «Жіноча Інтернаціональна Ліга Миру й Свободи» влаштувала в Женеві прилюдну конференцію у справі галицьких подій. Виклад про ті події мала місс Шіпшінкс, яка підчас «пацифікації» відвідала Ох. Галичину з доручення Ліґи. Олово забірали: польський журналіст Смоґоржевскі, проф. Русова, імж. Андрієвський, секретар Конгресу національних меншин А меті де, пос. Рудницька та Е. Онацький.

— 11. Інтернаціоналя в Ціріху 21. 11. 1931. приняв резолюцію з осудом крівавих актів терору польського уряду.

— Німецький міністер закордонних справ Курціус у своїй промові під час асамблеї Ліґи Націй у січні б. р. звернув також увагу на українську справу у Сх. Галичині, говорячи: «Коли правдою є те, що подають про і справді варте уваги поступоваиня польського уряду супроти українського населення, то й цієї справою мусить занятися Рада Союзу Народів».

— Із всіх петицій, які подали українці до Ліґи Націй, були формально приняті підчас січневої сесії Ліґи Націй 6: 1) української кольонії в Омекур (Франція), 2) «На-родньої Української Ради» у Празі, з—5) петиції д-ра Панеяка в Парилсі, і 6) петицію англійських послів.. Крім них, поступили ще такі петиції, які правдоподібно, будуть приняті: 1) українських послів і сенаторів, 2) пос. Рудиицької про «пацифікацію» та 3) тої самої посолки у справі українських послів, увязнених у Бересті. Щодо численних инших петицій, то їх формально не нринято тому, що а) або подавали вони ті сами факти, що і вже приняті петиції, б) або було в них домагання відлучення українських земель од Польщі, або в) були писані невідповідним тоном.

— Рада Ліґи Націй розглядала українську справу під січневої сесії на таємному засіданні, при чому для розгляду петицііі та зреферовапня справи на наступному засіданні Ради Ліґи Націй у травні б. р. призначено т. зв. Комітет трьох із представників: Англії (мін. закорд. справ Гендерсон), Італії (Иільоті) і Норвегії (Мовінкель). Особистий склад комітету може мінятися тому, що він складений на принципі представ-ниццва держав, які можуть висилати ріжних осіб. Цей Комітет має зійтися у.Льондоні та підготовити реферат у справі українських петицій на травневе засідання Ліґи Націй. Рада рішить тоді про дальший хід справи.

XI. РІЖНЕ.

а) Акція українців.

— «Провід Українських Націоналістів» вислав до 27 міністерств закордонних справ: а) ноту про положення українців під Польщею, ;'ліі б) меморандум про східньо-евроиейську проблему та в) супровідного листа разом із ріясними матеріялами у справі «пацифікації». Нота висловлює застереження щодо значіння міжнародніх актів, які стосуються України та які переведено без згоди та проти волі-українського народу, і домагається: покликати міжнародню комісію для розсліду польських звірств, дати відшкодований українському населенню за причинені йому шкоди перевести корінну зміну політичного статуту Західньої України. Знову ж у меморандумі вказано, що єдиною розвязкою східньо-европейської проблеми є створення сильної Української Держави, за яку бореться український народ, та що Польща, утруднюючи боротьбу українського народу за незалежність, тим самим стоїть па перешкоді усуненню большевицької влади на Сході Европи.

— Команда «Української Військової Організацій видала відозву до цілого культурного світу англійською, французькою, італійською та німецькою мовами, в якій стверджує, що Західні Землі України дісталися під польську владу проти волі українського народу, що великі держави, які віддали українські землі Польщі, несуть відповідальність за грізне становище, витворене Польщею на тих теренах, та що розвязка східньо-европейської проблеми без узгляднення національних змагань українців стріне завжди чинний спротив українського народу, а зокрема українських активістів, що будуть боротися до останньої краплі крови за самостійність і соборність України.

— 31. XII. 1930. 17 українських послів і сенаторів із Західньої України .яслали до ЛіГи Націй петицію, в якій зясовують положення Східньої Галичини в міжнароднім праві, вказують на порушення міжнародніх зобовязань Польщею, а зокрема задержуються на справі «пацифікації» та жадають розглянути справу та видат.' розпорядки, щоб Польща виконала свої зобовязания. .

— Пос. М. Рудницька внесла в січні до Ліґи Націй 2 петиції: одну у справі «пацифікації», другу у справі українських послів, увязнених у Бересті.

— Митрополит А. Шептицький вислав до ІІапи Пія XI. окремого листа у справі .пацифікації», а зокрема у справі поведінки польської влади з українськими овяще-никами.

— 24. X. 1930. p. відбулася в Чернівцях (Буковина) Служба Божа за жертви польської «пацифікації».

— 26. X. 1930. відбулося в Чернівцях ііритестнс віче під проводом Дутчака; реферат про краєві події мав Ю. Сербинюк. Рішено віднестися до Ліги Націй у спраііі лікарської помочі, відшкодований за спричинені українському населенні шкоди та припинення дальших переслідувань.

— Українське студенство в Румунії, згуртоване в «Союзі Українських Студен-ських Організацій» (СУСОР) видало протест проти варварських вчинків Польщі.

— Українська Секція «Інтернаціональної Жіночої Ліги Мира й Свободи» у Львові видала заклик до жінок цілого світу з протестом пріти польських погромів.

— ЗО. XI. 1930. відбулися в Софії (Болгарія) збори українського кольонії з приводу терору польської влади над українським населенням. Доклад виголосив лікар Верещинський; промовляли також Орів і Колісниченко. Віче, винесло протестні резолюції.

б) Акція чужинців.

— «Інтернаціональна Жіноча Ліга Миру й Свободи» вислала до Сх. Галичини свою ґен. секретарку місс Шіншінкс для перевірки положення на місці. Місс Шіпшінкс по повороті з Галичини за кордоном здала звіт своїй центральній управі, далі розіслала Його всім національним секціям жіночої Ліги, крім того, поінформувала ментилову комісію Ліґи Націй, та англійських послів, як рівнож інформувала про польські звірства ширше громадянство в чужині окремими рефератами.

— Д-р В. Дей, канадійський лікар, що його заарештували поляки під час його обізду українських сіл підчас «пацифікації», по виїзді за кордон зложив звіт про положення в Галичині їв меншиновій комісії Ліґи Націй, та дав низку інтервні иі>едстав-никам закордонної, зокрема канадійської, пресн.

У ;шя:і«у. ;і лнцькими звірствами вишила книжка п. з.

LA PLUS SOMBRE POLOGNE

LE REMPART DE LA BARBARIE CONTRĘ L'EUROPE

Lausanne, 1931. Стор. 28. вел. 4° 17 знимок.

Центральний Виконавчий Комітет Представників Українських

Організацій в ЧСР. видав про польську „пацифікацію" такі книжки:

1. LE POGROM DES UKRAXNIENS EN POLOGNE.

2. AUSROTTUNG DER UKRAINER IN POLEN.

3. EXTIRPATION OF UKRAINIANS IN POLAND.

4. POGROM PROTI UKRAJINCCM V POLSKU.

5. МЕМОРІЯЛ ДО ЛІҐИ НАЦІЇ ІЗ 20 ЗНИМКАМИ.

Допоручайте чужинцям

BULLETIN D'INFORMATIONS UKRAINIENNES

9, rue d'ltalie — Geneve — Tel. 47.062

Виходить КОЖНОГО місяця.

Polish Atrocities

in the West Ukraine

by V. J. Kushnir Ph. D. with a preface by Cecil Malone M. P.

VIENNA iggi. КНИЖКА ПРО ПОЛЬСЬКУ ПАЦИФІКАЦІЮ.

Накладом «Українсько-Лцтовського Товариства» в Ковні вийшла книжка

UKRAINA SVETIMOJ VALDŹIOJ

Kaunas, 1930. Crop. 40, 8°.

Замовляти в адміністрації «Розбудови Нації».

Eugenio Onatsky

RUSSIA Е UCRAINA

(Estratto dalia Rivista l' «Europa Orientate» N. 5—6, 1929). Roma, 1929. Стор. 40, 8°.

THE UKRAINIAN QUESTION

GENEVA 1928 A Peace Problem ЦІНА Кб 5 —

Видання Проводу Українських Націоналістів Замовляти в адміністрації Розбудови Нації

■

Die Ukraine unter Fremdherrschalt

Herausgegeben von der PreBestelle ukrainischer Nationalisten.

1928

Der Juttge Osten

Schrilt enreihe des „Nahen Ostens"

Union Nationale des Associations d'Etudiants- d'Ukraine

(CESUS)

LA TERREUR ROUGE ET L'UKRAINE SOVIETIQUE

APPEL.DES ETUDIANTS UKRAINIENS AU MONDE CIVILISfi. Geneves-Prague.і 1930'. Crop. 20, еел. 8

Книжка має й анґлійський та німецький переклад. Замовляти: CESUS, Prague, Hlavni pośta, pfihradka 411.

Друкарня «Legfogtafie», Praha-jCIII. 665.

1

Ні. вересня 1930. р. в 8. год. рано вїхав до нашого.села відділ 14. полку уланів. Ще перед селом улани скатували нагаями селян, шо їхали на йоле, мовляв, за те, що не скидають шапок перед «штандарем» (прапором). Коли вїхали до села, то нід-полііовник закликав до себе війта (зявився заступник війта, бо війта не було тоді на селі), і сказав йому, що накладає на село контрибуцію, яку мають скласти протятом 2 годин. Колиб громада цієї контрибуції не склала то улани самі підуть' збірати цю контрибуцію. І так зажадав: 35 кірців вівса. по 700 яєць на кожну з двох кухонь, дві свині, вагою по 200 кґ„ і одну річну ялівку, далі — 500 літрів молока, юо кґ. рижу, 25 кґ. пшона, а також 1,500 цигарок, 10 пачок тютюну, 10 кґ. соли та 10 кґ. цукру. Громада, знаючи, шо то значить, коли улани підуть по селі трусити, склали вказану підполковником контрибуцію.

2

Правопис оригіналів

3

Правопио оригіналу.

4

Ілько Федина, літ сорок, бувший український стрілець, голова читальні і кооперативи, коваль із с. Чижиків, пов. Львів, оповідає:

12. X. 1930. приїхали до села чотири постерунки жандармерії: з Винник, Гаїв, Борщович і місцевий, та почали, переводити ревізії. Зовсім знищили кооперативу і читальню. В його хаті побили дахівку.

5

Подаємо лише головніші часописі

Content

pacyfikaciya

. org

НА ВІЧНУ ГАНЬБУ ПОЛЬЩІ,

А.

Б.

3.

4.

m

II.

ПРОТЕСТНА АКЦІЯ

II. ЧЕХ0СЛ0ВАЧЧИНА.

\и іштагн з німецької преси.

IV. ФРАНЦІЙ.

1