Хенрик Сенкевич

С огън и меч

Книга втора

Тридесет и трета глава

И така пан Скшетуски пътуваше начело на княжеските хоронгви за Збараж, а не за Тарнопол, защото бе дошла нова заповед да отиде там, а по пътя разказваше на верния си слуга собствените си приключения: как бил откаран в плен в Сечта, колко дълго прекарал там и какво изстрадал, докато Хмелницки го пусне. Движеха се бавно, защото, ако и да не караха коли и товари, пътят им минаваше през толкова опустошен край, та трябваше да полагат много големи усилия, за да се снабдяват с храна за хората и конете. Тук-таме срещаха групи изтощени от глад хора, особено жени и деца, които молеха Бога да ги прибере или дори да попаднат в робство у татарите, тъй като там поне ще им дават да ядат, макар и във вериги. А пък беше време за жътва в тая тучна земя, която се къпеше в мляко и мед, но разездите на Кривонос бяха унищожили всичко, което можеше да бъде унищожено, а малкото останали живи жители гризяха кора от дърветата. Едва към Ямпол рицарите влязоха в край, който още не беше пострадал от войната, и сега при по-големи удобства и по-добра храна тръгнаха по-бързо към Збараж, където стигнаха след пет дни поход от Сухожинци.

В Збараж се беше събрал много народ. Княз Йереми бе спрял там с цялата си войска, но освен това бяха надошли много военни и шляхта. Войната беше в ума на всички, само за нея се говореше, градът и околността бяха пълни от въоръжени хора. Миролюбивата партия във Варшава, чиито надежди се крепяха на пан Кишел, брацлавския воевода, наистина не се беше отказала още от преговорите и продължаваше да вярва, че ще може да предотврати бурята, но бе разбрала едно: че преговорите само тогава ще имат резултат, когато бъдат подкрепени от могъща армия.

Затова свикването на сейм за подготовка на кралския избор се извърши при войнствени заплахи и шум, каквито обикновено предхождат буря. Обявено беше организирането на всеобщо опълчение, съсредоточаваха редовната войска и при все че канцлерът и върховните военачалници още вярваха в мира, войнственото настроение надделяваше в душите на шляхтичите. Извършените от Вишньовецки погроми разпалиха въображението. Духовете горяха от жажда да отмъстят на селяните и от жажда да се реваншират за Жълти води, за Корсун, за кръвта на толкова хиляди загинали от мъченическа смърт, за позора и унижението… Името на страшния княз засия със слънчевия блясък на славата. То беше в устата на всички, в сърцата на всички, а редом с това име от бреговете на Балтика, та чак до Дивите поля се носеше зловещата дума: война!

Война! Война! Вещаеха я и знаците по небето, и пламналите човешки лица, и святкащите мечове, и нощният вой на кучетата пред селските хижи, и цвиленето на конете, които надушваха кръв. Война! Цялата по-едра и дребна шляхта по всички земи, в околийските центрове, по именията и селата вадеше от килерите стари ризници и мечове, младежта пееше песни за Йереми, а жените се молеха пред олтара. И тръгна въоръженият народ както от Прусия[1] Инфлантия[2] така и от Велкополска и многолюдното Мазовше, та чак е-хей до небесните върхове на Татрите и тъмните гори на Бескидите.

А войната беше неизбежна по силата на обстоятелствата. Движението на запорожците и народното въстание на украинските селяни се нуждаеха от някакви по-възвишени лозунги, а не от кланета и грабежи, не от борба срещу крепостничеството и магнатските латифундии. Хмелницки добре бе разбрал това и възползвайки се от тлеещите недоволства, от двойните злоупотребления и потисничеството, каквито никога не липсваха през ония сурови времена, превърна социалната борба в религиозна, разпали фанатизма на народа и още отначало изкопа пропаст между двата лагера — пропаст, която можеше да бъде запълнена само с кръв, а не с пергаменти и преговори.

И в искреното си желание за преговори той искаше да осигури само себе си и собственото си могъщество — а после?… Запорожкият хетман не мислеше какво ще стане после, не гледаше в бъдещето и не го беше грижа за него.

Не разбираше обаче, че тая създадена от него пропаст е толкова голяма, та никакви преговори не ще могат да я премахнат дори за толкова време, колкото би било необходимо за него, за Хмелницки. Прозорлив политик, той не беше отгатнал, че няма да може спокойно да се ползва от кървавите плодове на своя живот.

А пък беше лесно да се отгатне, че там, където хиляди се изправят едни срещу други, там пергамент за писане на актовете ще бъдат бойните поля, а перо — мечовете и копията.

И така, по силата на нещата събитията се развиваха към война. И дори простите хора, водени само от инстинкта, отгатваха, че не може да бъде другояче, а в цялата Жечпосполита все повече обръщаха очи към Йереми, който още отначало проповядваше война на живот и смърт. В сянката на тая исполинска фигура все повече избледняваха канцлерът, брацлавският воевода и върховните военачалници, а между тях и княз Доминик, провъзгласен за върховен вожд. Техният авторитет и влияние намаляваха и отслабваше послушанието към властта, която те представляваха. Те заповядаха на войската и шляхтата да тръгнат към Лвов, а после към Глиняни.

И наистина за там отиваха все по-големи сили. Събираше се редовната войска, подир нея земевладелците от близките воеводства, но скоро нови събития заплашиха авторитета на Жечпосполита. Оказа се, че не само по-малко дисциплинирани хоронгви от народното опълчение, не само частните, но и редовните войски, когато се намереха на сборното място, отказваха да слушат върховните военачалници и въпреки забраната тръгваха за Збараж, за да се поставят под командата на Йереми. Така постъпиха най-напред Киевското и Брацлавското воеводство, където значителна част от шляхтата служеше при Йереми, техния пример последваха руските и люблинските, а после и кралските войски. И вече не беше трудно да се разбере, че и всички други ще сторят същото.

По силата на нещата умишлено пренебрегнатият и забравен Йереми ставаше хетман и върховен вожд на цялата сила на Жечпосполита. Шляхтата и войската, отдадени му духом и телом, само чакаха знак от него. Властта, войната, мирът, бъдещето на Жечпосполита се намериха в негови ръце.

А и той растеше с всеки изминат ден, защото всеки ден към него прииждаха нови хоронгви, и стана толкова голям, че почна да засенчва не само канцлера и върховните военачалници, но и сената, Варшава, та и цялата Жечпосполита.

Недоброжелателно настроените към княза кръгове около канцлера във Варшава и около главното командване на войската, както и между приближените на княз Доминик и на брацлавския воевода започнаха да намекват за безкрайните му амбиции и дързост; припомняха спора за Гадяч — как тогава дръзкият княз дошъл във Варшава с четири хиляди души, влязъл в сената и щял да съсече всички, включително и самия крал.

„Какво може да се очаква от такъв човек и какъв ли ще е сега — казваха те, — след това ксенофонтовско завръщане[3] от Задднеприето, след всичките военни успехи и толкова победи, които го прославиха така много? Колко ли непоносимо надменен е станал поради подкрепата на войската и шляхтата? Кой днес може да му се опре? Какво ще стане с Жечпосполита, когато един гражданин стигне до такава мощ, че може да погазва волята на сената и да отнема властта на определените от Жечпосполита предводители? Дали той наистина възнамерява да украси с короната челото на принц Карол? Вярно, че той е Марий, но опазил ни Бог да стане Марк Кориолан[4] или Катилина[5], защото по надменност и амбиция е равен и на двамата.“

Така се говореше във Варшава и в кръговете около главнокомандващите, особено около княз Доминик; съперничеството на Йереми с него бе докарало вече не малко щети на Жечпосполита. А в това време тоя Марий седеше в Збараж мрачен, непроницаем. Скорошните победи не бяха развеселили лицето му. Когато се случеше някоя нова хоронгва войска, издържана от държавата или от някоя околия, да дойде в Збараж, той излизаше да я посрещне, с един поглед оценяваше колко струва и отново се умисляше. Войниците с възгласи се притискаха около него, падаха на колене и викаха: „Здравей, непобедими вожде! Херкулесе славянски! До смърт ще бъдем с тебе!“ А той отговаряше: „Здравейте, ваша милост панове! Всички ние сме под Божията воля, а моят чин е много нисък, за да се разпореждам с вашата кръв!“ И веднага се прибираше в замъка, бягаше от хората и в самота се бореше с мислите си. Така минаваха цели дни, а в това време градът се роеше от нови и нови войници. Опълченците пиеха от сутрин до късна нощ, ходеха по улиците, вдигаха шум и скандали с офицерите от чуждестранните наемни войски. Редовният войник, също така почувствал, че дисциплината е отслабнала, почваше да яде и пие и да играе комар. Всеки ден нови гости, следователно нови пирове и забавления с местните гражданки. Войските задръстиха всички улици, настаниха се и по съседните села, а какво разнообразие на коне, оръжие, облекло, пера, ризници, шлемове, униформи на различните воеводства! Човек би помислил, че тук има някакъв огромен панаир, на който се е събрала половината Жечпосполита. Понякога ще прелети панска карета, златиста или пурпурна, с шест или осем коня с пера, с паюци[6], облечени по унгарски или по немски, придворни еничари, казаци, татари; там пък няколко конника, цели блеснали от коприна и кадифе, без брони, разблъскват тълпата с анадолските си и персийски коне. Висулките на шапките им и подбрадниците святкат от брилянти и рубини. И всички им правят път поради високото им положение. Там пък, пред покрития вход на сграда, се перчи офицер от селската пехота с нова, лъскава куртка, с дълга тръстикова пръчка в ръка и надменност на лицето, но с еснафско сърце в гърдите; другаде святкат гребенести шлемове на драгуни, шапки на немска пехота, рогативки[7] на народното опълчение, капузи[8], рисови калпаци. Прислуга с различна униформа се движи насам-натам трескаво. На места улицата е задръстена от коли, другаде колите едва сега влизат и скърцат немилостиво, навсякъде викове, подвиквания: „Дайте път!“, ругаещи слуги, караници, сбивания, цвилещи коне. По-малките улички са така задръстени със слама и сено, че не е възможно да минеш оттам.

А при тия великолепни премени, които блестят с всички багри на дъгата, при коприната, кадифетата, бархетите, сърмата и светещите брилянти колко странно изглеждаха полковете на Вишньовецки, изтощени, отслабнали, опърпани, с ръждясали брони, избелели куртки и изпокъсани мундири! Офицерите от най-високите чинове изглеждаха като просяци, по-зле от прислугата в другите полкове, но всички свеждаха чело пред тия дрипи, пред тая ръжда и пред тая мизерия, защото това бяха знаци на геройството. Войната е лоша майка, която като Сатурн поглъща собствените си деца, а които не погълне, оглозгва ги до кости. Тия избелели униформи значеха нощни дъждове, походи при напливите на стихиите или на слънчевия зной; тая ръжда по желязото е неизбърсаната кръв — своя или на неприятеля, или на двамата едновременно. Затова войниците на Вишньовецки бяха навсякъде на първо място. Те разказваха по кръчмите и по квартирите, а другите само слушаха. Понякога дори спазма ще стисне някого от слушателите за гърлото, та той се плесне с ръце по бедрата и викне: „Дано ви гръм удари всичките! Та вие сигурно сте дяволи, а не хора!“ А Вишньовецките отговаряха: „Това не е наша заслуга, а на тоя вожд, равен на когото още не е дало orbis terrarum[9].“ Затова всички пирове свършваха с възгласите: „Vivat Йереми! Vivat князът воевода! Вожд над вождовете и хетман над хетманите!…“

А шляхтата, като се напие, изскача на улиците, гърми с пушки и мускети и понеже Вишньовецките я предупреждават, че тая свобода е до време, че ще дойде час, когато князът ще стегне юздите и ще въведе такава дисциплина, каквато още не са сънували, те още повече използват свободата си. „Gaudeamus[10], докато е позволено!“ — викат шляхтичите. — „Когато дойде време да слушаме, ще слушаме, понеже има кого — това не е Детинко, не е Латинко, не е Перушинко!“[11] А нещастният княз Доминик винаги загазваше най-много, защото войнишките езици го направиха на дреб. Разказваха как по цели дни се молел, а вечер висял над каната с медовина, плюел по корема си, отварял едното око и питал: „Какво било?“ Казваха също, че преди лягане вземал ялапам[12] и че толкова битки бил видял, колкото са избродирани по холандските му килими. Никой не го защитаваше и никой не го съжаляваше, а най-много го хапеха ония, които явно бяха нарушили военната дисциплина.

Все пак и в остротите, и в насмешките ги превъзхождаше пан Заглоба. Той вече се беше излекувал от болките си в кръста и сега бе в стихията си. А напразно е да се описва колко нещо изяждаше и изпиваше, защото това надминава човешкото въображение. Той беше непрекъснато заобиколен от групи войници и шляхтичи, които вървяха подире му, а той разправяше, разправяше и се подиграваше с ония, които го черпеха. Като стар войник гледаше също така отвисоко на ония, които сега отиваха на война, и с цялото превъзходство на опита си им говореше:

— Вие, ваша милост панове, толкова сте разбрали от война, колкото калугерка от мъж. Дрехите ви са нови и миришат на ливанто, но макар това да е приятна миризма, все пак при първата битка ще гледам да не стоя така, та вятърът да ми духа откъм вас. Ой, който не е помирисал военния чесън, той не знае какви сълзи изкарва от очите! Нейна милост жената няма да ви донесе сутрин греяна бира, нито винена супа! Ще ви хлътне коремът, ще изсъхнете като извара на слънце. Можете да ми вярвате! Опитът — това е важното! Изпадал съм в разни положения, какво ли не се е случвало! Пленил съм много знамена, но трябва да ви кажа, ваша милост панове, че никое не придобих толкова трудно, колкото това при Константинов. Да ги вземат дяволите тия запорожци! Седем пъти, ви казвам, се изпотих, докато успея да го хвана за дръжката. Попитайте пан Скшетуски, оня, който уби Бурдабут, той именно видя това със собствените си очи и ме адмирираше[13]. А сега викнете само на ухото на някой казак: „Заглоба!“ — и ще видите какво ще ви каже. Но какво ще ви разправям на вас, дето само дървеници по стената сте убивали и нищо друго.

— Как стана това, как? — питаха младите.

— Вие, ваша милост панове, да не искате от въртене езикът ми да се запали в устата като ос на кола?

— Тогава трябва да се полее! Вино! — викаха шляхтичите.

— Така може! — отговаряше пан Заглоба и доволен, че е намерил благодарни слушатели, разказваше им всичко ab ovo[14] от пътуването до Галац и от бягството от Розлоги чак до пленяването на знамето при Константинов, а те слушаха със зяпнали уста, понякога мърмореха, когато Заглоба, като хвалеше собствената си храброст, твърде много се подиграваше с тяхната неопитност, но всеки ден го канеха и пояха в различни квартири.

И така в Збараж се забавляваха весело и шумно, та старият Зачвилиховски и другите по-сериозни хора се удивляваха, че князът позволява толкова дълго тия пиршества; а той седеше непрекъснато в жилището си; изглежда, че умишлено беше дал свобода на войската, да й се отпусне душата пред новите боеве. В това време пристигна Скшетуски и веднага налетя сякаш във водовъртеж, в някакъв вир. И на него му се искаше да си почине сред другарите, но още повече искаше да замине за Бар, при любимата си, и в нейните сладки обятия да забрави всички стари мъки, всички страхове и страдания. Затова незабавно отиде при княза да даде рапорт за похода си до Заслав и да поиска разрешение за заминаване.

Той намери княза променен до неузнаваемост и се уплаши от вида му, а сам се питаше: „Нима това е вождът, когото видях при Махновка и Константинов?“ Защото пред него стоеше човек, приведен под бремето на грижите, с хлътнали очи и засъхнала уста, сякаш измъчван от тежка вътрешна болест. Попитан за здравето му, князът отговори късо и сухо, а рицарят не посмя повече да пита; ето защо направи рапорта си за своя поход и веднага помоли да напусне за два месеца хоронгвата, за да може да се ожени и да откара жена си в Скшетушев.

При тия думи князът сякаш се събуди от сън. Обичайната му доброта озари мрачното лице, той прегърна пан Скшетуски и каза:

— Значи край на твоята мъка. Отивай, отивай, Бог да те благослови. Аз самият бих искал да бъда на твоята сватба и заради княгинята — като дъщеря на Васил, и заради тебе — като мой приятел. Но в тия времена ми е невъзможно да мръдна оттук. Кога искаш да тръгнеш?

— Ваше княжеско височество, ако ще дори днес!

— Тогава заминавай утре. Не бива да тръгваш сам. Ще ти дам триста татари от Вершуловите, за да можеш да я отведеш безопасно. С тях най-бързо ще стигнеш, а те ще са ти необходими, защото там се шляят безброй банди. Ще ти дам и писмо до пан Йенджей Потоцки, но докато го напиша, докато дойдат татарите, докато най-сетне ти се стегнеш за път, ще мине целият утрешен ден.

— Както ваше княжеско височество заповяда. Ще си позволя само да помоля за разрешение да дойдат с мене Володийовски и Подбипента.

— Добре. Утре ела пак за сбогом и да те благословя. Бих искал също и да пратя някакъв подарък на твоята княгиня. Тя е благороден човек. Ще бъдете щастливи, защото сте достойни един за друг.

Рицарят вече беше коленичил и прегръщаше коленете на любимия вожд, а той повтори още няколко пъти:

— Бог да ти даде щастие! Бог да ти даде щастие! Е, утре ела пак.

Но рицарят не ставаше и не си отиваше, сякаш искаше да моли за още нещо. Най-сетне избухна:

— Ваше княжеско височество!

— Какво има още? — попита меко князът.

— Ваше княжеско височество, прости ми смелостта, но… на мене сърцето ми се къса… и от голямата мъка идва тая смелост: какво ви е, ваше княжеско височество? Грижа ли ви измъчва или болест?

Князът сложи ръка на главата му.

— Ти не може да знаеш това! — каза той със сърдечен глас. — Ела утре пак.

Пан Скшетуски стана и се отдалечи със свито сърце.

Вечерта в квартирата му дойде старият Зачвилиховски, а с него малкият Володийовски, пан Лонгинус Подбипента и пан Заглоба. Седнаха около масата и веднага в стаята влезе Женджан, който носеше чаши и кана.

— В името на Отца и Сина! — извика пан Заглоба. — Виждам, че слугата на ваша милост е възкръснал.

Женджан се приближи и му прегърна коленете.

— Не съм възкръснал аз, ами не бях умрял, че нали ваша милост ме спаси.

А пан Скшетуски добави:

— И после постъпил на служба при Богун.

— Тогава в пъкъла ще му дадат по-висок чин — каза пан Заглоба, а после се обърна към Женджан с думите: — Надали ти е била много сладка тая служба, вземи тоя талер за утешение.

— Покорно благодаря, ваша милост — каза Женджан.

— Той ли?! — извика пан Скшетуски. — Той е по-хитър от дявола. От казаците изкупувал плячка и каквото има сега, ние двамата с ваша милост не бихме могли да го купим, дори ако ваша милост продадеш всичките си имоти в Турция.

— Така ли? — каза пан Заглоба. — Дръж тогава моя талер и расти, мило дръвче, защото, ако не за крайселски кръст, то за бесилка ще дотрябваш. Добро е това момче. — Тук пан Заглоба хвана Женджан за ухото и като го дърпаше леко, продължаваше да говори: — Обичам хитреците и ти предсказвам, че ще станеш човек, ако не останеш говедо. А как ме споменава там твоят господар Богун?

Женджан се усмихна, защото се почувства поласкан от думите на пан Заглоба и от похвалата, и отвърна:

— О, ваша милост, когато той споменава ваша милост, зъбите му така скърцат, та чак искри хвърчат.

— Върви по дяволите! — извика пан Заглоба с внезапен гняв. — Какво ми дрънкаш тук!

Женджан излезе, а те започнаха да разговарят за утрешното пътуване и за безкрайното щастие, което очаква пан Ян. Медовината скоро оправи настроението на пан Заглоба и той веднага почна да закача Скшетуски и да му подхвърля ту за кръщавки, ту пък за увлечението на пан Йенджей Потоцки по княгинята. А пан Лонгинус въздишаше. Пиеха и се радваха в душата си. Най-сетне разговорът премина към военната конюнктура и княза. Скшетуски, който бе отсъствал около петнайсет дни от стана, попита:

— Кажете ми, ваша милост панове, какво е станало с нашия княз? Той сега е друг човек. Аз вече не разбирам всичко това. Бог му даваше победа след победа. А че там го били пренебрегнали при назначаването на военното ръководство — какво от това? Затова пък сега цялата войска приижда при него, така че без ничие благоволение ще стане хетман и ще свърши с Хмелницки… А той, изглежда, се измъчва и измъчва от нещо!

— Може подагра да го е хванала — каза пан Заглоба. — Тя като ме удари понякога в палеца, по три дни ме държи меланхолията.

— А пък аз ще ви кажа, братлета — продума пан Подбипента, като клатеше глава. — Това не съм го чул лично от свещеник Муховецки, но чувах, че е казал на някого защо се измъчва князът… Аз сам не казвам нищо: той е милостив господар, добър и велик боец… Не е моя работа да го съдя, но свещеник Муховецки като че ли… впрочем знам ли аз каква е работата.

— Ей, гледайте го, ваша милост панове, тоя литовец! — възкликна пан Заглоба. — Как ще живея аз като негов храненик, когато той не знае човешки език! Какво искаше да кажеш, ваша милост? Въртиш, въртиш като заек покрай скривалището си, а същността не можеш да улучиш.

— Какво си чул наистина, ваша милост? — попита пан Ян.

— Ах! Как да кажа… Приказваха нещо, че князът бил пролял много кръв. Той е велик вожд, но не знае мярка в наказанията и затова всичко виждал в червено — и денем червено, и нощем червено, сякаш червен облак го е забулил!

— Не говори глупости, ваша милост! — изгърмя гневно старият Зачвилиховски. — Това са женски приказки! В мирно време нямаше по-добър господар за тая сган, а че няма милост към бунтовниците, та какво от това? То е заслуга, а не грях. Нима има мъки и наказание, достойни за тези, които удавиха отечеството в кръв, които пратиха собствения си народ в татарско робство, без да щат да знаят нито за Бог, нито за кралско величество, нито за отечество, нито за началство? Къде, ваша милост, можеш да ми покажеш подобни чудовища? Къде е имало такива жестокости, каквито си позволяваха те към жените и малките деца? Къде такива ужасни престъпления? Та за такова нещо нима е много колът или бесилката?! Тюх, тюх! Ти, ваша милост, имаш желязна ръка, но женско сърце. Видях как скимтеше, когато печаха Пулян на огън, и казваше, че би предпочел да си го убил на място. Но князът не е жена, знае как да награждава и как да наказва. Какви ми ги разправяш, ваша милост!

— Та нали казах, отче, че не зная — оправдаваше се пан Лонгинус. Но старецът пъхтя още дълго, гладеше с ръка млечнобялата си коса и мърмореше:

— Червено! Хм! Червено!… Това е вече нещо ново! Зелено има в главата си оня, дето е измислил това, а не червено!

Настана кратка тишина, само през прозорците долиташе крясъкът на разгулялата се шляхта.

Малкият Володийовски прекъсна мълчанието, което цареше в стаята.

— А как мислите вие, отче, какво може да му е на нашия господар?

— Хм! — рече старецът. — Аз не съм му изповедник, та не зная. Сам си блъскам главата да разбера върху какво мисли той. Изглежда, че това е някаква душевна борба, другояче не може да бъде — а колкото е по-голяма душата, толкова мъката е по-тежка…

Старият рицар не се лъжеше, защото в тоя момент князът, вождът и победителят, лежеше в жилището си в праха пред разпятието и водеше една от най-тежките битки в живота си.

Стражите в збаражкия замък обявяваха полунощ, а Йереми още продължаваше да разговаря с Бога и със собствената си възвишена душа. Разумът, съвестта, любовта към отечеството, гордостта, чувството за собствена сила и за великите му задачи се бяха превърнали в гърдите му в борци и водеха ожесточена борба помежду си, от която гърдите се пръскаха, главата се пръскаше и болка разкъсваше всички части на неговото тяло. Въпреки волята на примаса, на канцлера, сената, на главното командване, въпреки волята на правителството при тоя победител идваха редовните войски, шляхтата, частно наетите чуждестранни хоронгви, с една дума, цялата Жечпосполита се поставяше в негови ръце, прибягваше под неговото крило, съдбата си поверяваше на неговия гений и чрез най-добрите си синове викаше. „Спасявай, защото само ти можеш да спасиш!“ Още месец, още два и при Збараж ще се съберат сто хиляди бойци, готови за бой на живот и смърт срещу хидрата на гражданската война. Тук картини на бъдещето, осияни от някаква безкрайна светлина на слава и могъщество, започнаха да минават пред очите на княза. Ще затреперят тия, които бяха искали да го пренебрегнат и унижат — а той ще грабне тия железни полкове от рицари, ще ги поведе по украинските степи към такива победи, към такива триумфи, за каквито историята още не е чувала. И князът усеща у себе си съответната сила — от раменете му израстват крила като на Свети Архангел Михаил. В тоя миг той се превръща в някакъв исполин и не може да го побере нито целият замък, нито целият Збараж, нито цялата Рус. За Бога! Той ще унищожи Хмелницки! Ще смачка бунта — той ще върне спокойствието на отечеството! Князът вижда просторни бойни поля, многохилядни войски, чува гърма на оръдията… Битка! Битка! Нечуван погром, небивал погром! Много хиляди тела, безброй знамена застилат окървавената степ, а той стъпва по тялото на Хмелницки и тръбите тръбят победа, а гласът им се носи от море до море… Князът скача и протяга ръце към Христос, а около главата му пламти някаква червена светлина. „Христе! Христе! — вика той. — Ти знаеш, ти виждаш, че аз мога да направя това, кажи ми, че съм длъжен!“

Но Христос е отпуснал глава върху гърдите и мълчи с такава болка, сякаш току-що е разпнат. „За твоята слава! — викна князът. — Non mihi, non mihi, sed nomini Tuo da gloriam![15] За слава на вярата и на църквата, на цялото християнство! О, Христе! Христе!“ И нова картина прелита пред очите на героя. Не с победата над Хмелницки свършва тоя път. Като погълне бунта, князът още повече ще се налее от неговата плът, ще стане исполин от неговите сили, много хиляди казаци ще присъедини към многото хиляди шляхтичи и ще отиде още по-далече: ще удари Крим, ще хване страхотния змей в собствената му яма, кръст ще забие там, където никога досега камбани не са призовавали верните на молитва.

Или ще отиде в ония земи, които веднъж вече князете Вишньовецки са тъпкали с конски копита, и ще разшири до последните предели на земята границите на Жечпосполита, а с тях и на католическата църква…

Къде е краят на тоя устрем? Къде е краят на славата, на силата, на могъществото? Изобщо го няма…

В стаята на замъка нахлува бяла лунна светлина, но часовниците бият късен час и петлите пеят. Скоро ще изгрее денят, но дали това ще бъде ден, в който покрай слънцето на небето ново слънце ще засвети на земята?

Да! Дете би бил князът, а не мъж, ако не направи това, ако поради някакви причини не послуша гласа на своето предназначение. Ето, той вече чувства известно спокойствие, което, изглежда, милостивият Христос е излял върху него — хвала му за това! Вече мисли по-трезво, по-леко и с очите на душата си ясно обгръща положението на отечеството и всички въпроси. Политиката на канцлера и на ония там панове във Варшава, както и на брацлавския воевода е лоша и пагубна за отечеството. Най-напред трябва да се смаже Запорожието, океан кръв да се източи от него, да бъде сломено, смачкано, а едва след това да се даде на победените всичко — да се свърши с всички злоупотребления, с всякакъв гнет, да се въведе ред, спокойствие; когото можеш да доубиеш окончателно, ти го върни към живота — ето едничкия път, достоен за тая велика и великолепна Жечпосполита. Може би по-рано, по-рано е било възможно да се избере друг — днес не! Иначе до какво ще доведат преговорите, когато едни срещу други са застанали безчислени въоръжени хора, а дори и да се сключат някакви споразумения — каква сила биха могли да имат те? Не! Не! Това са бълнувания, това са фантазии, това е война, която ще трае цели векове, това е море от сълзи и кръв в бъдеще!… Нека поемат по оня единствен път — велик, благороден, мощен — И той няма да иска нищо повече. Ще се прибере отново в своя Лубни и ще чака мирно, докато пронизителните тръби на Градив[16] не го призоват отново към подвизи…

Да поемат! Но кой? Сенатът? Бурните сеймове? Канцлерът? Примасът или главнокомандващите? Кой освен него разбира тая велика мисъл? И кой може да я осъществи? Нека се намери такъв — тогава съгласен!… Но къде е тоя човек? Кой има сила за това? Само той и никой друг! При него идва шляхтата, към него се присъединява войската, в негови ръце е мечът на Жечпосполита. Та нали, дори когато на трона има крал — а какво остава, когато няма, — Жечпосполита се управлява по волята на тоя народ. Тя именно е suprema Lex![17] А тя се изразява не само в сеймовете, не само чрез депутатите, сената и канцлерите, не само чрез писаните закони и манифести, а още по-силно, още по-подчертано, още по-ясно — чрез действието. Кой управлява тук? Рицарското съсловие — но ето че това рицарско съсловие се събира в Збараж и му казва: „Ти си вождът!“ Цялата Жечпосполита без гласуване му дава властта по силата на фактите и повтаря: „Ти си вождът.“ Трябва ли тогава той да се дърпа? От какво назначение се нуждае още? От кого трябва да го чака? От тия ли, които се мъчат да погубят Жечпосполита, а него да унизят?

Защо? За какво? За това ли, че когато всички бяха обзети от паника, когато хетманите попаднаха в плен, войската бе разбита, пановете се криеха в замъците, а казакът бе стъпил с крак върху гърдите на Жечпосполита, само той единствен изблъска тоя крак и вдигна от праха падналата глава на майката, за която пожертва всичко: живот, богатство, и я спаси от позора, от смъртта — той, победителят?!

Който тук е по-заслужил, той да поеме тая власт! Комуто се пада по право, в негови ръце да се даде. Той с готовност ще се откаже от това бреме, с готовност ще каже на Бога и на Жечпосполита: „Пуснете в мир слугата си, защото е вече много уморен и лишен от сили, а при това е уверен, че няма да изчезне нито гробът му, нито споменът за него.“

Но понеже няма нито един такъв — два и три пъти би бил дете, а не мъж, ако се откаже от тая власт, от тоя слънчев път, от това великолепно, бляскаво бъдеще, в което се крие спасението на Полша, нейната слава, могъщество, щастие.

И защо?

Князът отново вдигна гордо глава и пламналият му взор падна върху Христа, но главата на Христос беше клюмнала върху гърдите и той мълчеше така болезнено, сякаш току-що бе разпнат…

Защо? Героят притисна с ръце пламналото си чело… Може би има отговор. Какво значат тия гласове, които сред златните и многобагрени видения на славата, сред шума на бъдещите победи, сред предчувствията за величие и могъщество толкова неумолимо викат към душата му: „Ах! Стой, нещастнико!“ Какво означава това безпокойство, което изпълва с трепетна тревога неустрашимата му гръд? Какво значи това, че когато той най-ясно и най-убедително доказва на себе си, че е длъжен да поеме властта, нещо там в пропастите на съвестта му шепне: „Сам се лъжеш, гордостта те подвежда, дяволът на честолюбието ти обещава царство?“

И отново страшна борба закипя в душата на княза, отново го грабна вихърът на тревогата, несигурността и съмненията.

Какво прави шляхтата, която вместо при главнокомандващите идва при него? Погазва закона. Какво прави войската? Нарушава дисциплината. И той, гражданинът, той, войникът, да застане начело на беззаконието? Да го покрива със своя авторитет? Пръв да дава пример на недисциплинираност, произвол, незачитане на законите — и всичко това само за да поеме властта два месеца по-рано, понеже, ако принц Карол бъде избран за крал, властта и без това ще мине в негови, на Вишньовецки, ръце. Той ли ще трябва да дава толкова страшен пример на потомците през вековете? Какво всъщност ще стане? Днес ще постъпи така Вишньовецки, а утре Конецполски, Потоцки, Фирлей, Замойски или Любомирски! А когато всеки почне да действа според собствената си амбиция, без да обръща внимание на закона и дисциплината, когато децата тръгнат по примера на бащите и дедите си, какво бъдеще очаква тая нещастна страна? Червеите на произвола, безредието, личните интереси и без това разяждат стъблото на Жечпосполита; под брадвата на вътрешната война се сипе гнилак и изсъхнали клонки падат от дървото. Какво ще стане, когато тия, които са длъжни да пазят това дърво като зеницата на окото си, сами почнат да подлагат огън под него? Какво ще стане? Господи! Господи!

Хмелницки също се оправдава с общественото благо, но не прави нищо друго, а въстава срещу закона и властта.

Тръпки пронизаха княза от глава до пети. Той закърши ръце: „О, Христе! Нима аз трябва да бъда втори Хмелницки!“

Но Христос беше увесил глава на гърдите и мълчеше с такава болка, сякаш само преди миг е бил разпнат.

Князът продължаваше да се разкъсва от съмнения. Какво ще стане, ако той вземе властта, а канцлерът, сенатът и главнокомандващите го обявят за бунтовник? Втора вътрешна война ли? Освен това нима Хмелницки е най-големият и най-страшният враг на Жечпосполита? Та нали неведнъж са я нападали още по-мощни сили, та нали когато двеста хиляди бронирани немци настъпваха край Грюнвалд срещу полковете на Ягело, когато при Хотим половин Азия участваше в боя, краят изглеждаше още по-близък — но какво стана с тия вражи сили? Не! Жечпосполита не се бои от войни и няма войни да я погубят! Но защо при такива победи, при такава скрита сила, при такава слава тя, която е разбила кръстоносците и турците… е толкова слаба и неспособна, та се е преклонила пред един казак? Та съседите ръфат границите й, та й се присмиват народите и никой не слуша нейния глас, не се смущават от гнева й, а всички предвиждат нейната гибел?

Ах, именно гордостта и амбицията на магнатите, действията на своя глава, своеволията са причина за това. Най-лошият враг не е Хмелницки, а вътрешното безредие, вироглавството на шляхтата, малобройността и недисциплинираността на войската, бурността на сеймовете, раздорите, свадите, хаосът, некадърността, личните интереси и недисциплинираността — недисциплинираността преди всичко. Дървото гние и се превръща на прах отвътре. И скоро можеш да очакваш, че първата буря ще го събори — но отцеубиец е тоя, който става съучастник в такова нещо, проклет е тоя, който дава пример, проклети са той и децата му до десето поколение!…

А сега върви, победителю при Немиров, Погребище, Махновка и Константинов, върви, княже воеводо, върви, отнеми властта от главнокомандващите, потъпчи закона и йерархията и давай пример на потомството как се изтръгват вътрешностите на майката.

Страх, отчаяние и объркване се изписа върху лицето на княза… Той викна страшно, хвана се за косите и падна в праха пред Христа.

И князът се каеше и удряше достойната си глава о каменния под, а от гърдите му се изтръгваше глух глас:

— Боже, бъди милостив към мене, грешния! Боже, бъди милостив към мене, грешния! Боже, бъди милостив към мене, грешния!…

Розовата зора вече изгря на небето, а после дойде златното слънце и освети залата. Под корнизите започнаха да цвъртят врабци и лястовички. Князът стана и отиде да събуди слугата си Желенски, който спеше пред вратата.

— Тичай — каза му той — при ординарците и им кажи да повикат при мене полковниците, които се намират в замъка и в града. Както от редовните войски, така и от народното опълчение.

След около два часа залата започна да се пълни с брадати и мустакати бойци. От хората на княза дойдоха старият Зачвилиховски, Поляновски, Скшетуски с пан Заглоба, Вурцел, оберщер Махницки, Володийовски, Вершул, Понятовски, почти всички офицери чак до хоронжите[18] освен Кушел, който беше изпратен с разезд към Подолието. От кралските войски присъстваха Ошински и Корицки. Не можаха да измъкнат изпод юргана мнозина от по-знатните шляхтичи, но и от тях се събраха немалко — а между тях и сановници от кастелани[19], та чак до подкоможи[20]… В залата шумеше като в кошер от оживените разговори, а всички бяха обърнали очи към вратата, откъдето щеше да дойде князът.

Изведнъж всичко утихна. Князът влезе. Лицето му беше спокойно, ведро — и само зачервените от безсъние очи и изострените черти свидетелстваха за преживяната борба. Но през тая ведрост и дори усмихнатост прозираше сериозност и непоколебима воля.

— Ваша милост панове! — каза той. — Тази нощ разговарях с Бога и със собствената си съвест върху това, какво да сторя, и обявявам на ваша милост панове, а вие обявете на цялото рицарство, че за доброто на отечеството и за съгласието, необходимо във времето на нещастие, се подчинявам на ръководството на главното командване.

Глухо мълчание зацари сред събраните.

Около пладне същия ден в двора на замъка чакаха триста татари на Вершул, готови за път с пан Скшетуски, а в замъка князът даваше обед на висшите офицерски чинове, който едновременно беше и прощален пир за нашия рицар. Като „младоженец“ го сложиха да седне до княза, а до него седеше пан Заглоба, защото се знаеше, че неговото умение и смелост бяха спасили „младоженката“ от гибел. Князът беше весел, тъй като бе свалил бремето от сърцето си, и вдигаше чаша за щастието на бъдещото семейство. Стените и прозорците се тресяха от възгласите на рицарите. В прустовете вдигаше шум прислугата и там Женджан беше централната фигура.

— Ваша милост панове! — каза князът. — Нека вдигнем тая трета чаша за бъдещата консолация[21]. Високо е това гнездо. Да даде Бог ябълките да не падат далече от дървото. Нека от тоя ястреб се родят достойни за баща си ястребчета!

— Да живеят! Да живеят!

— Благодаря! — викаше Скшетуски, като изпразваше в гърлото си грамадната чаша с малвазия[22].

— Да живеят! Да живеят!

— Crescite et multiplicamini![23]

— Ще трябва, ваша милост, половин хоронгвичка да народиш! — каза старецът Зачвилиховски, като се смееше.

— Съвсем ще напълни войската със скшетушчета! Познавам го вече! — викна Заглоба.

Шляхтата гръмна в смях. Виното замайваше главите. Навсякъде се виждаха зачервени лица, мърдащи мустаци, а настроението от минута на минута ставаше все по-добро.

— Щом е така — викаше развеселеният пан Ян, — трябва да ви призная, ваша милост панове, че кукувицата ми изкука дванайсет момчета.

— За Бога, всички щъркели ще изпукат от работа! — викаше пан Заглоба.

Шляхтата отговори с нов взрив от смях и всички така се смееха, че сякаш залата се тресеше от гръмове.

Внезапно на прага се появи някакво мрачно видение, покрито с прах — но като видя трапезата, пира и светналите лица, спря се на вратата, сякаш се колебаеше дали да влезе вътре.

Князът го забеляза пръв, смръщи вежди, заслони очи и рече:

— Но кой е там? Ах, това е Кушел! Връщаш се от разезда! Какво има? Какви са новините?

— Много лоши, ваше княжеско височество — каза младият офицер със странен глас.

Внезапна тишина зацари сред събраните, сякаш някой ги омагьоса. Вдигнатите към устата чаши увиснаха на половината път, всички обърнаха очи към Кушел, по чието изморено лице се четеше болка.

— Тогава по-добре да не ги беше казвал, ваша милост, когато се веселя на чашка — рече князът, — но щом вече си започнал, говори.

— Ваше княжеско височество, и аз бих предпочел да не бъда злокобен вестител, защото новината не иска да излезе през устата ми.

— Какво се е случило? Говори!

— Бар… е превзет!

Тридесет и четвърта глава

През една хубава нощ по десния бряг на Валадинка се движеше към Днестър група от петнайсетина конници.

Те вървяха много бавно, едва-едва. Най-отпред, малко пред другите, яздеха двама, сякаш предна стража, но изглежда нямаше какво да пазят и бдят, понеже през цялото време разговаряха помежду си, вместо да наблюдават наоколо. А като спираха от време на време конете си, поглеждаха назад към останалите от групата и тогава единият от двамата викаше:

— По-бавно! По-бавно!

И групата още повече забавяше крачка и едва напредваше.

Най-сетне групата отмина възвишението, под чиято сянка вървеше, и навлезе в огрян от месечината простор. Тогава вече се разбираше защо се движат толкова внимателно: по средата на колоната два коня вървяха успоредно един до друг и носеха привързана за седлата им люлка, в която лежеше някой.

Сребърните лъчи осветяваха бледо лице и затворени очи.

Зад люлката яздеха десетина въоръжени лица. По пиките им без пряпорци можеше да се познае, че са казаци. Някои водеха товарни коне, други яздеха без товар, но докато двамата конници отпред сякаш не обръщаха ни най-малко внимание на околността, тия се оглеждаха неспокойно и тревожно на всички страни.

Околността обаче изглеждаше напълно като пустиня.

Тишината се нарушаваше само от конския тропот и от подвикванията на единия от двамата конници отпред, който повтаряше от време на време предупреждението си:

— По-бавно! Внимателно!

Най-сетне той се обърна към другаря си и попита:

— Горпина, далеко ли е още?

Другарят му, когото наричаше Горпина и който всъщност беше едра мома, преоблечена като казак, погледна към звездното небе и отговори:

— Не е далеко. Ще стигнем преди полунощ. Ще минем Враже оброчище, ще минем Татарски поляни и веднага след тях е Дяволски дол. Ой, тежко на оня, който мине оттам след полунощ, преди петел да е пропял. Аз мога, но за вас би било зле.

Първият конник сви рамене.

— Аз зная — рече той, — че на тебе дяволът ти е брат, но и срещу дявола има цяр.

— Дявол не дявол, но цяр няма — отвърна Горпина. — Ти, соколе мой, по цял свят да търсиш скривалище за своята княгиня, никъде няма да намериш по-добро. След полунощ тук никой не ще мине освен с мене, а в дола жив човек още не е стъпвал. Ако някой иска да му врачувам, застава пред дола и чака, докато изляза. Ти не се страхувай. Там няма да дойдат нито ляхи, нито татари, никой, никой. Дяволският дол е страшен, сам ще видиш.

— Нека да е страшен, аз ти казвам, че ще дойда колкото пъти пожелая.

— Стига да идваш денем.

— Когато поискам. А изпречи ли се дяволът на пътя ми, за рогата ще го хвана.

— Ей, Богун, Богун!

— Ей, Донцовна, Донцовна! Ти не се грижи за мене. Дали ще ме вземе дяволът или не, това не е твоя работа, но едно ти казвам: разправяй се както щеш с твоите дяволи, стига на княгинята да не се случи нищо лошо, защото, ако стане нещо, тогава ни дяволи, ни призраци ще те отърват от ръцете ми.

— Веднъж вече са ме давили, още когато живеехме с брат ми край Дон, друг път в Ямпол палачът ми бръсна главата — та вече от нищо не ме е страх. Но това е друга работа. Аз от приятелство към тебе ще я пазя от духовете да не падне косъм от главата й, а от хората тя е в безопасност при мен. Няма да ти избяга.

— А ти, кукумявко, защо тогава ми предсказваше беда, защо ми дрънкаше на ухото: „Лях при нея! Лях при нея!?“

— Това не го казвах аз, а духовете. Но може да се е променило. Утре ще ти гледам на вода при воденичното колело. Във водата всичко се вижда добре, само трябва дълго да се гледа. Сам ще видиш. Но ти си бясно куче: кажа ли ти истината, веднага се сърдиш и се хващаш за сабята…

Разговорът се прекъсна, чуваше се само тропотът на конските копита по камъните и някакви гласове, които идеха откъм реката, подобни на цвъртенето на щурци.

Богун не обърна никакво внимание на тия гласове, които обаче можеха да предизвикат учудване нощем. Той вдигна глава към луната и се замисли дълбоко.

— Горпина! — рече след малко.

— Какво има?

— Ти си магьосница, ти трябва да знаеш дали е истина, че имало такава билка, та като пие някой от нея, и да не иска, пак се влюбва. Любовниче ли беше?

— Любовниче. Но за твоята беда и любовничето няма да помогне. Ако княгинята не обичаше друг — дай й само да пие и веднага ще се влюби, но щом обича, знаеш ли какво ще стане?

— Какво?

— Още повече ще обикне оня, другия.

— Върви по дяволите с твоето любовниче! Ти знаеш беди да предсказваш, а не да даваш добър съвет.

— Тогава слушай: аз зная една билка. Който пие от нея, два дни и две нощи лежи като дърво и нищо не чувства. Ще й дам тая билка — а после ти…

Казакът се затресе на седлото и впи във вещицата блесналите си в тъмнината очи.

— Какво грачиш ти? — попита той.

— Така е! — възкликна вещицата и избухна в силен смях, който напомняше цвилене на кобила.

Тоя смях се разнесе със зловещо ехо из гънките на дола.

— Кучко! — рече бунтовникът.

Очите му почнаха постепенно да гаснат, той отново се замисли и накрая заговори сякаш на себе си:

— Не, не! Когато превземахме Бар, аз пръв се втурнах в манастира, за да я пазя от пияниците и да строша главата на всекиго, който би я докоснал, а тя се мушна с нож. И сега нито вижда, нито чува Божия свят. Докосна ли я с ръка, пак ще се намушка или ще скочи в реката, няма да я запазя, нещастен аз!

— В душата си ти си лях, а не казак, щом не искаш по казашки да покориш момичето…

— Де да бях аз лях! — извика Богун. — Де да бях аз лях!

И се хвана с две ръце за фуражката, защото самия него го обзе болка.

— Трябва да те е омагьосала тая ляшка — измърмори Горпина.

— Ех, сигурно ме е омагьосала! — отвърна той тъжно. — Дано първият куршум да ме улучи, дано на кол да свърша кучешкия си живот… Една искам аз на тоя свят, а тази една не ме иска!

— Глупако! — възкликна гневно Горпина. — Та нали е в ръцете ти!

— Затвори си муцуната! — извика казакът разярен. — Ами тя като се убие, тогава какво? Ще те разкъсам тогава, ще те разкъсам, главата ти в камъните ще разбия, хората ще хапя като куче! Аз бих дал душата си за нея, казашката си слава бих дал, бих избягал хей там зад Ягорлик, далеч от полковете, за да съм с нея, с нея да живея, при нея да умирам… Ето това е! А тя се мушна с нож. И защо се мушна? По моя вина! С нож да се намушка! Чуваш ли?

— Нищо няма да й стане. Няма да умре.

— Ако умре, ще те закова с гвоздеи за вратата.

— Ти нямаш никаква власт над мене.

— Нямам, нямам. Аз бих предпочел мене да беше намушкала, да ме беше убила, това би било по-добро.

— Глупава ляшка. Да беше се привързала доброволно към тебе. Къде ще намери по-добър?

— Направи ти това, тогава гърне дукати ще ти изсипя и второ с бисери. Ние взехме голяма плячка от Бар, а и преди това сме вземали.

— Ти си богат като княз Ярема. И си славен. Казват, че сам Кривонос се страхува от тебе.

Казакът махна с ръка.

— Каква ми е ползата от това, когато ме боли сърцето…

И отново настана мълчание. Брегът на реката ставаше все по-див и пуст. Бялата светлина на луната придаваше фантастични форми на дърветата и скалите. Най-сетне Горпина каза:

— Тук е Враже оброчище. Трябва да се движим заедно.

— Защо?

— Тук е нечисто място.

Спряха конете и след малко групата, която вървеше отзад, се присъедини към тях.

Богун се надигна на стремената и надникна в люлката.

— Спи ли? — попита той.

— Спи сладко като дете — отговори един стар казак.

— Аз й дадох нещо за сън — отвърна вещицата.

— Бавно, внимателно — казваше Богун, впил очи в приспаната, — за да не я разбудите. Месецът наднича право в лицето й, сърчицето ми.

— Слабо свети, няма да я събуди — прошепна един от молойците. И групата продължи пътя си. Скоро стигнаха при Враже оброчище.

Това беше могила до самата река, ниска, обла като захлупен на земята щит. Луната я обливаше цяла със светлина и осветяваше белите, разхвърляни навсякъде по нея камъни. На места те бяха поотделно, на места образуваха купчини, сякаш остатъци от някакви постройки, от разрушени замъци и черкви. Другаде стърчаха каменни плочи, забити в земята като надгробни паметници. Цялото възвишение приличаше на една грамадна руина. И може би някога отдавна, през времето на Ягело, тук е кипял човешки живот; но днес това възвишение и цялата околност чак отвъд Рашков беше глух пущинак, в който живееха само диви зверове, а нощем прокълнати духове играеха своите хора.

Пътниците едва се бяха изкачили до половината височина на могилата и лекият досега повей се превърна в истински вихър, който започна да духа по могилата с някакво мрачно и злокобно съскане. Тогава на молойците се стори, че между развалините се обаждат някакви тежки въздишки, които сякаш излизат от смазани гърди, някакви жални стонове, някакви смехове, плачове и хленч на деца. Цялата могила почна да оживява, да вика с разни гласове. Иззад камъните сякаш надничаха високи тъмни фигури; сенки с чудновати форми се плъзгаха тихо между камъните; сред полумрака в далечината святкаха някакви светлинки, подобни на вълчи очи; най-сетне от другия край на възвишението между най-гъстите купища руини се обади нисък гърлен вой, после друг му отговори.

— Върколаци ли? — прошепна един млад казак, като се обърна към стария есаул.

— Не, това са вампири — отговори есаулът още по-тихо.

— О! Господи, помилуй! — възкликнаха другите уплашено, свалиха фуражки и започнаха да се кръстят набожно.

Конете започнаха да острят уши и да пръхтят. Горпина, която вървеше начело на групата, мърмореше полугласно неразбираеми думи, сякаш някаква дяволска молитва. Едва когато стигнаха до другия край на могилата, тя се обърна и рече:

— Е, свърши се. Тук е вече чисто. Трябваше да ги държа със заклинания, защото са много гладни.

Въздишка на облекчение се изтръгна от всички гърди. Богун и Горпина отново излязоха напред, а молойците, които преди малко затаяваха дъх, започнаха да си шепнат и разговарят. Всеки си припомняше какво му се е случвало някога с духове или вампири.

— Ако не беше Горпина, нямаше да минем — каза един.

— Силна вещица!

— А нашият атаман и от дявол не се страхува. Не гледаше, не слушаше, само се взираше в любимата си.

— Ако му се бе случило това, което се случи на мен, нямаше да е толкова сигурен — каза старият есаул.

— А какво ви се случи, чичо Овсивуй?

— Отивах аз веднъж от Рейментаровка за Гуляйпол, и то нощем край гробища. Изведнъж гледам: отзад нещо скочи от гроба върху седлото. Огледах се: дете — синичко, бледичко!… Навярно татари са го карали с майка му в робство и то е умряло, без да бъде кръстено. Очичките му горят като свещици и плаче ли, плаче! Скочи от седлото на врата ми и усещам, че ме хапе зад ухото. О, Господи! Вампир! Но нали съм слугувал дълго време във Влашко, където има повече вампири, отколкото хора, те знаят цяр срещу тях. Скочих от коня и забих кинжала си в земята. „Махай се! Изчезвай!“ А то изстена, хвана се за дръжката на кинжала и по острието се плъзна в моравата. Рязнах на земята кръстен знак и продължих пътя си.

— Значи във Влашко има много вампири, чичо?

— Всеки втори влах след смъртта си вампирясва. А влашките вампири са най-лоши от всички. Там ги наричат бруколаци.

— А кой е по-силен, чичо: дяволът или вампирът?

— Дяволът е по-силен, но вампирът е по-упорит. Дяволът, като успееш да го овладееш, ще ти служи, а вампирът за нищо не става, само за кръв души. Но все пак дяволът е атаман на вампирите.

— Но Горпина командва и дяволите.

— Разбира се. Докато е жива, ще ги командва. Ако тя нямаше власт над тях, атаманът нямаше да й предаде своята кукувичка, защото бруколаците са най-лакоми за моминска кръв.

— Аз пък съм чувал, че те нямат достъп до невинна душа.

— До душата нямат, но до тялото имат.

— Ой, жалко би било за хубавицата! Тя е кръв и мляко! Знаел е нашият бащица какво да вземе от Бар.

Овсивуй млясна с език.

— Не ще и дума, златна ляшка.

— А мене, чичо, ми е жал за нея — каза младият казак. — Когато я слагахме в люлката, тя скръсти ръце като за молитва и само молеше: „Убий ме, казва, не ме зачерняй, казва, мене, нещастна!“

— Няма да й бъде лошо.

По-нататъшният разговор беше прекъснат от приближаването на Горпина.

— Хей, молойци — каза вещицата. — Това са Татарски поляни, но вие не се страхувайте, защото тук е страшно само през една нощ в годината. Дяволски дол и моят хутор са вече близо.

Скоро се чу кучешки лай. Групата влезе в гърлото на дола, който беше напречен на реката и толкова тесен, та едва четири конника можеха да се движат един до друг в него. В дъното на дола течеше поточе, което блестеше като змия при лунната светлина и се спускаше бързо към реката. Но колкото по̀ навлизаше групата, стръмните и урвести стени се разширяваха навътре и се образуваше доста просторен валог, който се издигаше леко нагоре и бе обграден от скали. Тук-таме растяха високи дървета. Тук не вееше вятър. От дърветата падаха дълги черни сенки, а по облените от лунната светлина места блестяха силно някакви обли или продълговати предмети, в които молойците със страх разпознаха човешки черепи и пищяли. Затова се оглеждаха настръхнали наоколо и се кръстеха от време на време. Ненадейно в далечината между дърветата блесна светлинка и веднага дотърчаха две кучета, страшни, огромни, черни, с пламнали очи, които лаеха и виеха при вида на хората и конете. Гласът на Горпина най-сетне ги умири и те започнаха да тичат около конниците, като при това хъхреха и пъхтяха от умора.

— Чудна работа — шепнеха молойците.

— Това не са кучета — измърмори старият Овсивуй с глас, който издаваше дълбока убеденост.

В това време иззад дърветата се показа къща, зад нея обор, а по-нататък и по-нагоре още една тъмна постройка. Наглед къщата беше солидна и голяма, а прозорците светеха.

— Това е моето седалище — каза Горпина на Богун, — а там е воденицата, която меле жито само за нас, но аз съм врачка и врачувам на водата при воденичното колело. Ще поврачувам и на тебе. Момата ще живее в гостната, но щом искаш да украсиш стените, засега ще трябва да я сложим в другата част на къщата. Спирайте и слезте от конете!

Групата се спря, а Горпина започна да вика:

— Черемис! Хуку! Хуку! Черемис!

Някаква фигура със снопче запалена борина в ръка излезе пред къщата, вдигна огъня нагоре и загледа мълчаливо пристигналите.

Това беше стар човек, страхотно грозен, дребен, почти джудже, с плоско квадратно лице и с полегати очи като цепки.

— Какъв дявол си ти? — попита го Богун.

— Ти не го питай — каза момичето. — Езикът му е отрязан.

— Ела по-близо.

— Слушай — продължи Горпина, — а не може ли да пренесем момата във воденицата? Тук молойците ще нареждат гостната и ще забиват гвоздеи, та тя ще се събуди.

Казаците слязоха от конете и започнаха внимателно да отвързват люлката. Сам Богун следеше с най-голяма грижа всичко и сам крепеше люлката откъм главата, когато я пренасяха във воденицата. Джуджето вървеше напред и светеше с борината. Княгинята, упоена от Горпина с приспивна билка, изобщо не се събуди, само клепачите й трепкаха леко при светлината на факлата. Лицето й се оживяваше от тия червени блясъци. Може би някакви чудесни сънища сънуваше девойката, защото се усмихваше сладко през време на тоя поход, който приличаше на погребение. Богун я гледаше и му се струваше, че сърцето му ще пръсне ребрата на гръдния му кош.

— Мила моя, кукувичке моя! — шепнеше той тихо, а страшното, макар и прекрасно лице на разбойника беше омекнало и гореше от силния огън на любовта, която го бе обхванала и го обхващаше все повече, както забравеният от пътник огън обхваща дивата степ.

Горпина вървеше до него и му казваше:

— Когато се събуди от тоя сън, ще бъде здрава. Раната й заздравява, ще бъде здрава…

— Слава Богу! Слава Богу! — отговаряше бунтовническият главатар.

В това време молойците започнаха да свалят от шестте коня грамадни вързопи пред къщата и да вадят плячката, която се състоеше от гоблени, килими и други ценни вещи, взети в Бар. Запалиха в гостната голям огън и докато едни внасяха нови и нови тъкани, другите ги окачваха по дървените стени на стаята. Богун не само беше помислил за сигурна клетка за своята птица, но беше решил да украси тая клетка, та робството да не изглежда твърде непоносимо за птичката. Скоро той се върна от воденицата и сам наблюдаваше работата. Нощта минаваше и месецът бе вече отместил бялата си светлина от върховете на скалите, а в гостната още се чуваха приглушените удари на чуковете. Простата стая все повече заприличваше на истински салон. Накрая, когато стените бяха изцяло покрити с гоблени, а подът постлан, отново донесоха тук спящата княгиня и я сложиха върху меки възглавници.

После всичко утихна. Само в конюшнята още някое време се чуваха сред тишината избухвания на смях, подобно на конско цвилене; това беше младата врачка, която се търкаляше по сеното с молойците и им раздаваше плесници и целувки.

Тридесет и пета глава

Слънцето беше вече високо на небето, когато на другия ден княгинята отвори очи от сън.

Най-напред погледът й се насочи към потона и се задържа дълго там, после пробягна по цялата стая. Съзнанието на девойката се възвръщаше и още се бореше с остатъците от съня и мечтите. По лицето й се изписа удивление и безпокойство. Къде е? Откъде се е взела тук и в чия власт се намира? Дали още сънува, или вижда наяве? Какво значи тоя разкош, който я заобикаля? Какво с нея е ставало досега? В тоя миг страшните сцени при превземането на Бар внезапно се изправиха като живи пред очите й. Тя си припомни всичко: избиването на хиляди хора — шляхта, граждани, свещеници, монахини и деца. Изпоцапаните с кръв лица на тълпите нападатели, шиите и главите, увити с още димящи човешки вътрешности, пияните крясъци, оня страшен ден, когато градът беше изклан до крак, най-сетне появата на Богун и отвличането й. Тя си спомняше още как в момент на отчаяние падна върху ножа, подложен от собствената й ръка — и сега студена пот като бисери обсипа челото й. Изглежда, че ножът се е плъзнал по рамото, щом сега усеща само лека болка, но едновременно разбира, че е жива, че здравето и силите й се възвръщат, помни най-сетне, че дълго, много дълго са я возили нанякъде в люлка. Но къде се намира сега? Дали в някой замък, дали е спасена, отнета от неприятеля и в безопасност? И отново оглежда стаята. Прозорчетата й са като на селска къща, малки, квадратни и навън не се вижда през тях, защото вместо стъкла има бяла ципа. Дали това не е наистина селска къща? Но това е невъзможно и против него говори невероятният разкош вътре. Вместо потон над девойката виси огромна завеса от пурпурна коприна, на която са нарисувани златни звезди и луна; стените не са високи, но целите са покрити с гоблени; на пода е постлан пъстър килим, сякаш покрит с живи цветя. Стряхата над огнището е обвита с персийска коприна, навсякъде златни ресни, коприни, кадифета, като се почне от стените и потона, та чак до възглавниците, върху които бе сложила главата си. Ярката дневна светлина проникваше през ципата на прозорците и осветяваше стаята, но и се губеше в тия пурпурни, тъмновиолетови и тъмносини кадифета, които създаваха някакъв очарователен пъстроцветен полумрак. Княгинята беше изумена и не вярваше на очите си. Дали това не е някаква магия, или войската на княз Йереми я е освободила от казашките ръце и настанила в някой от княжеските замъци?

Момичето прилепи длани за молитва.

— Пресвета Богородице! Направи така, че първото лице, което се появи на вратата, да бъде лице на защитник и приятел.

Изведнъж през тежката златоткана завеса до нея достигнаха звуците на теорба, които се носеха отдалече, и едновременно някакъв глас започна да напява тихо познатата песен:

Любовта! — Ох, зная,

от болест по-зла е,

болестта минава.

Здрав ще съм. Но няма

любовта голяма

нивга да забравя.

Княгинята се повдигна от леглото, но колкото повече слушаше, очите й се отваряха все по-широко от ужас; най-сетне тя викна страшно и се хвърли като мъртва на възглавниците.

Беше познала гласа на Богун.

Но изглежда, че викът й също бе проникнал през стените на гостната, защото след малко тежката завеса зашумоля и на прага се показа самият бунтовнически главатар.

Княгинята закри очи с ръце, а побелелите й разтревожени устни повтаряха сякаш в треска:

— Боже, Света Богородице! Боже, Света Богородице!

А гледката, която толкова я ужаси, би зарадвала очите на много девойки, защото дрехите и лицето на тоя молоец блестяха като слънце. Диамантените копчета на жупана му светеха като звездите по небето, ножът и сабята му искряха от скъпоценни камъни, жупанът от сребърен сърмен плат и червеният контуш подсилваха хубостта на мургавото му лице. Той стоеше така пред нея, строен, черновежд, великолепен, най-хубав от всички молойци в Украйна.

Но очите му бяха замъглени като звезди, закрити от облак, и той я гледаше почти покорно, а като виждаше, че страхът не изчезва от лицето й, заговори с нисък, тъжен глас:

— Не се страхувай, княгиньо!

— Къде съм? Къде съм? — питаше тя, като го гледаше през пръстите си.

— На сигурно място, далеко от войната. Не се страхувай, мила моя душице. Аз те извлякох от боя, за да не те сполети нещо лошо от хората и войната. В Бар казаците не оставиха нито един жив човек, само ти излезе жива оттам.

— Какво правиш ти, ваша милост, защо ме преследваш?

— Аз да те преследвам? Боже мили! — Богун разпери ръце и започна да клати глава като човек, към когото се отнасят крайно несправедливо.

— Мене ме е страх от ваша милост.

— Но защо се страхуваш? Ако заповядаш, няма да пристъпя от вратата: аз съм твой роб. Искам да седя тук на прага и да те гледам в очите. Аз не ти желая злото: защо ме мразиш? Ей, Боже мили! Ти в Бар се мушна с нож, като ме видя, макар че ме познаваше от по-рано и знаеше, че идвам да те браня. Та аз не съм чужд човек за тебе, а другар сърдечен, пък ти се мушкаш с нож, княгиньо!

Изведнъж кръвта нахлу в бледите бузи на княгинята.

— Защото предпочитах смъртта пред позора — каза тя. — И се кълна, че ако не ме пощадиш, ще се убия дори и душата си да загубя с това.

От очите на девойката изскочи огън — и Богун разбра, че няма шега с тая курцевичовска княжеска кръв, при силна възбуда наистина ще извърши това, с което заплашва, а втория път по-добре ще нагласи ножа.

Затова той не отговори нищо, само направи няколко крачки към прозореца, седна на покритата със златоткан плат пейка и наведе глава.

Последва кратко мълчание.

— Бъди спокойна — каза той. — Докато съм трезвен, докато водката майка не е запалила главата ми, ти си за мене като икона в черква. А откак те намерих в Бар, престанах да пия. Преди това много пиех, с водката майка заливах своята мъка. Какво друго можех да правя? Но сега няма да сложа в уста нито сладко вино, нито водка.

Княгинята мълчеше.

— Ще те погледам — продължаваше той, — да си напълня очите с прекрасното ти личице, и ще си отида.

— Върни ми свободата! — рече девойката.

— Та нима ти си в робство? Ти си тук господарка. И къде ще се връщаш? Курцевичи изгинаха, огън опожари села и градове, князът не е в Лубни, той отива срещу Хмелницки, а Хмелницки срещу него, навсякъде е война, кръв се лее, навсякъде е пълно с казаци, татари и войници. Кой няма да посегне на честта ти? Кой ще те съжали, кой ще те защити, ако не аз?

Княгинята вдигна очи нагоре, понеже си спомни, че има един на света, който би я притулил, съжалил и защитил. Но не искаше да каже името му, за да не дразни страшния лъв. Ала в същото време сърцето й се сви от дълбока тъга. Дали е още жив тоя, за когото копнееше душата й? Когато тя беше в Бар, знаеше, че е жив, защото веднага след заминаването на Заглоба до ушите й стигна името на пан Скшетуски заедно с вестта за победите на страшния княз. Но оттогава колко дни и нощи бяха изтекли, колко битки може да е имало и на колко опасности той да се е изложил! Вестите за него сега можеха да идват само чрез Богун, когото нито искаше, нито смееше да пита. И главата й падна на възглавниците.

— Нима трябва да остана тук като затворница? — питаше тя със стон. — Какво съм ти направила, ваша милост, та ме преследваш като зла веда[24]?

Казакът вдигна глава и заговори толкова тихо, че едва можеше да се чуе:

— Не зная какво си ми направила ти, но знам, че ако аз съм за тебе зла веда, и ти си зла веда за мене. Ако не бях те обикнал, щях да бъда волен като вятъра в полето и сърцето ми свободно, и душата ми свободна, и славен като Конашевич-Сагайдачний. Твоята хубост е моето нещастие, твоите очи са моето нещастие, нито свободата ми е мила, нито славата казашка! Какво бях аз, хубавице, докато ти не порасна и от дете не стана панна! Веднъж превзех една галера с най-хубави момичета, които караха на султана — но никоя не завладя сърцето ми. Поиграха си братята казаци с тях, а после заповядах на всяка да сложат камък на шията и във водата. От никого не се страхувах — война срещу неверните водех и плячка вземах — и както княз в замък, така бях аз в степта. А днес какво? Ето, седя тук и като роб добра дума прося от тебе, а да я изпрося не мога — и не съм я чул никога, дори когато братовчедите ти и стринка ти те сватосваха за мене. Ой, да беше ти, девойко, друга към мене, да беше ти друга, нямаше да стане това, което се случи, нямаше да избия аз твоите роднини, нямаше да се побратимя с бунта и селяните, но заради тебе си загубих ума. Ти би ме завела, където поискаш. Аз бих дал кръвта си за тебе, душата си бих дал. Сега целият съм изцапан с шляхтишка кръв, а по-рано само татарите биех и на тебе плячка докарвах — за да ходиш ти в злато и скъпоценности като херувим Божи. Защо ти не ме обичаше тогава? Ой, тежко, ой, тежко! Мъка ми е на сърцето. Нито с тебе мога да живея, нито без тебе, нито далеко, нито близко, нито в планина, нито в долина, гълъбице моя, сърчице ти мое! Прости ми, че дойдох за тебе в Розлоги по казашки, със сабя и огън, но аз бях пиян от гняв срещу князете и водка по пътя бях пил — разбойник нещастен. А после, когато ти ми избяга, просто виех като псе и раните ме боляха, и не исках да ям, и майката смърт молех да ме вземе. А ти искаш сега да те върна и отново да те загубя — гълъбице моя, сърчице ти мое!

Богун замлъкна, защото гласът му се пресече в гърлото и излезе като стон, а лицето на Елена ту се зачервяваше, ту бледнееше. Колкото повече думите на бунтовническия главатар изразяваха безкрайна любов, толкова по-голяма пропаст се отваряше пред девойката — пропаст без дъно, без надежда за спасение.

А казакът почина малко, овладя се и така продължи да говори:

— Кажи какво искаш. Ето, гледай как е украсена тази стая. Това е мое, това е плячка от Бар. На шест коня го донесох за тебе. Кажи какво искаш — жълто злато, блестящи дрехи, искрометни скъпоценности, покорни роби. Аз съм богат, имам достатъчно свое, а и Хмелницки няма да се поскъпи да ми даде имот, и Кривонос няма да се поскъпи, ти ще бъдеш като княгиня Вишньовецка, замъци ще превзема за теб, половин Украйна ще ти подаря. Защото макар да съм казак, а не шляхтич, аз съм атаман с бунчук, десет хиляди молойци са под мое командване — повече, отколкото има княз Ярема. Кажи, каквото искаш, само не бягай от мене. Само остани с мене, гълъбице, и ме обикни.

Княгинята се повдигна съвсем бледа върху възглавниците. Но сладкото й чудно лице изразяваше толкова несломима воля, гордост и сила, че тая гълъбица в тоя миг приличаше повече на орлица.

— Ако ваша милост чакаш моя отговор — каза тя, — тогава знай, че дори да ми предстои цял век да пъшкам под твое робство, никога, никога няма да те обикна, кълна се в Бога!

Богун се бори някое време със себе си.

— Ти не ми говори такива неща! — каза той с хриплив глас.

— А ти не ми говори за своята любов, защото това за мене е срам, яд и обида. Аз не съм за тебе.

Богун стана.

— А за кого си ти, княгиньо Курцевич? Чия щеше да бъдеш ти в Бар, ако не бях аз?

— Който спасява живота ми, за да ме опозори и да ме хвърли в робство, той е мой враг, а не приятел.

— Ти да не смяташ, че селяните щяха да те убият? Страшно е да се помисли!…

— Ножът щеше да ме убие, но ти ми го изтръгна!

— И няма да ти го дам, защото трябва да бъдеш моя — избухна казакът.

— Никога! По-добре смърт!

— Трябва и ще бъдеш.

— Никога.

— Ей, ако ти не беше ранена, след това, което ми каза, още днес щях да изпратя молойци в Рашков да ми довлекат тук за косата някой калугер и утре щях да бъда твой мъж. Тогава какво? Грях е да не се обича мъжът и да не се привържеш към него! Хей, ти светлейша панно, тебе те обижда и сърди казашката любов. Но коя си ти, та аз да съм селяк за тебе? Къде са твоите замъци, боляри и войска? Какво те сърди тебе? Какво те обижда? Аз те взех на война, ти си моя пленница. Ох, ако аз бях селяк, с камшик по белите плещи щях да те науча на ум и без поп щях да се наситя на твоята хубост — ако аз бях селяк, а не рицар!

— Ангели небесни, спасете ме! — шепнеше княгинята.

Но все по-голяма ярост се изписваше по лицето на казака и гневът надигаше косата му.

— Аз зная — казваше той — какво те обижда, защо ми се противиш! За друг пазиш ти своя момински свян — но няма да го бъде, докато съм жив, докато съм казак! Шляхтич голтак! Нехранимайко! Подъл лях! Смърт за него! Щом те погледна, щом те завъртя в танц, и те взе цялата, а ти, казаче, страдай, троши си главата! Но аз ще го хвана и ще заповядам да му одерат кожата и с гвоздеи да го набодат. Знай ти, че Хмелницки отива срещу ляхите, че и аз отивам с него — и ще намеря, ако ще под земята, твоя любимец, а като се върна, в краката ти като армаган ще хвърля вражеската му глава.

Елена не чу последните думи на атамана. Болката, гневът, раните, вълнението, ужасът я лишиха от сили — безкрайна слабост обзе цялото й тяло, очите и мислите й угаснаха — и тя падна в несвяст.

Богун стоя известно време бледен от гняв, с пяна на устата; внезапно той забеляза тая мъртва, увиснала безсилно назад глава и от устата му се изтръгна почти нечовешки вик:

— Тя е мъртва! Горпина! Горпина! Горпина!

И рухна на земята.

Исполинката се втурна с всички сили в гостната.

— Какво става с тебе?

— Спаси я! Спаси я! — викаше Богун. — Аз я убих, моята душа, моята светлина!

— Ти какво, да не си полудял?

— Убих я! Убих я! — стенеше бунтовническият главатар и чупеше ръце над главата си.

Но Горпина се приближи до княгинята и веднага позна, че това не е смърт, а само тежък припадък, и като отпрати Богун зад вратата, започна да я свестява.

След малко княгинята отвори очи.

— Е, момиче, нищо ти няма — каза вещицата. — Изглежда, че си се уплашила от него и ти е прилошало, но това ще мине и ще бъдеш здрава. Ти си момиче като ябълка, дълго още ще живееш на този свят и ще бъдеш щастлива.

— Коя си ти? — попита княгинята със слаб глас.

— Аз ли? Твоя прислужница, защото той така заповяда.

— Къде съм аз?

— В Дяволски дол. Тук е същинска пустиня, никого няма да видиш освен него.

— И ти ли живееш тук?

— Тук е нашият дом. Аз се казвам Донцовна, а брат ми е полковник под командването на Богун, добри молойци води, а аз седя тук — и ще те пазя в тая златна стая. Не стая, ами палат — гледай как блести! За тебе докара той всичко това.

Елена погледна хубавото лице на момата и това лице й се стори напълно искрено.

— А ще бъдеш ли добра към мене?

Белите зъби на младата вещица блеснаха в усмивка.

— Ще бъда, как няма да бъда! — каза тя. — Но и ти бъди добра към атамана. Той е сокол, той е славен молоец, той те…

Тук вещицата се наведе към ухото на Елена и започна да й шепне нещо, а накрая избухна в смях.

— Вън! — викна княгинята.

Тридесет и шеста глава

Сутринта след два дни Донцовна и Богун седяха под върбата край воденичното колело и гледаха водата, която се пенеше под него.

— Ти ще я пазиш, ще я пазиш, няма да сваляш очи от нея — да не излиза никога от дола! — казваше Богун.

— От дола към реката има само една тясна шийка, а тук е доста широко място. Заповядай да засипят теснината с камъни и тогава ще бъдем тук като в дъното на гърне, когато ми дотрябва, аз ще си намеря изход.

— А с какво живеете вие тук?

— Черемис сади кукуруз при скалите, лозе гледа и птици с примки лови. С онова, което ти докара, няма да й липсва нищо освен птиче мляко. Не се страхувай, тя няма да излезе от дола и никой няма да узнае за нея, стига твоите хора да не се разбъбрят, че тя е тук.

— Аз им заповядах да се закълнат. Те са верни молойци, няма да се разбъбрят дори ремъци да дерат от кожата им. Но ти самата казваше, че тук идват хора да им врачуваш.

— Понякога идват от Рашков, а понякога, като чуят, и Бог знае откъде. Но те спират при реката, никой не влиза в дола, защото ги е страх. Ти видя костите. Случваше се и някои да поискат да влязат, та техните кости лежат там.

— Ти ли си ги избила?

— Който ги е убил, убил ги е! Щом някой иска да му врачувам, чака при входа на дола, а аз отивам при колелото. Каквото видя във водата, връщам се и казвам. Ей сега ще гледам и на тебе, само че не зная дали ще се покаже нещо, защото невинаги се вижда.

— Стига да не видиш нещо лошо.

— Ако е лошо, няма да заминеш. И без това е по-добре да не заминаваш.

— Длъжен съм. Хмелницки ми писа до Бар да се връщам, Кривонос поръчва същото. Сега ляхите идат с големи сили срещу нас, та трябва да бъдем заедно.

— А кога ще се върнеш?

— Не зная. Ще има голяма битка, каквато още не е имало. Или за нас смърт, или за ляхите. Ако ни победят, ще се скрия тук, ако ние победим, ще се върна за моята гургуличка и ще замина с нея за Киев.

— Ами ако загинеш?

— За това ми гледай, та да зная.

— Ами ако загинеш?

— Веднъж ме е майка раждала.

— О! А какво ще правя аз тогава с това момиче! Да й извия врата ли?

— Само с пръст да я докоснеш, ще заповядам на кол да те набучат.

Бунтовническият главатар се замисли мрачно.

— Ако загина, кажи й да ми прости.

— Ех, че неблагодарна ляшка, да не обича при такава обич. Ако бях аз, нямаше да ти се дърпам — ху, ху!

При тия думи Горпина сръга два пъти бунтовническия главатар в хълбока и му показа всичките си зъби в усмивка.

— Я върви по дяволите! — рече казакът.

— Добре, добре! Знам аз, че ти не си за мене.

Богун се загледа в разпенената вода при колелото, сякаш сам искаше да си врачува.

— Горпина! — каза той след малко.

— Какво има?

— Като замина, тя дали ще тъгува за мене?

— Щом ти не искаш да я обладаеш по казашки, може би е по-добре, че заминаваш.

— Не искам, не мога, не смея! Аз зная, че тя би умряла.

— Тогава може би е по-добре, че заминаваш. Докато те вижда, тя не ще да знае за теб, но като поседи месец-два с мене и с Черемис, ще й станеш по-мил.

— Ако беше здрава, зная какво бих направил. Щях да докарам поп от Рашков да ни венчае, но сега се страхувам, защото, ако се уплаши, ще предаде богу дух. Ти сама видя.

— Я стига! Защо ти е на тебе поп и венчавка? Ти не си истински казак — не! Аз не искам тук нито православен поп, нито католически свещеник. В Рашков има добруджански татари, ще ги натресеш на главата ни и толкова ще видиш княгинята. Какво те е прихванало? Заминавай и се връщай.

— А ти гледай във водата и казвай какво виждаш. Говори истината и не лъжи дори ако ме видиш мъртъв.

Донцовна се приближи до воденичното ставило — и вдигна втората преграда, която задържаше падащата от високо вода: бързата струя веднага се втурна с удвоена скорост през улея; колелото започна да се върти все по-бързо, докато най-сетне се скри в облак от водни капки; разбитата пяна кипеше под колелото като вряла вода.

Вещицата впи черните си очи в тоя врелец, хвана се за плитките при ушите и започна да вика:

— Хуку! Хуку! Покажи се! В дъбовото колело, в бялата пяна, в светлия облак, лош или добър, покажи се!

Богун се приближи и седна при нея. Лицето му изразяваше страх и трескаво любопитство.

— Виждам! — викна вещицата.

— Какво виждаш?

— Смъртта на моя брат. Два вола теглят и набиват Донец на кол.

— По дяволите твоят брат! — измърмори Богун, който искаше да узнае нещо друго.

Известно време се чуваше само шумът от колелото, което се въртеше, сякаш обхванато от бяс.

— Главата на брат ми е синя, съвсем синя, гарвани го кълват! — каза вещицата.

— Какво виждаш още?

— Нищо… О, колко е син! Хуку, хуку! В Дъбовото колело, в бялата пяна, в ясния облак, покажи се!… Виждам.

— И какво?

— Битка! Ляхите бягат пред молойците.

— И аз ли ги гоня?

— Виждам и тебе. Ти се сблъскваш с малък рицар. Хур! Хур! Хур! Пази се от малкия рицар.

— А княгинята?

— Няма я. Пак те виждам, а до тебе някой, който ще ти измени. Твой неискрен другар.

Богун поглъщаше с очи ту пяната, ту Горпина — и едновременно главата му работеше, за да помогне на врачуването.

— Какъв другар?

— Не виждам. Не виждам дали е стар или млад.

— Стар! Сигурно е стар!

— Може и стар.

— Тогава знам кой е. Той веднъж вече ми измени. Стар шляхтич със сива брада и с бяло око. Смърт за него! Но той не ми е другар.

— Той те дебне. Отново виждам. Чакай! Ето и княгинята! Тя е с венче от седефче, с бяла рокля, а над нея ястреб.

— Това съм аз.

— Може да си и ти. Ястреб… или сокол? Ястреб!

— Това съм аз.

— Чакай. Вече не се вижда… В дъбовото колело, в бялата пяна… О! О! Много войска, много молойци, ой, много, като дърветата в гората, като бодлите в степта, и ти си над всички, пред тебе три бунчука вървят.

— А княгинята при мене ли е?

— Няма я, ти си в стана.

Отново настъпи кратко мълчание. Колелото гърмеше, та цялата воденица се тресеше.

— Хей, колко кръв тук, колко кръв! Колко трупове, вълци над тях, гарвани над тях — чума над тях. Само трупове, само трупове, хей? Хей! Само трупове, нищо не се вижда, само кръв!

Внезапен повей на вятъра издуха облака от колелото и в същото време по-горе над воденицата се появи чудовищният Черемис с наръч дърва на гърба.

— Черемис, сложи преградата — извика момата.

След тия думи тя отиде да си мие ръцете и лицето на потока, а в това време джуджето спря водата.

Богун седеше замислен. Пробуди го едва идването на Горпина.

— Ти нищо повече ли не видя? — попита я той.

— Каквото се показа, това е, нищо повече няма да видя.

— А не лъжеш ли?

— Кълна се в брат си, че казах истината. Него ще го набучат на кол. С волове за краката ще го теглят. Мене ми е мъчно за него. Ех, не само на него му е писано да мре! Колко трупове се показаха! Никога не съм виждала толкова! Ще има голяма война по света.

— А нея ти я видя с ястреб над главата, нали?

— Така е.

— И тя беше с булчински венец?

— С венец и бяла рокля.

— А откъде знаеш, че тоя ястреб съм аз? Нали ти разказвах за младия лях шляхтич — може да е той.

Вещицата сбърчи вежди и се замисли.

— Не — каза тя след малко и разтърси глава. — Ако беше лях, щеше да е орел.

— Слава богу! Слава богу! А сега ще ида при молойците, за да приготвят конете за път. През нощта ще тръгнем.

— Значи непременно ще заминеш.

— Хмел ми заповядва, и Кривонос ми заповядва. Ти добре видя, че ще има голяма война, същото прочетох и аз в Бар, в писмото от Хмел.

Богун всъщност не знаеше да чете, но се срамуваше да признае, защото не искаше да го смятат за простак.

— Тогава заминавай! — каза вещицата. — Ти си щастлив. Хетман ще станеш: над тебе видях три бунчука, както те виждам сега.

— И хетман ще стана, и княгинята за жена ще взема — на мене не ми прилича селянка да взема.

— Със селянка другояче ще приказваш, а с тая те е срам. Трябваше лях да се родиш.

— Аз не съм по-лош от лях.

След тия думи Богун отиде в конюшнята при молойците, а Горпина — да сготви ядене.

Вечерта конете бяха готови за път, но Богун не бързаше да тръгне. Седеше върху една купчина килими в гостната стая с теорба в ръка и гледаше към своята княгиня, която вече беше станала от леглото, но се бе сгушила в другия ъгъл на стаята и тихо си четеше молитвата, без да обръща внимание на бунтовническия главатар, сякаш изобщо го нямаше в стаята. Той, напротив, следеше с очи всяко нейно движение, ловеше с уши всяка въздишка — и сам не знаеше какво да прави със себе си. Току отваряше уста да започне разговор, но думите не излизаха от гърлото му. Смущаваше го бледото мълчаливо лице с израз на някаква суровост във веждите и устата. Тоя израз Богун не беше виждал по-рано у нея. И неволно си припомни подобни вечери в Розлоги, които се изправиха като живи в ума му: как той и братята Курцевичи сядаха около дъбовата маса. Старата княгиня лющеше слънчогледово семе, князете хвърляха зарчета с чаша — а той се взираше в прекрасната княгиня, както и сега се взира. Но тогава беше щастлив, тогава разказваше за своите походи с низовците, а тя слушаше и понякога черните й очи се спираха върху лицето му, а леко отворената малинова уста свидетелстваше с какъв интерес слуша. Сега тя дори не го погледна. Тогава, засвиреше ли той на теорба, тя и слушаше, и гледаше, а на него чак сърцето му се топеше. И чудо небивало: нали сега той е неин господар, грабнал я е с оръжие в ръка, тя е негова пленница, негова робиня — може да й заповядва, а пък тогава се чувстваше и по-близък с нея, и по-равен на нейното обществено положение! Курцевичи бяха негови братя, следователно тя, тяхна братовчедка, му беше не само любима, не само сокол, най-мила черновежда, но сякаш и роднина. А сега пред него стои горда, мрачна, мълчалива, безмилостна панна. Ей, гняв кипи в него! Той би й дал да разбере какво значи да пренебрегва казак, но той обича тая безмилостна панна — кръвта си би дал за нея, а колчем гневът го сграбчеше за гърдите — сякаш някаква невидима ръка го хваща за косата, някакъв глас изгърмява в ухото: „Стой!“ Впрочем той е избухвал вече като пламък, а после си е блъскал главата в земята. Това му беше ползата. И сега казакът се гърчи, защото чувства, че й е неприятен в тая стая. Да беше се усмихнала, да беше казала добра дума — тогава той би паднал в краката й и би заминал по дяволите, та цялата си мъка, гняв и унижение да удави в ляхска кръв. А тук е роб пред тая княгиня. Ако не я познаваше от по-рано, ако това беше ляшка, взета от първия шляхтишки двор, той щеше да има повече смелост — но това е княгиня Елена, за която се беше кланял на Курцевичи, за която беше готов да даде и Розлоги, и всичко, което имаше. Затова още повече се срамува да се покаже като селяк пред нея, затова е още по-несмел към нея.

Времето минава, пред къщата се чуват тихите гласове на молойците, които навярно вече са на седлата и чакат атамана, а атаманът се измъчва. Светлият пламък на факлата пада върху лицето му, върху богатия контуш и теорбата — а тя поне да беше погледнала! Атаманът е и огорчен, и гневен, и му е мъчно, и глупаво. Той би искал да се сбогува нежно, а се страхува, че това сбогуване няма да бъде такова, каквото желае от душа, страхува се, че ще си отиде с горчивина, с гняв, с болка.

Ех, да не беше това княгиня Елена! Княгиня Елена, която се беше намушкала с нож и заплашваше със самоубийство, а друга — мила, колкото по-жестока и по-горда, толкова по-мила!… Внезапно кон зацвили пред прозореца. Богун събра всичката си смелост.

— Княгиньо — каза той, — време е вече да тръгвам.

Елена мълчеше.

— А ти няма ли да ми кажеш на добър час?

— Заминавай, ваша милост, на добър час! — каза тя сериозно. Сърцето на казака се сви: тя каза това, което той искаше; но той го искаше другояче.

— Ех, зная аз — рече той, — че ти ми се сърдиш, че ме мразиш, но ще ти кажа, че друг би бил по-лош към тебе. Аз те докарах тук, защото не можех иначе, но нима ти сторих нещо лошо? Не се ли отнасях с тебе като с принцеса? Сама кажи. Нима съм вече такъв разбойник, та няма да ми кажеш добра дума? А пък си в моя власт.

— Аз съм в Божията власт — каза Елена със същата сериозност, както по-рано, — но благодаря и за това, че ваша милост се въздържаш при мене.

— Е, аз вече тръгвам, макар изпратен с такива думи. Може би ще съжалиш, може би ще затъжиш!

Елена мълчеше.

— Мъчно ми е, че те оставям тук сама — продължи Богун, — мъчно ми е, че заминавам, но трябва. По-леко би ми било, ако се беше усмихнала, ако се беше сбогувала с открито сърце. Какво да направя, за да не ми се сърдиш?

— Върни ми свободата и Бог ще ти прости всичко, аз също ще ти простя и ще те благословя.

— Е, може и това да стане — каза казакът, — може би някога ще съжалиш, че си била толкова остра към мене.

Богун искаше да си купи изпращането, та ако ще дори с полуобещание, което не мислеше да изпълнява — и постигна своето, защото искрица надежда светна в очите на Елена и строгостта изчезна от лицето й. Тя сплете ръце на гърдите и впери в него светлия си поглед.

— Стига само ти…

— Е, не зная… — каза тихо казакът, защото гърлото му се сви едновременно от срам и жалост. — Сега аз не мога, не мога… — ордата се намира в Дивите поля, чамбули кръстосват навсякъде, от Рашков добруджански татари идват — не мога, защото ме е страх, но като се върна. Аз при тебе съм дете. Ти ще направиш с мене каквото искаш. Не зная!… Не зная!…

— Дано Бог те осени, дано Света Богородица те осени… Заминавай, на добър час.

И тя протегна ръка към него. Богун скочи и впи устни в нея — внезапно повдигна глава, срещна сериозния й поглед и пусна ръката. И веднага се отдръпна към вратата и започна да прави поклони до пояс, по казашки, продължаваше да се кланя и от вратата, докато най-сетне изчезна зад завесата.

Скоро през прозореца се чу оживен разговор, дрънкане на оръжие, а по-късно думите на песен, пееха я петнайсетина гласа:

За дълги години,

сред другари казаци,

сред другари юнаци —

да бъде слава вечна

в бъдното далечно.

Гласовете и тропотът се отдалечаваха и утихваха все повече.

Тридесет и седма глава

— Господ Бог вече извърши веднъж явно чудо с нея — казваше пан Заглоба на Володийовски и Подбипента, като седяха в квартирата на Скшетуски. — Явно чудо, казвам, защото ми позволи да я изтръгна от тия кучешки ръце и да я запазя през целия път. Нека вярваме, че той пак ще се смили над нея и над нас. Стига само да е жива. А така нещо ми шепне, че той отново я е отвлякъл. Ами припомнете си, ваша милост панове: та нали, както ни казваха разпитваните, след Пулян той станал помощник на Кривонос — дано го дяволите вземат! Следователно трябва да е бил при превземането на Бар.

— Може да не я е намерил сред оная тълпа от нещастници, нали там са били изклали около двайсет хиляди души — каза пан Володийовски.

— Значи ти не го познаваш, ваша милост. А аз съм готов да се закълна, че той е знаел, че тя се намира в Бар. Не може да бъде той да не я е измъкнал от клането и да не я е откарал някъде.

— Не ни даваш голяма утеха, ваша милост, защото на мястото на пан Скшетуски бих предпочел тя да загине, отколкото да остане в неговите мръсни ръце.

— И това не е утеха — нали ако е загинала, е загинала опозорена…

— Клетата! — каза Володийовски.

— Ох, клетата! — повтори пан Лонгинус.

Заглоба почна да скубе мустаците и брадата си, накрая избухна:

— Дано краста да изяде целия този архикучешки род, дано поганците тетива да си усучат от червата им!… Всички нации е създал Бог, но тия безбожници дяволът ги е създал! Дано всичките им жени ялови да станат!

— Аз не познавам тая сладка панна — каза тъжно пан Володийовски, — но по-добре мене да ме бе сполетяло това нещастие.

— А аз съм я виждал само един път, но когато си спомня за нея, от жал ми се отщява да живея! — каза пан Лонгинус.

— Така е с вас — възкликна пан Заглоба, — ами питате ли мене, дето я обикнах като баща и я изведох от такава бездна?… Питате ли на мене какво ми е?

— А какво пък е на пан Скшетуски? — попита Володийовски. И така се вайкаха рицарите, а после потънаха в мълчание. Пръв се опомни пан Заглоба.

— Нима вече няма изход? — попита той.

— Ако няма изход, наш дълг е да отмъстим — отговори Володийовски.

— Дано Бог даде по-скоро решителна битка! — възкликна пан Лонгинус — Говори се, че татарите вече се прехвърлили през реката и били на стан в полето.

На това пан Заглоба отговори:

— Не бива да оставяме така клетницата, без да предприемем нещо за нейното спасение. Аз доста вече съм си блъскал старите кости по света и по-добре би ми било сега да се излежавам някъде на спокойствие и в топла стая, но за нашата клетница отивам до Стамбул дори. Ако трябва, пак ще облека селската аба и ще взема лирата, макар че не мога да я погледна без отвращение.

— Ваша милост, ти си толкова изпечен в хитростите, измисли нещо — рече пан Подбипента.

— Много способи вече ми се въртят в главата. Ако княз Доминик знаеше дори половината от тях, Хмелницки да виси вече изкормен и окачен за краката си на бесилото. Аз вече казах това на Скшетуски, но сега с него за нищо не можеш да се разбереш. Мъката го терзае по-лошо от болест. Вие го пазете да не се умопобърка. Често се случва от голяма тъга mens[25] да почне да кипи като вино, докато накрая се вкисне.

— Случва се, случва! — потвърди пан Лонгинус.

Пан Володийовски се размърда нетърпеливо и попита:

— Тогава какви са способите на ваша милост?

— Моите способи ли? Най-напред трябва да узнаем дали тя, най-милата ни клетница — нека ангелите я пазят от всяко зло — е още жива. А можем да узнаем това по два начина: или да намерим между казаците на княза верни и сигурни хора, които ще се решат уж да избягат при казаците, да влязат между хората на Богун и от тях да узнаят нещо…

— Аз имам драгуни украинци! — прекъсна го Володийовски. — Ще намеря такива хора.

— Чакай, ваша милост… Или да уловим някои от тия нехранимайковци, които взеха Бар, и да ги разпитаме дали не знаят нещо. Те всички гледат на Богун като на слънце, защото им харесва неговата дяволска фантазия: песни за него пеят — дано им гърлата гноясат! — и един на друг си разказват какво е направил и какво не е направил. Ако той е отвлякъл нашата клетница, това не е останало скрито за тях.

— Тогава може и хора да се изпратят, и за пленници да се погрижим — забеляза Подбипента.

— Добре го рече, ваша милост. Ако узнаем, че е жива — това е най-важното нещо. Тогава, щом, ваша милост панове, искате искрено да помагаме на Скшетуски, ще се поставите под мое разпореждане, защото аз имам най-голяма експериенция[26]. Ще се преоблечем като селяни и ще се помъчим да узнаем къде я е скрил Богун. А щом веднъж разберем това, моя работа е да я измъкна. Най-много рискуваме аз и Скшетуски, защото Богун ни познава и ако ни види — родните ни майки не ще могат да ни познаят после, но вас двамата не е виждал.

— Мене ме е виждал — каза пан Подбипента, — но кой ти гледа това.

— Може пък Бог да направи така, че той да падне в ръцете ни! — извика пан Володийовски.

— Аз не искам да го виждам — продължаваше Заглоба. — Нека палачът да го гледа. Трябва да действаме предпазливо, за да не развалим цялата работа. Не е възможно само той да знае къде я е скрил, а аз ви гарантирам, ваша милост панове, че е по-безопасно да питаме някого другиго.

— Може пък нашите хора, които ще пратим, да узнаят. Щом князът разреши, ще подбера сигурни хора и ще ги изпратя още утре.

— Князът ще позволи, но се съмнявам, че те ще узнаят. Я слушайте, ваша милост панове, и друг способ ми се мярна в главата: вместо да пращаме хора или да ловим пленници за разпит, сами да се преоблечем като селяни и да тръгнем веднага.

— А, това е невъзможно! — викна пан Володийовски.

— Защо да е невъзможно?

— Ти, ваша милост, като че не познаваш военната служба. Когато хоронгвите застават nemine excepto[27], това е нещо свято. Дори баща му и майка му да умират тогава, един военен не отива да иска пермисия[28] за отпуск, защото пред сражение това е най-голямото безчестие. След решителна битка, когато неприятелят е разбит, може, но не преди това. Ето, гледайте Скшетуски: той пръв искаше да скочи и да полети да спасява, но не каза нито думица. Скшетуски има вече репутация, князът го обича, но той дори не се обади, защото знае дълга си. Това е обществена служба, ваша милост, а онова е лична работа. Не зная как е другаде, макар да мисля, че навсякъде е същото. Но при нашия княз воевода е нещо небивало да се иска пермисия пред битка, и то от офицер. Скшетуски, дори душата му да се разкъса, не би отишъл с такова искане при княза.

— Знам, че Скшетуски е цял римлянин и строго държи на дисциплината — каза пан Заглоба, — но ако някой подшушне на княза, може би той по собствена воля би дал пермисия и на него, и на вас.

— Такова нещо и през ум не му минава. Цялата Жечпосполита сега е на главата на княза. Какво си мислиш, ваша милост, сега се решават най-важни въпроси, които засягат целия народ, а той ще се занимава с личната работа на някого? Но дори и без молба да даде пермисия, при все че това е невъзможно, и тогава, кълна се в Бога, никой от нас сега не би напуснал стана, защото и ние сме длъжни най-напред да служим на нещастното си отечество, а после на себе си.

— Знам аз това, знам и военната служба от стари времена, затова и ви казах, че тоя способ само ми се мярна в главата, а не, че е заседнал в нея. Впрочем, да си кажа правичката, докато силата на тия негодници стои незасегната, няма да можем много нещо да направим, но когато ги бием и почнем да ги преследваме, когато те започнат да мислят само как да спасят собствената си кожа, тогава ще можем смело да навлезем между тях и по-лесно да съберем сведения. Дано само по-скоро пристигне останалата войска, иначе току-виж сме пукнали от нетърпение при тоя Чолгански камък. Ако командването беше в ръцете на нашия княз, щяхме вече да сме тръгнали, но изглежда, че княз Доминик много често си почива, щом го няма досега.

— Очакват го след три дни.

— Дай Боже час по-скоро! Нали коронният подчаши[29] пристига днес?

— Да.

В тоя момент вратата се отвори и влезе Скшетуски.

Човек би казал, че болката е издялала от камък чертите му: такава студенина и спокойствие лъхаше от тях.

Мъчно беше да се гледа това лице, толкова младо, а в същото време толкова строго и сериозно, сякаш по него никога не се е мяркала усмивка, и лесно можеше да се отгатне, че ако го докосне смъртта, няма да промени вече много това лице. Брадата на пан Ян беше порасла досред гърдите и тук-там в тая брада между гарвановочерните косми се виеха сребърни нишки.

Другарите му и верните приятели по-скоро отгатваха неговата болка, защото той не я показваше. Най-сетне той се владееше напълно, наглед спокоен, още по-изпълнителен във войнишката си служба и цял погълнат от близката война.

— Говорехме тук за нещастието на ваша милост, което едновременно е и наше нещастие — рече пан Заглоба, — защото Бог е свидетел, че с нищо не можем да се утешим. Но ялово би било това чувство, ако само помагахме на ваша милост да лееш сълзи, затова решихме и кръвта си да пролеем, та да изтръгнем от робство клетницата, ако още ходи жива по земята.

— Бог да ви възнагради — рече пан Скшетуски.

— Ще отидем с тебе дори и в стана на Хмелницки — каза пан Володийовски, като гледаше неспокойно приятеля си.

— Бог да ви възнагради — повтори пан Ян.

— Ние знаем — каза Заглоба, — че ваша милост си се заклел да я търсиш жива или мъртва, затова сме готови още днес…

Скшетуски седна на пейката, впи очи в земята и не отговори нищо, което ядоса пан Заглоба. „Дали той няма намерение да я изостави? — помисли Заглоба. — Ако е така, Бог да му е на помощ! Виждам, че няма нито благодарност, нито добър спомен на тоя свят. Но ще се намерят хора, които ще тръгнат да я спасяват, освен ако аз умра преди това!“ В стаята зацари мълчание, прекъсвано само от въздишките на пан Лонгинус. А малкият Володийовски се приближи до Скшетуски и го бутна по рамото.

— Откъде се връщаш? — попита той.

— От княза.

— И какво?

— Излизам през нощта на разузнаване.

— Далеко?

— Чак към Ярмолинци, пътят е свободен.

Володийовски погледна Заглоба и се разбраха веднага.

— Това е към Бар — измърмори Заглоба.

— Ще дойдем с тебе.

— Трябва да отидеш за разрешение и да попиташ дали князът не ти е определил друга работа.

— Тогава да идем заедно. Имам да го питам и нещо друго.

— И ние ще дойдем с вас — каза Заглоба.

Станаха и тръгнаха. Квартирата на княза беше доста далеко, на другия край на стана. В предната стая беше пълно с офицери от разните хоронгви, тъй като отвсякъде пристигаха войски в Чолгански камък и всички тичаха да предложат на княза службата си. Пан Володийовски трябваше да чака доста дълго, докато успеят с пан Подбипента да се изправят пред лицето на княза, но затова пък князът веднага им позволи и сами да тръгнат, и няколко драгуни русини да вземат със себе си, които щяха да се престорят, че уж бягат от стана, да отидат при казаците на Богун и там да разпитат за княгинята. А на Володийовски князът каза:

— Аз сам намирам разни задачи на Скшетуски, защото виждам, че болката се е затворила в душата му и ще го изяде, а ми е неизразимо мъчно за него. Той нищо ли не ви говори за мъката си?

— Съвсем малко. В първия момент скочи, за да тръгне слепешката между казаците, но си спомни, че сега хоронгвите стоят nemine excepto и че сме служители на отечеството и преди всичко него трябва да спасяваме, затова изобщо не дойде при ваше княжеско височество. Само Бог знае какво става в душата му. И го подлага на тежки изпитания. А ти бди, ваша милост, над него, виждам, че си му верен приятел.

Пан Володийовски се поклони ниско и излезе, защото тъкмо тогава при княза влязоха киевският воевода, стобницкият староста, пан Денхоф, сокалският староста и още няколко други военни първенци.

— Е, какво? — попита го Скшетуски.

— Идвам с тебе, но най-напред трябва да се отбия в твоята хоронгва, понеже имам да изпращам няколко човека с поръчение.

— Да вървим заедно.

Излязоха, а с тях пан Подбипента, Заглоба и старият Зачвилиховски, който отиваше при своята хоронгва. Недалече от шатрите на драгунската хоронгва на Володийовски срещнаха пан Лашч, който вървеше или по-скоро се олюляваше начело на петнайсетина шляхтичи, защото и той, и другарите му бяха съвсем пияни. При тая гледка пан Заглоба въздъхна. Нали още при Константинов се бяха обикнали с коронния стражник, понеже в известно отношение си приличаха като две капки вода. Пан Лашч, макар и страшен рицар и като малцина други опасен за поганците, беше същевременно прочут размирник, пияница, комарджия, обичаше да прекарва свободното си от битки, молитви, събрания и скандали време сред хора като пан Заглоба, да пие на провала и да слуша разни неприлични шеги. Той беше голям нехранимайко и беше причинил толкова размирици, толкова пъти беше нарушавал закона, че във всяка друга държава отдавна би платил с главата си. Над него тегнеше не една присъда, но той дори в мирно време не се безпокоеше от това, а камо ли сега, през време на война, когато всичко това беше още повече забравено. Лашч се беше присъединил към княза още при Росоловци и при Константинов извърши големи подвизи, но след почивката в Збараж стана почти непоносим поради шума, който вдигаше. От друга страна, никой не би могъл да пресметне и да запише колко вино беше изпил пан Заглоба у него, колко беше приказвал и разказвал за голямо удоволствие на пан Лашч, който всеки ден го канеше.

Но след известието за превземането на Бар пан Заглоба помръкна, загуби настроение, хумор и повече не посещаваше стражника. Пан Лашч дори си мислеше, че тоя весел шляхтич е напуснал войската и е заминал някъде, когато неочаквано го видя пред себе си.

Той протегна ръце към него и рече:

— Здравей, ваша милост. Защо не се отбиеш при мене? Какво правиш?

— Правя компания на пан Скшетуски — отвърна шляхтичът тъжно. Пан Лашч не обичаше Скшетуски поради неговата сериозност и го наричаше старомодник, а за нещастието му знаеше отлично, понеже беше присъствал на пира в Збараж, когато дойде вестта за падането на Бар. Но като човек разюздан по природа, а при това и пиян в тоя момент, той не зачете човешката болка, ами хвана поручика за копчето на жупана и попита:

— Ти, ваша милост, за момата ли плачеш?… А лъскава ли беше? А?

— Пусни ме, ваша милост! — каза Скшетуски.

— Чакай!

— Отивам по служба и не мога да изслушам заповедите на ваша милост.

— Чакай! — каза Лашч с упоритостта на пиян човек. — Службата си е твоя работа, а не моя. Мене тук никой не може да ми заповядва.

После сниши глас и повтори въпроса:

— А лъскава ли беше, а?

Веждите на поручика се смръщиха.

— Тогава ще ти кажа, ваша милост, че е по-добре да не развреждаш раната на човек.

— Да не развреждам ли?… Не бой се. Ако е била лъскава, жива е.

Лицето на Скшетуски се покри със смъртна бледост, но той се въздържа и рече:

— Ваша милост… дано не забравя с кого говоря…

Лашч облещи очи.

— Какво е това? Заплашваш ли, ваша милост? Мене ли, ваша милост?… Зарад една фльорца?

— Върви си, ваша милост, по своя път! — изгърмя старият Зачвилиховски, който цял се тресеше от гняв.

— Ах вие, хлапета, зайци, слуги! — закрещя стражникът Лашч. — Ваша милост панове, вадете саби!

И като извади своята, се хвърли срещу Скшетуски, но в същия момент и в ръката на пан Ян изсъска желязо и сабята на Лашч хвръкна като птица във въздуха, а той самият се олюля от замаха и се просна в цял ръст на земята.

Пан Скшетуски не го удари, само стоеше бледен като труп, сякаш замаян, а в това време се вдигна скандал. От една страна се нахвърлиха войниците на стражника, от друга — като пчели от кошер се изсипаха драгуните на Володийовски. Чуха се викове: „Бий! Бий!“ Мнозина дотичаха, без да знаят каква е работата. Зазвънтяха саби, крамолата всеки момент можеше да се превърне в сериозна обща битка. За щастие другарите на Лашч, като видяха, че прииждат все повече от хората на Вишньовецки, изтрезняха от страх, грабнаха стражника и се отдалечиха с него.

Ако това беше друга, по-малко дисциплинирана войска, пан стражникът навярно щеше да бъде съсечен от сабите на дребни късчета, но старият Зачвилиховски се опомни, викна само: „Стой!“ — и сабите се скриха в ножниците.

Въпреки това в целия стан закипя, а ехото от разправията стигна до ушите на княза благодарение на пан Кушел, който беше дежурен и дотърча в стаята, където князът се съвещаваше с киевския воевода, със стобницкия староста и с пан Денхоф, и викна:

— Ваше княжеско височество, войниците се секат със саби!

В тоя миг коронният стражник, блед и обезумял от ярост, но вече трезвен, се втурна като бомба.

— Ваше княжеско височество! — викаше той. — Искам справедливост. В тоя стан е като при Хмелницки, нито с произхода се съобразяват, нито със сана на човека! Със саби секат коронните сановници! Ако ваше княжеско височество не проявиш справедливост и не накажеш със смърт, аз сам ще се разправя.

Князът скочи иззад масата.

— Какво се е случило?… Кой те обиди, ваша милост?

— Твой офицер… Скшетуски.

Истинско изумление се изписа по лицето на княза.

— Скшетуски?

Внезапно вратата се отвори и влезе Зачвилиховски.

— Ваше височество княже, аз бях свидетел! — каза той.

— Аз не съм дошъл да излагам основанията си, а да искам наказание! — извика Лашч.

Князът се обърна към него и впи очи в лицето му.

— Спокойно, спокойно! — рече той тихо, но твърдо.

Имаше нещо толкова страшно в очите му и в тихия му глас, та стражникът, макар и известен с дързостта си, изведнъж замлъкна, сякаш загуби ума и дума, а околните дори пребледняха.

— Говори, ваша милост! — рече князът на Зачвилиховски.

Зачвилиховски разказа цялата случка: как, подтикван от неблагородни и недостойни не само за сановник, но и за шляхтич подбуди, пан стражникът почнал да се подиграва с болката на пан Скшетуски, а после със сабя се нахвърлил върху него, каква модерация[30], наистина необикновена за неговата възраст, е проявил пан Скшетуски, като се е задоволил само да избие оръжието от ръката на нападателя, и накрая старецът завърши така:

— Ваше княжеско височество, знаеш, че вече съм на седемдесет години и никога лъжа не е осквернила устата ми, а и докато съм жив, няма да ги оскверни. Дори под клетва няма да изменя нито дума от това, което казах.

Князът знаеше, че думата на Зачвилиховски тежи като злато, освен това твърде добре познаваше Лашч. Но засега не каза нищо, само взе перото и започна да пише.

А когато свърши, погледна към пан стражника.

— Справедливост ще ти бъде отмерена, ваша милост — каза той.

Пан стражникът отвори уста и искаше да каже нещо, но някак не можа да намери думи, затова сложи ръка на хълбок, поклони се и излезе гордо от стаята.

— Желенски! — каза князът. — Ще дадеш това писмо на пан Скшетуски.

Пан Володийовски, който никога не оставяше поручика сам, се посмути, като видя да влиза княжеският прислужник, защото беше уверен, че ще трябва веднага да се явят пред княза. Но прислужникът остави писмото и без да каже нищо, излезе, а Скшетуски го прочете и го подаде на приятеля си.

— Чети — каза той.

Пан Володийовски погледна и възкликна:

— Повишение в старши поручик!

И като прегърна Скшетуски през шията, го целуна и по двете бузи.

Старши поручик в хусарска хоронгва беше равно почти на най-висш офицер. На хоронгвата, в която служеше пан Скшетуски, ротмистър беше самият княз, а номинален поручик — пан Суфчински от Сенча, човек вече стар и отдавна напуснал действителната служба. Пан Ян от дълго време вече изпълняваше де факто и едната, и другата служба, което впрочем беше често явление в подобни хоронгви, където двата първи чина обикновено бяха само почетни титли. Ротмистър на кралската хоронгва биваше сам кралят, на примаската — примасът, а поручици в тия две гвардейски хоронгви бяха висши дворцови сановници. Всъщност хоронгвите се командваха от наместниците, които по тая причина в обикновения език се наричаха поручици и полковници. Такъв фактически поручик или полковник беше и пан Ян. Но между фактическото изпълняване на службата, между достойнството, давано в ежедневния език, и действителната титла имаше все пак голяма разлика. Сега с това повишение пан Скшетуски ставаше един от първите офицери на княза руски воевода.

Но докато приятелите се разтапяха от радост и му честитяха новата чест, лицето на Скшетуски не се промени нито за миг, оставаше си все така каменно и сурово, защото вече нямаше почести и чинове на тоя свят, които можеха да го зарадват.

Все пак той стана и отиде да благодари на княза, а в това време малкият Володийовски се разхождаше насам-натам из квартирата на Скшетуски и потриваше ръце.

— Ех, ех! — казваше той. — Повишен в поручик на хусарска хоронгва! Досега на никого не се е случвало такова нещо на тая възраст.

— Дано само Бог му върне щастието! — добави Заглоба.

— Ето на, ето на! Забелязахте ли, че той дори не трепна.

— Той предпочита да се откаже от това — рече пан Лонгинус.

— Ваша милост пане — въздъхна Заглоба, — нищо чудно няма тук! И аз бих дал за нея тия мои пет пръста, макар че знаме плених с тях.

— Така е, така е!

— Но пан Суфчински трябва да е умрял — забеляза Володийовски.

— Разбира се, че е умрял.

— Кой ли тогава ще стане заместник-поручик? Хоронжият е много млад и едва от Константинов има тоя чин.

Въпросът остана неразрешен, но отговор на него донесе сам поручик Скшетуски, когато се върна.

— Ваша милост пане — каза той, като се обърна към пан Подбипента, — князът повиши ваша милост в заместник-поручик.

— О, Боже, Боже! — изстена пан Лонгинус и скръсти ръце сякаш за молитва.

— Също така би могъл да повиши неговата инфландска кобила — измърмори Заглоба.

— Ами разездът? — попита пан Володийовски.

— Заминаваме веднага — отговори пан Скшетуски.

— Колко души заповяда князът да вземем?

— Една казашка и една влашка хоронгва, общо петстотин души.

— Хей, това е поход, а не разезд, но щом е така, време е да тръгваме.

— На път, на път! — повтори пан Заглоба. — Може би Господ Бог ще ни помогне да съберем някакви вести.

Два часа по-късно, тъкмо по залез-слънце, четиримата приятели тръгнаха от Чолгански камък към юг, а почти едновременно и пан коронният стражник Лашч напускаше стана с хората си. Много рицари от разни хоронгви гледаха това заминаване, без да пестят подвикванията и подигравките; офицерите се трупаха около пан Кушел, който разказваше по какви причини пан стражникът бил изгонен и как е станало това.

— Аз сам му занесох заповедта на княза — казваше пан Кушел. — И вярвайте ми, ваша милост панове, че това беше periculosa[31], защото щом я прочете, почна да реве като вол, когато го жигосват с нажежено желязо. И се нахвърли върху мене с брадва и цяло чудо беше, че не ме удари, но струва ми се, че през прозореца бе видял немците на пан Корицки, които обкръжаваха квартирата му, и моите драгуни с бандолети[32] в ръка. Едва тогава започна да вика: „Добре! Добре! Ще си отида, щом ме гонят!… Ще отида при княз Доминик, той ще ме приеме по-любезно! Няма, казва, да служа с просяци, но ще си отмъстя, викаше, да не съм Лашч, ако не сторя това!… И от тоя хлапак трябва да получа сатисфакция[33]!“ Мислех, че ще му се пукне жлъчката — от яд кълцаше с брадвата по масата. Ще ви кажа, ваша милост панове, че се боя да не би нещо лошо да се случи на пан Скшетуски, понеже със стражника няма шега. Той е заядлив човек и горд, досега не е оставил така никоя обида, а е смел и при това сановник.

— Какво може да се случи на Скшетуски sub tutela[34] на княза! — каза един от офицерите. — И пан стражникът, макар и да е готов на всичко, ще държи сметка за такова покровителство.

В това време поручикът, без да знае нищо за заканите на пан стражника срещу него, се отдалечаваше все повече от стана начело на своя отред и се насочваше към Ожиговци по посока на Буг и Медведовка. При все че септември беше вече попарил листата на дърветата, нощта бе спокойна и топла като през юли, защото такава беше цялата оная година — нямаше зима, а през пролетта всичко цъфна още когато в други години дълбок сняг покриваше степта. След доста мокрото лято първите месеци на есента бяха сухи и меки, с дни без слънце и светли лунни нощи. Затова пътуваха по-лесно, без да вземат особени предпазни мерки, тъй като още бяха твърде близо до стана, та не можеше да ги заплашва някакво нападение; пътуваха бързо: поручикът с двайсетина конника напред, а подир него Володийовски, Заглоба и пан Лонгинус.

— Я вижте, ваша милост панове, как светлината на месеца пада на онова възвишение — прошепна пан Заглоба. — Човек може да се закълне, че е ден. Казват, че само през време на война се случвали такива нощи, та душите, когато излизат от телата, да не блъскат в тъмното главите си о дърветата, както врабците о гредите на плевнята, и по-лесно да намерят пътя. А днес е и петък, денят на Спасителя, в който противните изпарения не излизат от земята и злите сили нямат достъп до човека. Чувствам, че някак ми е по-леко и ме обзема надежда.

— Нали вече тръгнахме и ще предприемем нещо за спасението й, това е най-важното! — каза Володийовски.

— Най-лошото е да стоиш със скръстени ръце — продължаваше да говори Заглоба. — Възседнеш ли коня, отчаянието веднага почва да спада поради тръскането и накрая съвсем го изтърсваш.

— Не вярвам аз — прошепна Володийовски, — че така ще можеш да изтръскаш всичко, exemplum[35] любовта, която се впива в сърцето като кърлеж.

— Когато е искрена — каза пан Лонгинус, — дори като с мечка да се бориш с нея, ще те победи.

След тия думи пан Лонгинус облекчи гърдите си с такава въздишка, която напомняше пъхтежа на ковашки мех, а малкият Володийовски повдигна очи към небето, сякаш между звездите търсеше оная, която свети на княгиня Барбара.

Конете започнаха да пръхтят по цялата хоронгва, а войниците им отговаряха с: „Наздраве! Наздраве!“, после всичко утихна, докато някакъв глас запя с копнеж в задните редици:

Ти на война ще отидеш, о, жалбо моя!

Нощем ще бъдеш в полето, а денем в зноя…

— Старите войници казват, че когато конете пръхтят, било на хубаво. Същото казваше и покойният ми баща — продума Володийовски.

— Нещо сякаш ми шепне на ухото, че не сме тръгнали напразно — отговори Заглоба.

— Дай Боже, та и сърцето на поручика някак да се разтуши — въздъхна пан Лонгинус.

Заглоба почна да клати глава и да се върти като човек, който не може да преодолее някаква мисъл, и накрая се обади:

— А на мене ми се върти една мисъл в главата и трябва да я кажа пред ваша милост панове, защото ми е вече съвсем непоносима. Не сте ли забелязали, ваша милост панове, че от някое време Скшетуски — не зная, може да не е така — като че ли най-малко от всички нас мисли за спасението на клетата.

— Откъде накъде! — отвърна Володийовски. — Просто характерът му е такъв: да не признава това пред никого. Той винаги си е бил такъв.

— Това е друго, но припомни си, ваша милост, когато му сочехме, че има надежда да я спася, той казваше: „Бог да ви възнагради!“ И с мене и с ваша милост се държеше така, сякаш се отнася за нещо най-обикновено, а Бог вижда, че това би било черна неблагодарност от негова страна, защото тая клетница очите си е изплакала за него и толкова е изтеглила, че и на цяла волска кожа не може да се запише. Със собствените си очи видях това.

Володийовски поклати глава.

— Изключено е да я е забравил — рече той. — Вярно е, че първия път, когато оня дявол му я отвлече от Розлоги, той така се бе отчаял, че ние се страхувахме за неговия разум, но сега показва много по-голямо спокойствие. А щом Бог е влял в душата му спокойствие и му е дал сили — това е вече добре. Ние трябва да се радваме като негови искрени приятели…

След тия думи Володийовски пришпори коня и се понесе напред към Скшетуски, а Заглоба пътува известно време мълчалив заедно с пан Подбипента.

— Не мислиш ли и ти, ваша милост, като мене, че ако не беше любовта, много злини нямаше да стават по света?

— Каквото ти е писано от Бога, то няма да те отмине — отвърна литовецът.

— Ех, ваша милост, ти никога няма да отговориш, както трябва. Това е една работа, а онова друга. За какво е била разрушена Троя, а? Да не би пък тая война да е за нещо друго? Хвърлил мерак Хмелницки на Чаплинска или пък Чаплински на Хмелницка, а ние да си трошим главите заради грешните им желания.

— Това са нечестиви чувства, но има и благородни, от които славата Божия расте.

— Сега, ваша милост, го каза по-добре. А ти самият скоро ли ще се заловиш с тази ялова работа? Чух, че шарф ти вързали, когато си тръгвал на война.

— Братче!… Братче!…

— Но трите глави ти стоят като пречка, а?

— Ох, така е!

— Тогава слушай какво ще ти кажа: замахни добре и отсечи наведнъж и трите — на Хмелницки, на хана и на Богун.

— Де да искаха да се наредят един до друг! — отвърна пан Лонгинус с развълнуван глас и вдигна очи към небето.

В това време Володийовски пътуваше заедно със Скшетуски и гледаше мълчаливо изпод шлема си неговото мъртвешко лице, докато най-сетне бутна със стремето си неговото стреме.

— Ян — каза той, — лошо е, че се замисляш така.

— Аз не се замислям, ами се моля — отговори Скшетуски.

— Това е свято и похвално нещо, но ти не си калугер да се занимаваш само с молитви.

Пан Ян обърна бавно мъченическото си лице към Володийовски и попита с глух, пълен със смъртно примирение глас:

— Кажи, Михал, какво друго ми остава освен расото?…

— Остава ти да я спасиш — отговори Володийовски.

— Това и ще правя до последния си дъх. Но дори да я намеря жива, дали няма да е вече късно? Пази ме, Боже, защото за всичко друго мога да мисля, но не и за това, пази, Боже, и разума ми! Аз вече не желая нищо повече от това, да я изтръгна от тия прокълнати ръце, а после нека тя си намери такова убежище, каквото ще търся аз. Изглежда, че не е било по волята на Бога… Остави ме да се моля, Михал, и не докосвай кървящата ми рана…

Сърцето на Володийовски се сви; той имаше желание още да го утешава, да го обнадеждва, но думите не искаха да минат през гърлото; двамата продължиха да яздят сред глухо мълчание, само устните на пан Скшетуски се движеха бързо в молитва, чрез която сякаш искаше да пропъди страшните мисли, а когато малкият рицар погледнеше това лице при светлината на месеца, го обземаше страх, защото му се струваше, че то е същинско лице на монах, сурово, отслабнало от пости и грижи.

В това време оня глас отново запя в задните редици:

Ти от война ще се върнеш,

вкъщи ще зърнеш

стаите празни, обрани

и люти рани.

Тридесет и осма глава

Пан Скшетуски се движеше така със своя разезд, та денем почиваха в горите и долищата, като усърдно нареждаше стража около стана си, и само нощем вървеше напред. Щом се приближеше до някое село, обикновено така го обграждаше, та пиле да не прехвръкне, вземаше храна за хората и конете и преди всичко събираше вести за неприятеля, след което продължаваше пътя си, без да стори никакво зло на хората. А като излизаше от селото, внезапно променяше посоката, за да не може неприятелят да узнае накъде се е запътил. Възложената му задача бе да разбере дали Кривонос със своите четирийсет хиляди души продължава да обсажда Каменец, или се е отказал от безплодната обсада и отива на помощ на Хмелницки, та заедно с него да участва в генералната битка. Освен това — какво правят добруджанските татари: дали са минали Днестър и са се присъединили към Кривонос, или още стоят от другата страна на реката. Това бяха важни сведения за полския стан и главното командване би трябвало само да се погрижи за тях, но понеже там като неопитни хора не се бяха сетили за това, князът руски воевода пое върху себе си тая тежест. Защото, ако се окажеше, че Кривонос заедно с белгородските и добруджанските орди е изоставил обсадата на Каменец и бърза към Хмелницки, тогава трябваше час по-скоро да ударят Хмелницки, преди да се е засилил безкрайно много. Обаче главнокомандващият княз Доминик Заславски-Острогски не бързаше и когато Скшетуски тръгваше, в стана го очакваха след два или три дни. Изглежда, че по своя обичай княз Доминик пируваше по пътя и се чувстваше добре, а в това време минаваше най-удобният момент да бъде сломена мощта на Хмелницки и княз Йереми се вайкаше при мисълта, че ако в по-нататък войната се води така, не само Кривонос и задднепърските орди ще стигнат навреме при Хмелницки, но и самият хан начело на всички перекопски, ногайски и азовски сили.

В стана вече имаше вести, че ханът бил преминал Днепър и с двеста хиляди конника бързал денем и нощем на запад, а княз Доминик все не идваше.

Все по-вероятно ставаше войската, която се намира при Чолгански камък, да се изправи срещу пет пъти по-многоброен неприятел — и в случай че главните военачалници бъдат победени, нищо вече нямаше да попречи на неприятеля да нахлуе в сърцето на Жечпосполита, до Краков и Варшава.

Кривонос беше още по-опасен поради това, че ако главните военачалници решат да навлязат в Украйна, той, като тръгнеше от Каменец направо на север към Константинов, можеше да им прегради пътя за връщане и тогава неизбежно биха попаднали между два огъня. Ето защо пан Скшетуски реши не само да събира сведения за Кривонос, но и да го спре. Загрижен поради важността на задачата си, от чието изпълнение зависеше отчасти съдбата на цялата войска, поручикът с готовност рискуваше своя живот и живота на войниците си; все пак тая акция и без това щеше да бъде сметната за безумна, ако младият рицар пожелаеше в предварителен бой с петстотин души да спре четирийсетхилядната войска на Кривонос, подкрепена от белгородската и добруджанската орда. Но пан Скшетуски беше достатъчно опитен войник и не вършеше лудории, а и знаеше много добре, че ако влезе в бой, само след един час войската на Кривонос като огромна вълна ще мине през неговия труп и през труповете на другарите му. Затова той се залови за други средства. Най-напред пръсна слух между собствените си войници, че вървят само като предна стража на цялата дивизия на страшния княз. И тая вест разпространяваше навсякъде, по всички хутори, села и градчета, през които минаваше. И тя се разнесе светкавично по бреговете на Збруч, Смотрич, Студеница, Ушка, Калусик, а по тяхното течение стигна до Днепър и летеше по-нататък, сякаш гонена от вятъра, от Каменец чак до Ягорлик. Повтаряха я турските паши в Хотим и запорожците в Ямпол, и татарите в Рашков. И отново се разнесе оня познат вик: „Ярема иде!“, от който замираха сърцата на разбунтувания народ, подивял от ужас, несигурен нито за ден, нито за час.

А никой не се съмняваше в истинността на новината. Другите военачалници ще ударят Хмел, а Ярема — Кривонос. Това беше съвсем логично. Самият Кривонос повярва и отпусна безсилно ръце. Какво да прави? Да тръгне срещу княза ли? Но нали при Константинов духът на хората му беше друг и силите му бяха по-големи, а въпреки това го бяха били, значителна част от войниците му паднаха, другите едва отърваха кожата. Кривонос беше уверен, че неговите молойци ще се бият като бесни срещу всяка друга войска на Жечпосполита и срещу всеки друг вожд, но щом се приближи Ярема — ще се пръснат като ято лебеди пред орел, като степно глухарче, духнато от вятъра.

Да чака княза при Каменец беше още по-лошо. Кривонос реши да тръгне на изток, чак към Брацлав, да избегне своя зъл дух и да бърза към Хмелницки. Наистина той беше уверен, че като криволичи така, няма да стигне навреме, но поне навреме ще узнае резултата и ще помисли за собственото си спасение.

Ала изведнъж заедно с вятъра долетяха нови вести — че Хмелницки е разгромен; тия вести, както и по-раншните, се пускаха нарочно от пан Скшетуски. И тогава, в първия миг, нещастният бунтовнически главатар не знаеше вече какво да прави.

После реши, че именно поради това е още по-необходимо да тръгне на изток и да се придвижи колкото е възможно по-далече в степта — може пък да срещне татари и при тях да намери убежище.

Но преди всичко искаше да се увери дали сведенията са верни, затова усърдно търсеше между полковниците си някой готов на всичко, сигурен човек, когото да изпрати с разезд, за да улови пленници за разпит.

Но изборът беше труден, доброволци нямаше, а трябваше непременно да се намери такъв човек, който и да попадне в ръцете на неприятеля, да не издаде плановете за бягство дори ако го пекат на огън, набиват на кол или трошат костите му на колело.

Най-сетне Кривонос намери такъв човек.

Една нощ поръча да повикат при него Богун и му каза:

— Слушай, Юрек, приятелю мой! Ярема идва срещу нас с голяма сила и ние, нещастните, ще трябва да умрем!

— И аз чувах, че идва. Ние с вас, бащице, вече говорихме за това — но защо ще умираме?

— Няма да удържим. Срещу друг бихме удържали, срещу Ярема — не! Молойците се страхуват от него.

— Аз не се страхувам от него, аз му изклах цял полк във Василовка в Задднеприето.

— Знам, че ти не се страхуваш от него. Твоята казашка, молойска слава струва колкото славата на княза, но аз не мога да му дам битка, защото молойците няма да пожелаят… Спомни си какво приказваха в съвета, как наскачаха срещу мене със саби и кистени[36], задето съм искал да ги водя на заколение.

— Тогава да вървим при Хмел, там ни чака и кръв, и плячка.

— Разправят, че Хмел е вече разгромен от полските вождове.

— Аз не вярвам това, бащице Максиме. Хмел е лисица, без татарите няма да удари срещу ляхите.

— И аз така мисля, но трябва да знаем. Тогава ние бихме избягнали проклетия Ярема, бихме се съединили с Хмел, но трябва да знаем! Ех, да имаше някой, който не се страхува от Ярема, та да се приближи до него с разезд и да отвлече пленници за разпит, шапка жълтици ще му насипя.

— Аз ще отида, бащице Максиме, но не жълтици да търся, а казашка молойска слава!

— Ти си втори атаман след мене и искаш да отидеш? Ти ще бъдеш пръв атаман на казаците, на храбрите молойци, защото не се страхуваш от Ярема. Върви ти, соколе, а после искай каквото ти е воля. Едно ще ти кажа: ако не бе тръгнал ти, аз сам бих отишъл, но на мене не ми е позволено.

— Вие не можете, защото, ако вие, бащице, излезете, молойците веднага ще викнат, че си спасявате главата, и ще се пръснат на всички страни. А ако отида аз, духът им ще се повиши.

— Колко души да ти дам?

— Няма да взема много, с малка група по-лесно може човек да се скрие и да се приближи… Но дайте ми около петстотин добри молойци и тогава моя ще е грижата да ви докарам пленници, и то не обикновени войници, ами офицери, от които ще узнаете всичко.

— Тогава заминавай веднага. В Каменец оръдията вече гърмят за радост и спасение на ляхите и за смърт на нас, невинните.

Богун излезе и веднага почна да се стяга за път. Както биваше винаги в такива случаи, неговите молойци се запиха, „преди майката смърт да ни прегърне“, и той пиеше с тях, та чак се обливаше с водка, беснееше, вилнееше, след това заповяда да му изкарат едно буре с катран и както беше със скъпото си облекло, скочи в него, потопи се веднъж и дваж цял, от глава до пети, и викна:

— Сега съм чер като майката нощ, няма да ме видят ляшките очи! После се отъркаля по плячкосаните персийски килими, яхна коня и тръгна, а подир него потеглиха в нощния мрак верните му молойци, поведени с възгласа:

— За слава! За щастие!

В това време пан Скшетуски бе стигнал вече до Ярмолинци; там срещна съпротива и поради това удави в кръв жителите и като заяви, че на другия ден ще дойде княз Ярема, даде почивка на изнурените коне и войници. После събра на съвещание офицерите и им рече:

— Досега Бог ни даваше сполука. По страха, който обзема селяните, заключавам, че те наистина ни смятат за предна стража на княза и вярват, че след нас иде цялата му сила. Но ние трябва да помислим, да не би да забележат, че навсякъде се движи все една и съща дружина.

— А дълго ли ще ходим така? — попита пан Заглоба.

— Докато разберем какво е решил Кривонос.

— О, тогава може би няма да стигнем и за битката в стана.

— Възможно е… — отговори пан Скшетуски.

— Ваша милост пане, аз съм много недоволен от това! — каза Заглоба. — Поразигра си човек ръцете върху тия негодници при Константинов, взе се там нещичко от тях. Но това е дребна работа!… Пръстите ме сърбят…

— Може би тук, ваша милост, ще участваш в повече битки, отколкото сам мислиш — отвърна сериозно пан Скшетуски.

— О! А quo modo[37]? — попита Заглоба доста неспокойно.

— Защото всеки момент можем да се натъкнем на неприятеля и макар че не сме изпратени тук да му препречваме пътя с оръжие в ръка, все пак ще трябва да се защитаваме. Но връщам се към въпроса: трябва да обхванем по-голяма част от областта, за да ни видят едновременно на няколко места, да посечем тук-таме ония, които се съпротивяват, та да посеем още по-голям страх, и навсякъде да пускаме слухове. Затова смятам, че трябва да се разделим на групи.

— Така мисля и аз — каза Володийовски. — Тогава в очите им ще растем все повече и тия, които избягат при Кривонос, ще приказват за много хиляди.

— Ваша милост поручик, ти си тук командир, затова разпореждай — каза Подбипента.

— Аз ще тръгна през Зинков към Солодковци, а ако мога, и по-нататък — каза Скшетуски. — Ваша милост поручик Подбипента, тръгни право надолу към Татариска. Ти, Михал, ще тръгнеш за Купин, а пан Заглоба ще стигне до Збруч край Сатанов.

— Аз ли? — каза пан Заглоба.

— Да. Ваша милост си човек умен и пълен с хитрости, мислех, че с готовност ще се заемеш с тая акция, но ако не желаеш, тогава четвъртия отред ще поеме вахмистър Космач.

— Ще го поеме, но под моя команда! — извика Заглоба, който веднага се зарадва, че ще бъде командир на отделен отред. — Попитах само понеже ми е мъчно да се разделя с вас.

— Само че ти, ваша милост, имаш ли опит във военните работи? — попита Володийовски.

— Дали имам опит? Щъркелът още не е бил помислил да те направи подарък на баща ти и на майка ти, ваша милост, когато аз съм водил по-големи разезди от този тук. Целия си живот съм прекарал във войската и досега щях да служа, ако веднъж не ми заседна в стомаха един плесенясал сухар и три години седя там. Тогава трябваше да ходя за безоар[38] чак в Галац, но за тая пелегринация[39] подробно ще разкажа на ваша милост друг път, защото сега бързам да вървя.

— Тогава тръгвай, ваша милост, и навсякъде разпространявай вести, че Хмелницки е вече бит и че князът е минал Плоскиров — каза пан Скшетуски. — Не вземай какви да е пленници, но попаднеш ли на разезд откъм Каменец, гледай да отвлечеш такива, които ще могат да дадат сведения за Кривонос, защото досегашните са противоречиви.

— Дано да срещна самия Кривонос! Само да му се доще той да тръгне с разезд, ще му припари под краката! Не бойте се, ваша милост панове, ще науча аз тия хайти да пеят, дори да танцуват!

— След три дни ще се срещнем отново в Ярмолинци, а сега всеки по своя път! — каза Скшетуски. — И моля ви, ваша милост панове, да пазите хората.

— След три дни в Ярмолинци! — повториха Заглоба, Володийовски и Подбипента.

Тридесет и девета глава

Когато пан Заглоба се намери сам начело на своя отред, веднага се почувства неудобно, дори зле, и много би дал да бяха при него Скшетуски, Володийовски или пан Лонгинус, от които в душата си се възхищаваше най-силно и при които се чувстваше съвсем в безопасност. Така сляпо вярваше той в тяхната досетливост и мъжество.

Затова отначало яздеше доста мрачен начело на своя отред, оглеждаше се подозрително на всички страни, мислено си представяше опасностите, на които би могъл да налети, и мърмореше:

— Все пак по-добре би било, ако някой от тях беше тук. За каквото Бог е предназначил някого, за това го е създал, а тия тримата би трябвало да се родят насекоми, защото обичат да кацат на кръв. На война те се чувстват така, както другите хора при кана с вино или както рибата във вода. За тях войната е забавление. Коремът им е лек, а ръцете тежки. Виждал съм Скшетуски, като се бие, и знам, че е peritus[40]. Той така трепе хора, както калугерът чете молитви. Това е неговата любима професия. На оня литовец, който няма собствена глава, а търси три чужди, нищо не може да му убегне. Най-малко познавам оня малък палавник, но и той трябва да е люта оса. Като си спомня какво видях при Константинов и какво ми разказваше Скшетуски за него — оса ще да е! За щастие, той се движи близо до мене и мисля, че най-добре ще направя да се присъединя към него, защото, ако зная накъде да вървя, кучетата да ме ядат.

Пан Заглоба се почувства много самотен на тоя свят, та дори сам започна да се оплаква от самотата си.

— Така е то! — мърмореше той. — Всеки има на кого да се облегне, а аз какво? Ни другар, ни баща, ни майка. Сирак съм, и толкоз!

В тоя миг вахмистър Космач се приближи до него:

— Ваша милост командире, накъде отиваме?

— Накъде отиваме ли? — повтори пан Заглоба. — А? Изведнъж той се изправи на седлото и засука мустак.

— Към Каменец, ако бъде такава волята ми! Разбираш ли, ваша милост вахмистър?

Вахмистърът се поклони и се отдръпна мълчаливо при редиците, без да може да разбере защо командирът се разсърди. А пан Заглоба хвърли наоколо още няколко заплашителни погледа, после се успокои и продължи да мърмори:

— Ако тръгна към Каменец, ще дам да ми ударят сто тояги по голо. Тюх, да се не види! Да беше някой от тях при мене, по-висок дух щях да имам. Какво ще правя аз с тия сто души? По-добре да съм сам, че тогава човек може да се надява на хитростта си. А сега сме много, за да воюваме с хитрост, и малко, за да се защитаваме. Много несполучливо беше това хрумване на Скшетуски — да дели разезда. И накъде да тръгна сега? Зная какво има зад мене, но кой ще ми каже какво е пред мене и кой ще ми гарантира, че дяволите не са заложили там някаква клопка? Кривонос и Богун! Хубава бесовица! Дано ги дяволи дерат! Боже, пази ме поне от Богун! Скшетуски иска да се срещне с него — послушай го, Господи! Желая му това, което сам желае, защото съм му приятел… Амин! Ще стигна до Збруч и ще се върна в Ярмолинци, а пленници за разпит ще им докарам повече, отколкото искат. Това не е трудна работа.

Внезапно Космач се приближи до него:

— Ваша милост командире, някакви конници се виждат зад възвишението.

— Да вървят по дяволите! Къде? Къде?

— Ами там, зад хълма. Знамена видях.

— Войска ли е?

— Изглежда, че е войска.

— Кучетата да ги ядат. А много ли са?

— Не се знае, защото са далеко. Да бяхме се скрили тук, зад ония скали, ще ги нападнем ненадейно, защото пътят им е оттук. Ако са много, пан Володийовски не е далеко, ще чуе гърмежите и ще долети на помощ.

Неочаквано смелостта замая главата на пан Заглоба като вино. Може би отчаянието му вдъхна такава готовност за действие, а може би надеждата, че пан Володийовски е още близо, затова той извади сабята си, хвърли заплашителен поглед наоколо и викна:

— Скрийте се зад скалите! Ще ги нападнем изневиделица! Ще ги науча тия негодници!…

Опитните войници на княза веднага завиха към скалите и в миг се наредиха в боен ред, готови за неочаквано нападение.

Мина цял час: най-сетне се чу гълчава на далечно множество, ехото носеше отгласи от весели песни, а след малко до ушите на спотаилите се войници достигнаха звуци на цигулки, гайди и дайре. Вахмистърът отново се приближи до пан Заглоба и каза:

— Това не е войска, пане командир, не са казаци. Това е сватба.

— Сватба ли? — рече Заглоба. — Ще им засвиря аз, нека почакат малко!

След тия думи той тръгна с коня, а след него войниците и се строиха в редици на пътя.

— След мене! — викна заплашително Заглоба.

Всички войници полетяха в тръс, а после в галоп, заобиколиха скалата и внезапно застанаха до самата група от хора, смутени и разтревожени от неочакваната гледка.

— Стой! Стой! — викаха от двете страни.

Това беше наистина селска сватба. Най-напред яздеха на коне гайдар, теорбист, цигулар и двама с дайрета, вече малко пийнали, които свиреха шумно игриви танцови мелодии. Зад тях яздеше булката, хубава девойка, с тъмен жупан и с отпусната върху раменете коса. Заобикаляха я шаферките, които пееха песни и носеха нанизани на ръцете венци — а всички девойки бяха на коне, яхнали по мъжки, нагиздени, накичени с полски цветя, и отдалеч изглеждаха като група казаци. Във втората редица на буен кон яздеше младоженецът сред шафери с венци на дълги пръти, подобни на пики; шествието завършваха родителите на младоженците и гостите, всички на коне. Само буретата с водка, медовина и бира бяха натоварени на леки, постлани със слама каручки, и бълбукаха примамливо по неравния каменист път.

— Стой! Стой! — викаха от двете страни, след което сватбеното шествие се обърка. Момичетата започнаха да викат пронизително и се отдръпнаха назад, а момците и по-възрастните сватбари изскочиха напред, та с гърдите си да заслонят младите девойки от неочаквано нападение.

Пан Заглоба скочи пред тях и като размахваше сабя и святкаше с нея в очите на уплашените селяни, започна да крещи:

— Ах вие, хайти такива, кучи опашки, бунтовници! Бунт ще вдигате, а! С Кривонос сте, негодници, а? Тръгнали сте да шпионирате? Препречвате пътя на войската, така ли? Ръка срещу шляхтата вдигате, а? Ще ви дам аз да се разберете, мръсни кучешки души! Във вериги ще заповядам да ви оковат, на кол да ви набият, нехранимайковци, поганци! Сега ще платите за всички престъпления!

Стар и бял като гълъб сватбар слезе от коня, приближи се до шляхтича и като хвана покорно стремето му, започна да се кланя до пояс и да моли:

— Смилете се, светлейши рицарю, не погубвайте бедните хора. Бог ни е свидетел, че сме невинни, не на бунт сме тръгнали, ние се връщаме от черква, от Гусятин: венчахме нашия роднина Димитър ковача с Ксеня, дъщерята на бъчваря. Ние сме сватбари, сватбен кравай носим.

— Това са невинни хора, пане — прошепна вахмистърът.

— Махай се, това са негодници! От Кривонос са дошли на сватба! — изрева Заглоба.

— Дано го гръм удари! — извика старецът. — Очите ни не са го виждали, ние сме бедни хора. Смилете се, светлейши пане, позволете ни да минем, ние никому не правим ало, а знаем своите задължения.

— До Ярмолинци вързани ще отидете!…

— Ще отидем, където заповядате, пане! Ваше право е да заповядате, а ние да слушаме! Но вие бъдете милостив, светлейши рицарю! Заповядайте на пановете войници да не ни правят зло, а сам вие — извинете ни, прости хора сме и покорно бием чело в земята — пийнете с нас за щастието на младоженците… Пийнете, ваша милост, за радост на простите хора, както са наредили Бог и светото Евангелие.

— Само да не мислите, че ще ви простя, като пийна — рече остро пан Заглоба.

— Не, пане! — извика радостно старецът. — Не мислим така! Ей, свирачи! — викна той към музиката. — Засвирете за светлейшия рицар, защото светлейшият рицар е добър, а вие, молойци, търчете за медовина, сладка медовина за светлейшия рицар: той няма да направи зло на бедните хора. Бързо, момчета, бързо! Благодарим, пане!

Молойците се затекоха бързо към буретата, а в това време задрънкаха дайретата, цигулката запищя весело, гайдарят изду бузи и започна да мачка гайдата под мишницата си, сватбарите затръскаха пръчките с венците; като видяха това, войниците започнаха да се приближават все повече, да сучат мустак, да се усмихват и да поглеждат през плещите на молойците към младите девойки. Отново прозвучаха песни — и страхът мина, дори тук-таме се чуха радостни подвиквания: „Уха! Уха!“

Но пан Заглоба не се развесели изведнъж — дори когато му дадоха грамадна кана с медовина, той още продължаваше да мърмори тихо: „Ах, негодници! Ах, нехранимайковци!“ Дори когато бе потопил мустаци в тъмната повърхност на питието, веждите му още не се отпускаха; той повдигна глава и като присвиваше очи и мляскаше с устни, започна да преценява вкуса на питието — след това по лицето му се изписа удивление, но и възмущение.

— Какви времена! — измърмори той. — Селяндури да пият такава медовина! Боже, ти виждаш това и не пращаш мълнии!

След тия думи той навири каната и я изпразни до дъно.

А сватбарите се престрашиха и дойдоха да молят да не им прави зло и да ги пусне да си вървят. Заедно с тях дойде и булката Ксеня, боязлива, разтреперана, със сълзи в очите, но пламнала и хубава като зора. Тя се приближи и скръсти умолително ръце: „Простете ни, пане!“ и почна да целува жълтия ботуш на пан Заглоба. Сърцето на шляхтича веднага омекна като восък.

Той разхлаби кожения си пояс и започна да рови в него, а като изрови последната златна монета от ония, които навремето му беше дал князът, рече на Ксеня:

— Вземи! Дано Бог благослови и тебе, както и всяка невинна душа.

Тук вълнението не му даде да говори повече, защото тая стройна и черновежда Ксеня му припомни княгинята, която пан Заглоба обичаше посвоему. „Къде ли е тя сега, клетата, и дали там я пазят светите ангели?“ — помисли той и вече цял обзет от вълнение, беше готов да се прегръща и побратимява с всекиго.

А сватбарите, като видяха неговата великодушна постъпка, започнаха да викат от радост, да пеят, да се притискат около него и да целуват полите на дрехата му. „Той е добър! — повтаряха в тълпата. — Златен лях! Жълтици дава, зло не прави, добър пан! Слава и щастие за него!“ Цигуларят чак се тресеше, така силно свиреше, очите на гайдаря бяха изскочили навън, ръцете на дайретарите отмаляха от умора. Старият бъчвар, както личеше, голям страхливец, до тоя момент се тулеше отзад, но сега излезе напред и заедно с жена си, бъчварката, и със старата ковачка, майка на младоженеца, започнаха да се кланят до пояс и да канят на сватба в хутора, като казваха, че да имат такъв гост е чест и хубаво предзнаменование за младите; че инак ще им бъде криво. Зад тях се кланяха младоженецът и черновеждата Ксеня, която, макар и проста селска мома, веднага разбра, че нейната молба може да постигне най-много. А сватбарите викаха, че хуторът не е далеко, че рицарят няма да се отклони от пътя си, че старият бъчвар е богат и ще извади по-хубава медовина. Пан Заглоба изгледа войниците си: всички те като зайци мърдаха мустаци и очакваха удоволствия от танците и пиенето. Затова — макар да не смееха да молят да отидат на сватбата — пан Заглоба се смили над тях и след малко той, сватбарите, младите девойки и войниците тръгнаха като най-близки приятели към хутора.

Хуторът наистина не беше далеко, а старият бъчвар бе богат, та и сватбата беше шумна. И всички се напиха здравата, а пан Заглоба така се развесели, че беше пръв за всичко. Тогава започнаха да изпълняват странни обреди. Старите жени отведоха Ксеня в малката стая и се затвориха с нея; те се бавиха там дълго, след което излязоха и заявиха, че девойката е като гълъб, като лилия! Тогава радост зацари между сватбарите, които започнаха да викат: „За слава! За щастие!“ Жените започнаха да ръкопляскат и да крещят: „Е, какво? Не казахме ли!“ А мъжете тропаха с крака и всеки танцуваше поотделно с кана в ръка, която изпиваше пред вратата на стаята „за слава“! Така танцува и пан Заглоба, само че за да подчертае своя знатен произход, изпи пред вратата не кана, а половин ведро медовина. После бъчварят, бъчварката и ковачката въведоха младия Димитър в стаята, но понеже той нямаше баща, поклониха се пред пан Заглоба той да замести баща му; пан Заглоба се съгласи и отиде заедно с другите. В това време в трема, където бяха сватбарите, настана тишина, само войниците, които пиеха пред къщата, вдигаха шум, крещяха от радост по татарски и гърмяха с бандолетите си. Но най-голяма радост и пиене започна едва когато родителите се върнаха в трема при сватбарите. Старият бъчвар прегръщаше от радост ковачката, мъжете идваха при бъчварката и я вдигаха на ръце, а жените я славеха, че запазила дъщеря си като собствените си очи, като гълъбче и лилия[41], след което пан Заглоба тръгна да танцува с нея. Те заситниха един срещу друг, а той пляскаше с ръце, приклякаше и така подскачаше, така удряше с подкованите си ботуши по пода, та чак трески хвърчаха от дъските и обилна пот течеше от челото му. Последваха ги и другите: който можа — в трема, който не можа — на двора, младите девойки с молойците и с войниците. Бъчварят постоянно поръчваше да вадят нови и нови бурета с медовина. Най-сетне цялата сватба излезе на двора — запалиха купища сухи тръни и борина, че вече бе настъпила дълбока нощ, а веселието се превърна в пиене до забрава; войниците гърмяха с бандолети и мускети като през време на битка.

Пан Заглоба, червен и потен, се олюляваше на краката си и бе забравил какво става с него и къде се намира; през парата, която се вдигаше от главата му, той виждаше лицата на сватбарите, но дори да го набучеха на кол, не би могъл да каже кои са тия хора, дето се веселят. Помнеше, че е на сватба — но на чия сватба? Навярно сватбата на пан Скшетуски с княгинята! Тази мисъл му се стори най-невероятна, най-сетне тя се заби като гвоздей в главата му и така го изпълни с радост, че той започна да крещи като луд: „Да живеят! Панове, братя, нека се обичаме! — и непрекъснато обръщаше нови и нови кани с медовина. — За твое здраве, пане, брате, за здравето на нашия княз господар! За нашите успехи!… Дано това бедствие да отмине отечеството!“ Тук той се заля в сълзи и се препъна на път към бурето, а се препъваше все по-често, защото по земята лежаха като на бойно поле след битка множество неподвижни тела. „Боже! — извика пан Заглоба. — Няма вече мъже в тая Жечпосполита. Само пан Лашч умее да пие, вторият е Заглоба — а останалите, Боже опази!“ И той вдигна жално очи към небето — и изведнъж забеляза, че небесните тела не стоят вече спокойно като златни гвоздеи по небосвода, а едни се тресат, сякаш искат да изскочат от небесната си рамка, други се въртят в кръг, трети танцуват казачок едно срещу друго — и пан Заглоба се учуди страшно, а после си каза смаяно:

— Нима само аз не съм пиян in universo[42]?

Но внезапно и земята се затресе като звездите в безумен въртеж и пан Заглоба се просна на земята.

Скоро го овладяха страшни сънища. Струваше му се, че някакви призраци са седнали върху гърдите му, че го мачкат и притискат към земята, че му връзват ръцете и краката. Едновременно чуваше крясъци и като че ли гърмежи; някаква ярка светлина пронизваше затворените му клепачи и дразнеше очите му с непоносим блясък. Той искаше да се събуди, да отвори очи, но не можеше. Чувстваше, че нещо необикновено става с него, че главата му увисва назад, сякаш го носят за ръцете и краката… После го обзе страх; беше му лошо, много лошо, много тежко. Възвръщаше се някакво полусъзнание — но странно — защото беше съпроводено от такова безсилие, каквото никога не беше изпитвал през живота си. И още веднъж се опита да се размърда, но когато не му се удаде, той се събуди и отвори клепачи.

Тогава погледът му срещна две очи, които се впиваха жадно в него, и това бяха черни като въглен зеници и толкова враждебни, че вече напълно събудилият се пан Заглоба помисли в първия момент, че дяволът гледа към него — и отново притвори клепачи, после пак ги отвори бързо. Очите продължаваха да го гледат упорито — лицето му се стори познато; внезапно пан Заглоба затрепера до мозъка на костите си, студена пот го обля, а по цялото му тяло чак до краката пропълзяха хиляди мравки.

Той позна Богун.

Четиридесета глава

Заглоба лежеше вързан на кълбо за собствената си сабя в същия трем, в който бе празнувана сватбата, а страшният бунтовник седеше наблизо на едно столче и се наслаждаваше на ужаса на пленника.

— Добър вечер, ваша милост! — каза той, като видя отворените клепачи на своята жертва.

Пан Заглоба не отговори нищо, но за миг така изтрезня, сякаш капка вино не бе слагал в уста, само мравките, които бяха стигнали до петите, се върнаха нагоре чак до главата, а мозъкът в костите му се вледени. Казват, че човек, който се дави, в последния момент вижда ясно цялото си минало, че си спомня всичко и си дава сметка за това, което става с него; такава яснота на погледа и на паметта в тоя момент имаше и пан Заглоба, а последната дума на тая яснота беше тихият, неизречен възглас:

„Тоя ще ми одере кожата!“

А бунтовникът повтори със спокоен глас:

— Добър вечер, ваша милост!

„Бррр! — помисли Заглоба. — По-добре да беше изпаднал в гняв.“

— Не ме ли познаваш, пане шляхтич?

— Здравей, здравей! Как е здравето?

— Не е лошо. А със здравето на ваша милост ще се заема сам.

— Не съм молил Господа за такъв доктор и се съмнявам, че ще мога да смеля твоите лекарства, но да бъде волята Божия.

— Е, ти мене ме лекува, сега аз ще ти се отплатя. Ние сме стари другари. Помниш ли как ми омота главата в Розлоги, а?

Очите на Богун светнаха като два карбункула[43], а линията на мустаците му се удължи в страхотна усмивка.

— Помня — каза Заглоба, — че можех да те ръгна с ножа, но не те ръгнах.

— Ами аз тебе ръгал ли съм те? И мисля ли да те ръгам? Не! Ти си мой скъп другар, аз ще те пазя като зениците на очите си.

— Винаги съм казвал, че си великолепен кавалер — каза Заглоба, като се престори, че вярва на думите на Богун, а едновременно в главата му се мярна: „Вижда се, че е измислил нещо специално за мене, няма да умра по обикновен начин!“

— Добре го каза — продължи Богун. — Ти също си великолепен кавалер. И ние двамата се търсехме и се намерихме.

— Право да си кажа, аз не съм те търсил, но благодаря за добрата дума.

— Скоро ще ми благодариш още по-хубаво, а и аз ще ти благодаря, че отведе девойката ми от Розлоги в Бар. Там именно я намерих, а сега бих те поканил на сватба, само че тя няма да бъде нито днес, нито утре — сега е война, а ти си стар човек, може да не доживееш.

Въпреки страшното положение, в което се намираше, Заглоба наостри уши.

— На сватба ли? — измърмори той.

— А ти какво мислиш? — каза Богун. — Да не би аз да съм селянин, та без поп да я поробвам, или нямам достатъчно средства, за да се венчая в Киев? Ти я доведе в Бар не за някакъв си селяк, а за атаман и хетман…

„Добре!“ — помисли Заглоба. После обърна глава към Богун.

— Заповядай да ме отвържат… — каза той.

— Полежи си, полежи, път те чака, а ти си стар, трябва да си отпочинеш преди пътуването.

— Къде искаш да ме караш?

— Ти си мой приятел, та ще те откарам при другия ми приятел — при Кривонос. Двамата ще обмислим какво ще направим, за да ти бъде там добре.

— Ще ми бъде горещо! — измърмори шляхтичът и отново мравки го полазиха по гърба.

Накрая заговори:

— Зная, че ми имаш зъб, но не си прав, не си прав — Господ вижда. Ние сме живели заедно и много дамаджани сме пресушили в Чигирин, защото аз те обичах като баща за твоята рицарска фантазия, каквато няма в цяла Украйна. Е, какво, нима съм ти се изпречвал на пътя? Ако не бях дошъл тогава с тебе в Розлоги, и досега щяхме да бъдем добри приятели — а защо дойдох, ако не от добро чувство към тебе? И ако тогава не се беше разярил, ако не беше избил ония нещастни хора — кълна се в Бога, — нямаше да ти се изпречвам на пътя. Какво ме засягат чуждите работи! Предпочитах момичето да бъде твое, отколкото на друг. Но при твоите татарски начини на ухажване съвестта ми възропта — все пак това е шляхтишки дом. Ти самият не би постъпил другояче. Ами че аз тогава можех да те премахна от тоя свят с по-голяма полза за мене — и защо не го направих? Защото съм шляхтич и се срамувах от такова нещо. Засрами се и ти, нали зная, че искаш да ме подложиш на мъчения. Момичето и без това е в ръцете ти, какво искаш от мене? Нима аз не го пазех като очите си — това твое богатство? А щом ти си се отнесъл почтено към нея, ясно е, че и у тебе има рицарска чест и съвест, но как ще й подадеш ръка, изцапана с невинната ми кръв? Как ще й кажеш: този човек, който те преведе през селяните и татарите, го подложих на мъки? Засрами се и ме освободи от тия въжета и от тоя плен, в който ме хвана с коварство. Млад си и не знаеш какво може да ти се случи, а за моята смърт Бог ще те накаже чрез това, което ти е най-мило.

Богун стана от столчето гневно побледнял, доближи се до Заглоба и заговори със сподавен от ярост глас:

— Мръсна свиньо, ще заповядам от кожата ти ремъци да дерат, на бавен огън ще те пека, с трески ще те набуча, на мръвки ще те накъсам!

И в пристъп на безумие хвана ножа, който висеше на пояса му, стиска го някое време конвулсивно в пестника си и острието му заблестя в очите на пан Заглоба, но бунтовникът се въздържа, мушна обратно ножа в ножницата и викна:

— Молойци!

Шестима запорожци се втурнаха в стаята.

— Вземете тая ляшка мърша и я хвърлете в кочината, но я пазете като очите си.

Казаците грабнаха пан Заглоба, двама за ръцете и краката, един отзад за косата — и го изнесоха от стаята, пренесоха го през целия двор и накрая го хвърлиха върху тора в близката кочина. След това затвориха вратата и пленникът остана в пълен мрак — само тук-таме през пролуките между гредите и през дупките на покрива се промъкваше бледа нощна светлина. След малко очите на пан Заглоба свикнаха с полумрака. Той се огледа наоколо и видя, че в кочината няма нито свине, нито молойци. Разговорите на последните обаче се чуваха доста ясно и през четирите стени. Личеше, че цялата постройка е гъсто обградена, но въпреки тая стража пан Заглоба си отдъхна дълбоко.

Преди всичко беше жив. Когато ножът на Богун светна пред очите му, той беше уверен, че последният му час е вече ударил, и макар и с най-голям страх, предаваше душата си на Бога. Но изглежда, че Богун беше решил да го запази за несравнимо по-мъчителна смърт. Той желаеше не само да си отмъсти, но и да се нарадва на отмъщението си над тоя, който му беше изтръгнал хубавицата и изложил неговата молойска слава, а самия него бе направил за смях и го беше повил като дете. Затова перспективата за пан Заглоба беше тъжна, но засега все пак се утешаваше с мисълта, че още е жив, че навярно ще го откарат при Кривонос и едва там ще го подложат на мъки — следователно има пет-шест, а може би и повече дни пред себе си, а засега лежи самотен в кочината и в среднощната тишина може да помисли за някаква хитрост.

Това беше едничката добра страна в цялата работа, но щом помислеше за лошите, отново по гърба му плъзваха хиляди мравки.

Хитрости!…

— Ако в тая кочина лежеше шопар или свиня — мърмореше си пан Заглоба, — щеше да бъде по-досетлива от мене, защото не биха я вързали на кълбо за собствената й сабя. И Соломон да вържат така, и той няма да бъде по-умен от собствените си шалвари, нито от моя ботуш. О, Боже, Боже, за какво ме наказваш така! От всички хора на света тъкмо тоя разбойник най-много желаех да избягвам — а какъв ми беше късметът, та точно на него налетях. Ще ми излъскат кожата като швебоджинско[44] сукно. Ако беше ме уловил някой друг, щях да декларирам, че се присъединявам към бунта, а после щях да избягам. Но и друг не би ми повярвал, камо ли тоя! Усещам как сърцето ми замира. Кой дявол ме докара тук — о Боже, Боже, не мога да мръдна нито с ръка, нито с крак… О, Боже, Боже!

Но след малко на пан Заглоба му хрумна, че ако ръцете и краката му са свободни, по-лесно би могъл да измисли някаква хитрост. Ами ако опита? Да успее само да измъкне сабята си изпод коленете, останалото ще бъде по-лесно. Но как да я измъкне? Да се обърне на едната страна — зле… Пан Заглоба се замисли дълбоко.

После започна все по-бързо да се клати на гръб и при всяко движение се местеше по-малко напред. Стана му горещо, косата му се изпоти повече, отколкото при танц, та от време на време спираше и почиваше, от време на време прекъсваше работата, защото му се струваше, че някой от молойците иде към вратата — и пак започваше с ново усърдие, докато най-сетне стигна до стената.

Тогава започна да се клати другояче: не напред-назад, а настрани, така че при всяко движение удряше леко в стената края на сабята си и тя се измъкваше изпод коленете и все повече се наклоняваше навътре в кочината, към дръжката.

Сърцето на пан Заглоба започна да бие като чук, защото видя, че тоя начин може да излезе сполучлив.

И продължаваше да работи, като се мъчеше да удря колкото е възможно по-тихо, и то само когато разговорът на молойците заглушаваше леките удари. Най-сетне дойде моментът, когато краят на ножницата се намери на една линия с лакътя и коляното и по-нататъшното клатене към стената вече не можеше да я изблъсква.

Но заедно с това от другата страна вече висеше значителна част от сабята, и то много по-тежката, като се вземе предвид дръжката. На дръжката имаше кръсташ, както обикновено при тоя вид саби; пан Заглоба разчиташе на тоя кръсташ.

И за трети път той почна да се клати, но сега целта на усилията му беше да се обърне с крака към стената. Като постигна и това, започна да се мести покрай нея. Сабята още стоеше между коленете и ръцете му, но дръжката постоянно се закачаше с кръсташа за неравния под; най-сетне се закачи по-здраво. Пан Заглоба се килна за последен път и за миг радост го закова на място.

Сабята бе излязла напълно.

Тогава шляхтичът свали ръце от коленете си и при все че бяха вързани, можа да хване сабята. Придържайки с крак ножницата, измъкна острието.

Сега разсичането на въжето, с което бяха вързани краката му, беше работа за един миг.

По-мъчно беше с ръцете. Пан Заглоба трябваше да нагласи сабята върху тора с тъпото надолу и острото нагоре и да търка въжетата отгоре, докато ги разсече.

Като направи това, той беше вече не само свободен от въжетата, но и въоръжен.

Затова си отдъхна дълбоко, а после се прекръсти и започна да благодари на Бога.

Но от разрязването на въжетата до отърваването от ръцете на Богун беше още много далеко.

— Какво по-нататък? — питаше се пан Заглоба.

И не намираше отговор. Наоколо кочината беше обградена от молойци; общо те бяха около сто души; и мишка не би могла да се измъкне незабелязано, камо ли човек, дебел като пан Заглоба.

— Виждам, че почвам да се въртя като муха без глава — каза си пан Заглоба, — а умът ми го бива само да си намажа ботушите с него, при все че и по-хубава вакса човек може да си купи от унгарците по панаирите. Ако Бог не ми прати някакво хрумване, ще ме направят на печено за гарваните, но ако ми прати, обещавам да живея в целомъдрие като пан Лонгинус.

Повишеният тон в разговора на молойците зад стената прекъсна по-нататъшните му размисли и той скочи и долепи ухо до пролуката между гредите.

Изсъхналите борови греди отразяваха гласовете като кутия за теорба: думите се чуваха ясно.

— А накъде ще вървим оттук, чичо Овсивуй? — питаше един глас.

— Не знам, сигурно към Каменец — отвърна друг.

— О, конете едва си влачат краката, няма да стигнем.

— Затова и стоим тук, до сутринта ще си починат.

Настана кратко мълчание, после първият глас се обади по-тихо отпреди:

— А на мене ми се струва, чичо, че атаманът ще тръгне от Каменец за Ямпол.

Заглоба затаи дъх в гърдите си.

— Мълчи, ако ти е мила младата глава! — прозвуча отговорът. Настана кратко мълчание, само иззад другите стени се чуваше шепот.

— Навсякъде стоят, навсякъде пазят! — измърмори Заглоба. И отиде при противоположната стена.

Тоя път до ушите му стигна хрускане на зоб и пръхтене на коне, които явно стояха до самата стена, а между тях молойци разговаряха легнали, защото гласовете им идваха отдолу.

— Хей — каза един, — ние дойдохме тук, без да спим, без да ядем, без да понахраним конете — за да ни набучат на кол в стана на Ярема.

— Сигурно ли е, че той е тук?

— Хората, които са избягали от Ярмолинци, са го видели, както аз виждам тебе. Косата да ти настръхне от това, което приказват: грамаден като бор, а главата му две главни, а конят под него змей.

— Господи помилуй!

— Трябва да вземем тоя лях с войниците и да бягаме.

— Как ще бягаш? Конете и без това ще пукнат.

— Лошо, братя родни. Да бях аз атаман, щях да прережа гърлото на тоя лях и да се върна в Каменец, та ако ще дори пеш.

— Ще го откараме с нас до Каменец. Там нашите атамани ще се позабавляват с него.

— Най-напред дяволите ще се позабавляват с вас — измърмори Заглоба.

Въпреки целия си страх от Богун, а може би тъкмо затова, той се закле да не се остави да го хванат жив. Сега се е развързал, има сабя в ръка — ще се защитава. Ама щели да го посекат — нека го посекат, но жив няма да го вземат.

В това време пръхтенето и пъшкането на конете, очевидно съвсем изморени, заглуши по-нататъшния разговор, но същевременно подсказа една мисъл на пан Заглоба.

„Да можех да се промъкна през тая стена и неочаквано да скоча на някой кон! — мислеше си той. — Сега е нощ: докато разберат какво е станало, ще изчезна от очите им. Из тия долища и валози и на слънце е мъчно да преследваш някого, та камо ли в тъмнината! Дай ми, Боже, сгоден случай!“

Но не беше лесно да се намери сгода. Трябваше да се разруши стената, а за това беше нужно да си пан Подбипента или да я подкопаеш като лисица, но и тогава навярно щяха да чуят, да видят и да хванат беглеца за шията, преди да е сложил крак в стремето.

В главата на пан Заглоба се въртяха хиляди дяволии, но тъкмо защото бяха хиляди, никоя не се очертаваше достатъчно ясно.

„Няма друг изход, освен да платя с кожата си“ — помисли той.

И тръгна към третата стена.

Внезапно удари главата си в нещо твърдо и заопипва: беше стълба. То не било свинска кочина, а обор за биволи и до половината дължина имаше строп, който служеше за складиране на слама и сено. Пан Заглоба се изкатери горе, без да мисли нито миг.

След това седна, отдъхна си и започна бавно да изтегля стълбата горе.

— Е, сега съм вече в крепост! — измърмори той. — Дори да намерят друга стълба, няма да се изкатерят бързо тук. Ако не разсека на две главата на тоя, който се покаже пръв, ще дам да ме опушат за филе. О, дявол да го вземе! — каза той внезапно. — Те наистина биха могли не само да ме опушат, ами и да ме опекат и стопят на лой. Но нищо! Ако рекат да запалят обора — добре! Тогава пък изобщо няма да ме хванат жив… А на мене ми е все едно дали гарваните ще ме кълват суров или печен. Стига да мога да се измъкна от тия разбойнически ръце, за другото не ме е грижа, надявам се, че някак ще се нареди.

Явно беше, че пан Заглоба лесно преминава от пълно отчаяние към надежда. Някак съвсем неочаквано у него се породи увереност, като че ли вече е стигнал в стана на княз Йереми. А всъщност положението му не беше се подобрило кой знае колко. Той седеше в стропа и като имаше сабя в ръце, наистина би могъл продължително да брани достъпа до него. Но това беше всичко! Защото от долу до стропа беше като от трън, та на глог — с тая още разлика, че го чакаха и сабите и пиките на молойците, които дебнеха край стените.

— Ще се нареди някак! — измърмори пан Заглоба и като се приближи до покрива, леко започна да разравя и повдига сламената покривка, за да може да си открие „prospectus“[45] към света.

Това той постигна лесно, защото молойците непрекъснато разговаряха, за да минава времето на бдението, а при това се беше появил доста силен вятър, който заглушаваше с повея си сред близките дървета шума от повдигането на снопчетата слама.

Не след много дупката беше готова — пан Заглоба пъхна в нея глава и започна да се оглежда наоколо.

Нощта вече преваляше и от изток на небето се появиха първите зари на деня, та при бледата светлина пан Заглоба видя целия двор, пълен с коне, пред къщата — редица заспали молойци, проснали се на дълги неясни линии, по-нататък геранилото на кладенеца и коритото, в което блестеше вода, а покрай тях пак редица заспали хора и двайсетина молойци с голи саби в ръка, които се разхождаха покрай тая редица.

— Това са пленените мои хора — измърмори шляхтичът и след миг добави: — О, да бяха поне мои, а те са на княза! Добър вожд им бях, няма що! Закарах ги право на вълка в устата. С какви очи ще се покажа пред хората, ако Бог ми върне свободата. И от какво ми дойде всичко това? От любовта към пиенето? Какво ме интересуваше мене, че простаците се били женели? Толкова работа имах там, колкото на кучешка сватба. Отказвам се от тоя предател медовината, която влиза в краката, а не в главата. Всички злини на света произлизат от пиянството, защото, ако ни бяха нападнали, когато бяхме трезви, непременно щях да победя и аз да затворя Богун в кочината.

Тук погледът на пан Заглоба отново се спря на къщата, в която спеше бунтовническият главатар, и се задържа на вратата.

— Спи, разбойнико — измърмори Заглоба. — Спи! Дано ти се присъни, че дяволи ти дерат кожата, което и без друго няма да ти се размине. Искаше протак да правиш от моята кожа, опитай се да се качиш тук при мене и тогава ще видим дали няма да накълцам твоята така, та и за обуща на кучетата да не става. Ех, да мога само да се измъкна оттук! Само да мога да се измъкна! Но как?

Наистина задачата беше почти неизпълнима. Целият двор беше така задръстен с хора и коне, че дори да успееше да се измъкне от обора, дори да се смъкнеше от покрива и да яхнеше някой от конете, които стояха до самата кочина, пан Заглоба пак по никакъв начин нямаше да стигне дори до вратата, камо ли извън нея!

И все пак му се струваше, че е извършил по-голямата част от работата: беше свободен, въоръжен и седеше под покрива като в крепост.

„Какво, дявол да го вземе — мислеше той, — нима затова се освободих от въжетата, за да увисна на тях?“

И пак дяволии започнаха да се въртят в главата му, но те бяха толкова много, че той по никакъв начин не знаеше коя да избере.

В това време се развиделяваше все повече. Околните къщи започнаха да се открояват от мрака, покривите им сякаш се покриха със сребро. Пан Заглоба вече можеше по-добре да различи отделните групи на двора, съзря червените униформи на своите хора, налягали около кладенеца, и овчите кожуси, под които спяха молойците край къщата.

Внезапно някаква фигура стана от редицата заспали и тръгна с бавна крачка през двора, като се спираше тук-таме около хората и конете; поприказва малко с молойците, които пазеха пленниците, и накрая се приближи до обора. В първия миг пан Заглоба помисли, че е Богун, защото забеляза, че стражата разговаря с тая личност като с началник.

— Ех — измърмори Заглоба, — ако имах сега пушчица в ръка, щях да го науча как се връзват хора на кълбо.

В тоя момент въпросната фигура повдигна глава и върху лицето й падна сивият зрак на разсъмването: това не беше Богун, а стотникът Голоди, когото пан Заглоба позна веднага, защото го знаеше отлично още от времето, когато правеше компания на Богун в Чигирин.

— Момчета! — рече Голоди. — Не спите ли?

— Не, бащице, макар че ни се спи. Време е да ни сменят.

— Ей сега ще ви сменят. А вражият син не е ли избягал?

— Ой, ой! Навярно душата му е избягала от него, бащице, защото той дори не се е мръднал.

— Хитра лисица е той. Я вижте какво става с него, защото може и в земята да потъне.

— Веднага! — отвърнаха няколко молойци и тръгнаха към вратата на обора.

— Смъкнете и сено от стропа. Натрийте конете! На разсъмване тръгваме.

— Добре, бащице!

Пан Заглоба напусна бързо мястото си при дупката в покрива и допълзя до отвора на стропа. В същото време чу изскърцването на вратата и шумоленето на сламата под краката на молойците. Сърцето му биеше в гърдите като чук, а в ръка стискаше дръжката на сабята и мислено си повтаряше клетвата, че по-скоро ще се остави да го изгорят заедно с обора или да го насекат на късове, отколкото да го уловят жив. Очакваше също, че всеки миг молойците ще вдигнат страхотна врява, но се излъга. Известно време се чуваше как те се движат все по-бързо по целия обор, най-сетне единият от тях се обади:

— Какво е това, дявол да го вземе, не мога да го напипам! Ние го захвърлихме ето тук.

— Да не е вампирясал? Светни малко, Василе, тук е тъмно като в рог.

Настана кратко мълчание. Изглежда, че Васил търсеше прахан и огниво, а другият молоец започна да вика тихо:

— Пане шляхтич, обади се?

— Няма го майстора! — измърмори Заглоба.

Изведнъж огнивото почна да чатка по кремъка, сипнаха се рой искри, които осветиха тъмната вътрешност на обора и калпаците на молойците, след което се спусна още по-дълбока тъмнина.

— Няма го и няма! — викаха трескави гласове. Тогава единият от молойците скочи към вратата.

— Бащице Голоди! Бащице Голоди!

— Какво има? — попита стотникът, като се показа на вратата.

— Ляха го няма!

— Как така го няма!

— В земята е потънал! Никъде го няма. О, Господи помилуй! Ние светнахме, но го няма!

— Не може да бъде. Ох, атаманът ще ви даде да разберете! Избягал ли е, а? Вие да не сте спали?

— Не бащице, не сме спали. От обора той не е излязъл откъм нашата страна.

— Тихо! Да не събудим атамана!… Щом не е излязъл, трябва да е някъде тук. А вие търсихте ли навсякъде?

— Навсякъде.

— А на стропа?

— Как ще се качи на стропа, като беше вързан?

— Ех, че си глупак! Ако не се е развързал, щеше да бъде тук. Търсете го там. Светнете!

Отново се сипнаха искри. Новината се разнесе сред стражата. Започнаха да се притискат около обора с присъщата си при неочаквани случки бързина; чуваха се бързи стъпки, бързи въпроси и още по-бързи отговори. Съветите се кръстосваха като мечове при бой.

— На стропа! На стропа!

— Пази отвън!

— Не будете атамана, че ще си изпатим!

— Няма стълба!

— Донесете друга!

— Няма никъде!

— Прескочете до къщата да видите дали там няма.

— О, лях проклет!

— По външните ъгли се покатерете на покрива и се промъкнете през него.

— Не може, защото е издаден и обкован с дъски.

— Донесете пики. Тогава ще се качим по пиките. Ах, кучето му ниедно!… Издърпал е стълбата!

— Донесете пики! — прозвуча гласът на Голоди.

Едни от молойците изтърчаха за пики, а другите вдигаха глава към стропа. Светлината вече проникваше през отворената врата в обора, а при нейния слаб блясък се виждаше квадратният отвор на стропа, чер и тих.

Отдолу се обадиха по-меки гласове:

— Ей, пане шляхтич! Спусни стълбата и слез. И без това няма да се измъкнеш, защо ще мъчиш хората? Слез де, слез!

Тишина.

— Слез, иначе ще ти одерем кожата откъм главата и ще те хвърлим в тора с главата надолу!

Пан Заглоба остана еднакво глух както към заплахите, така и към ласкателствата и седеше в тъмнината като язовец в дупка, но се готвеше за упорита отбрана. Само стискаше сабята все по-здраво, сумтеше малко и наум си четеше молитва.

В това време донесоха копия, свързаха три заедно и ги сложиха с остриетата към отвора. В главата на пан Заглоба се мярна мисълта дали да ги грабне и изтегли горе, но си помисли също, че покривът ще да е нисък и той не ще успее да ги вмъкне напълно. А и веднага щяха да донесат други.

Но ето че целият обор се напълни с молойци. Едни светеха със запалена борина, други надонесоха най-различни върлини и ритли от коли, които се оказаха къси, та веднага ги завързаха с ремъци, защото по пиките наистина беше трудно да се катери човек. Все пак не намериха доброволци.

— Аз ще се кача — викаха няколко гласа.

— Почакайте за стълбата! — рече Голоди.

— Но какво пречи, бащице, да опитаме по пиките?

— Васил ще се изкатери! Той се катери като котка.

— Опитай се тогава.

А други веднага започнаха да се шегуват.

— Ей, внимателно! Той има сабя, ще ти отсече главата, ще видиш.

— Ще те хване за главата и ще те издърпа, а там ще те сгази като мечка.

Васил не се смути и каза:

— Той знае, че само с пръст да ме бутне, атаманът и вие, братя, ще го дерете с кремък.

Това беше предупреждение към пан Заглоба, който седеше тихо, без дори да шукне.

Но молойците, както обикновено бива между войниците, изпаднаха вече в добро настроение, защото цялата случка започна да ги забавлява, та продължиха да се шегуват с Васил:

— Един глупак по-малко ще остане на света.

— Той там няма да мисли как ще му платим за твоята глава. Той е смел юнак.

— Хо, хо! Той е таласъм. Дявол знае в какво се е превърнал вече… Той е магьосник! Ти, Василе, не се знае кого ще намериш там, в отвора.

Васил, който вече си беше плюл на ръцете и тъкмо хващаше пиките, внезапно спря.

— Срещу лях отивам — каза той, — срещу дявол не.

Но в това време завързаха ритлите и ги сложиха до отвора. И по тях качването беше трудно, понеже те веднага се огънаха, дето бяха вързани, а тънките ръжни запращяха под краката още щом стъпи на най-долната. Но Голоди започна да се качва сам, а като се качваше, говореше:

— Ти, пане шляхтич, виждаш, че няма шега. Запънал си се да седиш горе, седи си тогава, но не се съпротивлявай, защото ние все пак ще те хванем, дори ако трябва да съборим цялата кочина. Бъди разумен!

Най-сетне главата му стигна до отвора и бавно почна да потъва в него. Внезапно изфуча сабя, казакът викна страшно, олюля се и падна между молойците с разсечена на две глава.

— Бий, бий! — закрещяха молойците.

В целия обор настана страшна бъркотия, екнаха викове и крясъци, но гръмкият глас на пан Заглоба ги заглуши:

— Ах, вие, разбойници, людоеди, ах, вие, негодници! До крак ще ви изсека, хайти крастави! Ще разберете какво значи рицарска ръка! Да нападате нощем честните хора! В обор да затваряте шляхтич… Ах, нехранимайковци! На двубой с мене, на двубой по един или дори по двама! Я елате насам! Но главите си оставете в тора, иначе ще ви ги изпорежа, Бога ми!

— Бий, бий! — викаха молойците.

— Да запалим обора!

— Аз сам ще го запаля, волски опашки, но заедно с вас!

— По няколко! По няколко едновременно! — викна един стар казак. — Дръжте ритлите, подпирайте ги с пики, сложете си снопове слама на главата и тръгвайте!… Трябва да го уловим!

Като каза това, той се закатери нагоре, а заедно с него още двама други; ръжните започнаха да се трошат, ритлите се огънаха още повече, но над двайсет здрави ръце ги хванаха за страничните дървета, а горе ги подпираха с пиките. Други мушнаха в отвора острията на пиките, за да попречат на Заглоба да сече със сабята.

След няколко мига три нови тела паднаха върху главите на ония, които бяха долу.

Разпален от триумфа си, пан Заглоба ревеше като бивол и изригваше такива проклятия, каквито светът не е чувал и от които душите на молойците непременно биха замрели, ако не беше почнала да ги обзема страшна ярост. Някои бодяха потона с пиките, други се катереха по стълбата, макар че в отвора ги чакаше сигурна смърт. Внезапно при вратата се чу вик и в обора се втурна самият Богун.

Той беше без шапка, само по риза и шалвари, в ръката си държеше гола сабя, а очите му горяха.

— През покрива, кучета! — викна той. — Разкъсайте сламената покривка и го хванете жив!

А Заглоба, щом го видя, почна да вика:

— Простако, я ела тук! Носа и ушите ще ти отсека, гърлото няма да ти взема, защото него оставям за палача. Е, какво уплаши ли се? Страх ли те е, ратай такъв? Я ми вържете тоя хайта и ще бъдете помилвани. Е, какво, обеснико, какво, кукер еврейски? Я ела тук сам! Покажи си само главата на стропа! Ела, ела, много ще се радвам. Така ще те халосам, та ще си спомниш и баща си, дявола, и майка си, пачаврата!

В това време мертеците на покрива затрещяха. Изглежда, че молойците се бяха качили отгоре и вече разхвърляха сламената покривка.

Заглоба чу това, но страхът не намали силите му. Той беше сякаш пиян от битката и кръвта.

„Ще скоча в ъгъла и там ще загина“ — помисли той.

Но в тоя момент из целия двор се разнесоха гърмежи и в същото време двайсетина молойци се втурнаха в обора.

— Бащице! Бащице! — викаха те до небесата. — Бързо!

В първия момент пан Заглоба не можа да разбере какво се е случило — и се смая. Погледна през отвора долу, но там вече нямаше никого. Мертеците на покрива не трещяха.

— Какво е това? Какво се е случило? — извика той високо. — Ха, разбирам. Искат да запалят обора и гърмят с пистолети към покрива.

В това време навън се чуваха все по-страшни човешки крясъци и конски тропот, гърмежи, смесени с вой, звън на желязо. „Боже, това е сигурно битка!“ — помисли пан Заглоба и скочи към своята дупка на покрива.

Погледна и краката му се огънаха от радост.

На двора кипеше битка, или по-скоро пан Заглоба видя страхотния разгром на Богуновите молойци. Нападнати ненадейно, поразявани от огъня на долепяни до главите и гърдите им пистолети, притиснати до оградата, до къщата и до плевника, посичани с мечове, блъскани от вълната от конски гърди, тъпкани с копита, молойците гинеха почти без съпротива. Редиците на бойците с червени униформи сечаха до забрава, притискаха побягналите и не им позволиха нито да се строят, нито да извадят саби, нито да си отдъхнат или да възседнат конете. Отбраняваха се само отделни групички; други закопчаваха сред врява, бъркотия и дим откопчаните подпруги на седлата и гинеха, преди да са успели да сложат крак на стремето; трети захвърляха пиките и сабите и бягаха приведени край оградата, заклещваха се между прътите и прескачаха през плета, като врещяха и виеха нечовешки. На тия нещастници се струваше, че самият княз Йереми като орел е връхлетял неочаквано върху тях и ги унищожава с цялата си сила. Те нямаха време да се опомнят, да се огледат: възгласите на победителите, фученето на сабите и трясъците на гърмежите ги преследваха като буря, горещият дъх на конете ги блъскаше в тила. „Хора, спасявайте се!“ — разнесе се от всички страни. „Бий, убивай!“ — отговаряха нападателите.

Най-сетне пан Заглоба видя как малкият пан Володийовски, застанал при портата начело на двайсетина войника, даваше с глас или с топуза си заповеди на другите, а понякога се хвърляше с дорестия си кон в кипежа и тогава, щом се надигнеше, щом се обърнеше и удареше, веднага падаше човек, дори без да издаде вик. Защото малкият пан Володийовски беше майстор на майсторите и войник на войниците, та не губеше боя от погледа си, а като оправеше тук или там положението, отново се връщаше — и гледаше, и оправяше, също като оня, който дирижира оркестър: понякога сам ще засвири, понякога ще спре, но непрекъснато следи всички, та всеки да изсвири своето.

Като видя това, пан Заглоба започна да тропа с крака по дъските на погона, та чак кълба прах се вдигаха, да пляска с ръце и да реве:

— Бий тия псета! Бий, убивай! Кожата им ще ни бъде плячката! Сечи, муши, бий, убивай! Върти сабята и избивай до крак!

Така викаше пан Заглоба и се мяташе, очите му се наляха с кръв от напрежение и за миг той престана да вижда, а когато зрението му се възвърна отново, видя още по-прекрасна гледка. Обграден от няколко десетки молойци, Богун се носеше като светкавица на кон, без шапка, само по риза и шалвари, а подир него летеше малкият пан Володийовски начело на своите войници.

— Бий! — викна Заглоба. — Това е Богун! — но гласът му не стигна до Володийовски.

В това време Богун и молойците прескочиха плета, пан Володийовски също прелетя над плета, някои изостанаха, на други конете се спънаха при скока. Гледа Заглоба: Богун лети из равнината, и пан Володийовски лети из равнината. Изведнъж се разпръснаха, молойците бягат, войниците след тях — започна се гонитба поединично. Дъхът на Заглоба замря в гърдите, очите му за малко да изскочат изпод клепачите, защото — какво вижда? Ето пан Володийовски е вече зад гърба на Богун, както хрътка след дива свиня, бунтовникът обръща глава, насочва сабя!…

— Бият се! — викна Заглоба.

Още миг и Богун пада заедно с коня, а пан Володийовски го прегазва и полита подир другите.

Но Богун е жив, защото скача от земята и побягва към скалите, обраснали с храсталаци.

— Дръж го! Дръж го! — реве Заглоба. — Това е Богун!

Внезапно нова дружина молойци, които чак до тоя миг са се промъквали скришом от другата страна на скалите, открити сега, политат да търсят нов път за бягство. Подир тях, на разстояние стотина метра, се носят войниците на Володийовски. Групата молойци настига Богун, обгражда го, грабва го и го отвлича със себе си. Най-сетне тя се загубва по завоите на дола, а подир нея изчезват и войниците.

На двора зацари тишина и пустош, защото и войниците на пан Заглоба, освободени от Володийовски, скочиха на оставените от молойците коне и полетяха заедно с другите подир разпръснатия неприятел.

Пан Заглоба спусна стълбата, слезе от горе и като излезе от обора навън, каза:

— Свободен съм…

След тия думи той се заоглежда наоколо. На двора лежаха множество запорожки и петнайсетина войнишки трупа. Шляхтичът вървеше бавно между тях и се взираше внимателно във всекиго, накрая приклекна над един.

След малко стана с тенекиена манерка в ръка.

— Пълна — измърмори той.

И като я долепи до устата си, отметна глава назад.

— Не е лоша.

Отново се огледа наоколо и отново повтори, но вече с много по-бодър глас:

— Свободен съм.

След това тръгва към къщата, на прага видя трупа на стария бъчвар, когото молойците бяха убили, и изчезна вътре. Когато излезе, на кръста му, над оплесканата с тор дреха, светеше поясът на Богун, богато обшит със злато, а на пояса — нож с голям рубин на дръжката.

— Бог възнагради храбростта — мърмореше той, — защото и кесията е доста пълна. Ах, разбойникът му гаден! Надявам се, че няма да се измъкне! Но тоя малък палавник — пала го палила! Люта оса бил. Знаех, че е добър боец, но така да нагъне Богун като пършива кобила — това не очаквах. Как е възможно в толкова малко тяло да има такава смелост и сила! Богун би могъл да го носи в пояса си на верижка като джобно ножче. Господ да му е на помощ! Надали е познавал Богун, иначе щеше да го довърши. Тю! Как мирише тук на барут, чак в ноздрите люти! Ама и аз се отървах от такава беда, в каквато още не бях попадал! Слава тебе, Господи!… Бре, бре, но така да гони Богун! Трябва още да проуча тоя Володийовски, сигурно дявол се крие в него.

Като говореше така, пан Заглоба седна на прага на обора и зачака.

В това време далече в равнината се появиха войниците, които се връщаха от погрома, а начело яздеше Володийовски. При вида на Заглоба той се понесе по-бързо, после скочи от коня и тръгна към него.

— Тебе ли виждам, ваша милост? — питаше той отдалече.

— Мене в собствената ми особа — каза пак Заглоба. — Да те възнагради Бог, ваша милост, че дойде на помощ.

— Слава Богу, че навреме — отговори малкият рицар, като стискаше радостно ръката на пан Заглоба.

— Но откъде разбра, ваша милост, за опресията[46], в която се намирах тук?

— Селяни от тоя хутор ми съобщиха.

— О, а пък аз мислех, че те са ме предали.

— Нищо подобно, те са добри хора. Само момъкът и момичето са се отървали живи, а какво е станало с другите сватбари, не знаят.

— Щом не са предатели, казаците са ги избили. Стопанинът на тоя хутор лежи до къщата. Но да оставим това. Казвай, ваша милост, Богун жив ли е? Избяга ли?

— Та нима това беше Богун?

— Оня без шапката, по риза и шалвари, когото ваша милост събори заедно с коня.

— Ударих го със сабята по ръката. Ах, дявол да го вземе, как не го познах!… Но, ваша милост, но, ваша милост пане Заглоба, какво направи ти, ваша милост?

— Какво съм направил ли? — повтори пан Заглоба. — Ела, пане Михале, и виж!

При тия думи той го хвана за ръката и го въведе в обора.

— Гледай — повтори.

Отначало Володийовски не видя нищо, защото влизаше от светло, но когато очите му посвикнаха с тъмнината, съзря телата, проснати неподвижно върху тора.

— Кой е изклал тия хора? — попита учуден.

— Аз! — рече Заглоба. — Ти, ваша милост, ме питаше какво съм направил — ето!

— О! — каза младият офицер, като клатеше глава. — А по какъв начин?

— Там, горе, се отбранявах, а те ме атакуваха отдолу и през покрива. Не зная колко продължи това, защото в битка човек не пресмята времето. Това беше Богун, Богун с много и все отбрани хора. Ще запомни той ваша милост, ще запомни и мене! Друг път ще ти разкажа как попаднах в плен, какво понесох и как сложих Богун на място, защото и с езиците си се състезавахме. Но днес съм толкова fatigatus, че едва се държа на крака.

— О! — повтори пан Володийовски. — Няма какво да се приказва, храбро си се бил, ваша милост, само това ще ти кажа, че си по-добър секач, отколкото водач.

— Пане Михале — каза шляхтичът, — не е време да се препираме. По-добре да благодарим на Бога, че днес даде на двама ни толкова голяма победа, споменът за която няма да изчезне скоро между хората.

Пан Володийовски изгледа смаян Заглоба. Досега му се бе струвало някак, че той сам беше спечелил тая победа, която изглежда пан Заглоба искаше да сподели с него.

Но той само изгледа шляхтича, поклати глава и каза:

— И така да бъде.

Един час по-късно двамата приятели тръгнаха към Ярмолинци начело на съединените отреди.

От хората на Заглоба не липсваше почти никой, защото ги бяха изненадали, докато спяха, та не бяха оказали никакъв отпор, а Богун, изпратен главно за пленници за разпит, бе заповядал да ги ловят живи, а не да ги убиват.

Четиридесет и първа глава

Богун, ако и да беше храбър и предвидлив вожд, нямаше щастие в тоя поход, който предприе срещу мнимата дивизия на княз Йереми. Затвърди се само убеждението му, че князът наистина е тръгнал с всичките си сили срещу Кривонос, защото така му бяха казали взетите в плен войници на пан Заглоба, които сами твърдо вярваха, че князът иде след тях. Затова на нещастния атаман не оставаше нищо друго, освен да се оттегли час по-скоро при Кривонос, но това не беше лесна задача. Едва на третия ден се събра група от двеста и няколко молойци; другите или бяха паднали в боя, или останали ранени на бойното поле, или се лутаха още из долищата и тръстиките, без да знаят какво да правят, накъде да се насочат, къде да отидат. А и тая група при Богун не беше годна за кой знае какво, защото като всяка бита войска при най-малка тревога бе склонна да бяга, беше демобилизирана, ужасена. А пък това бяха отбор молойци; по-добри войници трудно би могло да се намерят в цялата Сеч. Но молойците не знаеха с колко малка сила ги бе нападнал пан Володийовски и че той можа да им нанесе такова поражение само защото ги беше изненадал заспали и неготови, затова вярваха най-дълбоко, че са имали работа ако не със самия княз, поне с мощен, няколко пъти по-многоброен от тях разезд. Богун вреше и кипеше; ранен със сабя в ръката, стъпкан, болен, бит, и заклетия си враг беше изтървал от ръцете си, и славата си бе помътил, тъй като тия молойци, които преди поражението му бяха готови да тръгнат слепешката подир него и за Крим, и за ада, и срещу самия княз, сега вече бяха загубили вяра, загубили дух и мислеха само как да спасят кожата си. А пък Богун беше направил всичко, което трябва да направи един командир, нищо не беше пренебрегнал, стража беше поставил около хутора и почиваше само защото конете, които бяха дошли от Каменец почти на един дъх, вече не можеха да мръднат. Но пан Володийовски, чиито младини бяха минали в дебнене и лов на татари, като вълк се беше промъкнал през нощта до стражите, изловил ги бе, преди да успеят да викнат или гръмнат — и нападна така, че ето той, Богун, успя да избяга само по риза и шалвари. Когато си спомнеше това, светът му ставаше черен пред очите, прилошаваше му и отчаянието като побесняло куче ръфаше душата му. Той, който в Черно море бе нападал турски галери; той, който чак до Перекоп бе стъпвал върху татарски вратове и пред очите на хана беше опожарявал становете им; той, който под носа на княза до самия Лубни бе избил целия гарнизон във Василовка — той трябваше да бяга по риза и без шапка, без сабя, защото и нея бе загубил при срещата си с малкия рицар. Затова при почивките и спирките, за да нахранят конете, когато никой не го гледаше, той се хващаше за главата и викаше: „Къде е моята слава молойска, къде е моята сабя другарка?!“ А като викаше така, диво безумие го овладяваше, той се напиваше като свиня и тогава искаше да тръгне срещу княза, да нападне цялата му войска — и да загине, да пропадне навеки.

Той искаше — но молойците не искаха. „Убий ни, бащице, не тръгваме!“ — отговаряха те унило на неговите изблици и той напразно в пристъп на безумие се хвърляше да ги сече със сабя или да ги стреля с пистолет — не искаха и не тръгнаха.

Човек би казал, че земята се разтваряше под краката на атамана, защото това още не беше краят на неговите беди. Понеже се страхуваше да върви право на юг, да не би да го преследват, и понеже смяташе, че Кривонос навярно се е отказал от обсадата, сам тръгна на изток и налетя на отреда на пан Подбипента. Но бдителният като жерав пан Лонгинус не му позволи да го изненада, пръв удари и лесно разби Богун, защото молойците не искаха да се бият, после го прати право в ръцете на пан Скшетуски и той го довърши, та Богун след дълго лутане в степта най-сетне безславно стигна при Кривонос само с петнайсетина конника, без молойците си, без плячка и без пленници.

Но дивият Кривонос, обикновено толкова страшен за подчинените си, ако не са имали късмет, тоя път никак не се разгневи. Той от собствен опит знаеше какво значи да имаш работа с Йереми, затова дори приласка Богун, взе да го утешава и успокоява, а когато той заболя от лошата треска, заповяда да го гледат, лекуват и пазят като зеницата на окото си.

В това време четиримата княжески рицари посяха ужас и страх в областта и се събраха благополучно пак в Ярмолинци, където останаха няколко дни, за да дадат почивка на хората и конете. Там се събраха в една квартира и всеки поред докладваше на пан Скшетуски какво му се е случило и какво е извършил, а след това седнаха на дамаджана с медовина, та в приятелски разговор да разтушат сърцата си и да задоволят взаимно любопитството си.

Но тогава пан Заглоба почти никого не остави да говори. Не искаше да слуша, искаше само него да слушат; оказа се, че той има най-много за разказване.

— Ваша милост панове! — говореше Заглоба. — Вярно, че паднах в плен, но животът се върти като колело. Богун цял живот е побеждавал, а днес ние го победихме. Така е то, така! Както бива обикновено на война! Днес ти щавиш, утре тебе щавят. Но Бог наказа Богун, защото ни нападна, докато спяхме сладко като праведници, и ни разбуди по такъв гаден начин. Хо, хо! Той мислеше, че ще ме уплаши със своя мръсен език, но казвам ви, ваша милост панове, че като го притиснах, веднага загуби ума и дума, смути се и започна да приказва това, което не искаше да каже. Какво ще ви разправям?… Ако не бях попаднал в плен, нямаше двамата с пан Михал да му нанесем поражение. Казвам двамата, тъй като до смъртта си няма да престана да твърдя, че в тая работа magna pars fui[47]. Да пукна, ако не е така! Чуйте по-нататък моите основания: ако не бяхме го победили с пан Михал, нито пан Подбипента щеше да има какво да довършва, нито после пан Скшетуски. Най-сетне, ако не бяхме го разгромили, той щеше да разгроми нас. А щом това не стана, на кого се дължи?

— Ех, че си лисица, ваша милост — каза пан Лонгинус. — Тук ще завъртиш опашка, там ще офейкаш, но винаги ще се измъкнеш.

— Глупав е тоя хрът, който тича подир опашката си, защото няма да я стигне и нищо добро няма да помирише, а освен това не ще надуши чуждата следа. Колко хора загуби, ваша милост?

— Ами всичко около дванайсет и няколко ранени — нали вече не ни атакуваха много.

— А ваша милост, пане Михале?

— Около трийсет, защото нападнах изненадани хора.

— А ти, пане поручик?

— Толкова, колкото пан Лонгинус.

— А пък аз двама. Кажете сами кой е по-добър вожд? Там е работата! Защо дойдохме тук? По заповед на княза да събираме сведения за Кривонос. А ще ви кажа, ваша милост панове, че аз пръв събрах сведения за него, и то от най-сигурното място: от Богун. И зная, че се намира при Каменец, но мисли да се откаже от обсадата, понеже се е уплашил. Това зная de publicis[48], но зная и нещо друго, от което сърцата ви ще се изпълнят с радост и за което не съм говорил досега, понеже исках всички заедно да се посъветваме. Освен това досега не бях здрав, понеже умората ме съсипа, а вътрешностите ми се бяха разбунтували от това разбойническо връзване на кълбо. Мислех, че ще пукна.

— За Бога, говори, ваша милост! — извика пан Володийовски. — Дали не си чул нещо за нашата клетница?

— Чух и нека я благослови Бог — рече Заглоба.

Пан Скшетуски се изправи с целия си ръст, но веднага седна. Настана такава тишина, та се чуваше и бръмченето на комарите по прозорчето, докато пан Заглоба отново взе думата:

— Зная със сигурност, че е жива и е в ръцете на Богун. Ваша милост панове, това са страшни ръце, но Бог не е позволил да й се причини зло или да бъде опозорена. Това ми го каза самият Богун, който по-скоро би бил готов да се хвали с нещо друго.

— Как е възможно това? Как е възможно това? — питаше Скшетуски трескаво.

— Ако лъжа, гръм да ме порази! — отвърна пан Заглоба сериозно. — Защото това е свято нещо. Слушайте какво ми каза Богун, когато искаше да се подиграе с мене, преди аз окончателно да се разправя с него: „Ти да не си мислил, казва, че за селянин си я отвел в Бар? Че аз съм селяндур, казва, та насила да я завладея? Нима нямам възможност да ни венчаят в Киев и попове, казва, да ми пеят, и триста свещи да ми горят — на мене, атамана, хетмана!“ И тупаше над мене с крака, заплашваше ме с нож, защото мислеше, че ще ме уплаши, но аз му казах кучетата да плаши.

Скшетуски вече се опомни, монашеското му лице просветна и отново по него се заредиха страх и надежда, радост и несигурност.

— Тогава къде е тя? Къде? — питаше той бързо. — Ако и това си узнал, ваша милост, тогава си истински спасител.

— Това той не ми каза, но за умната глава и две приказки стигат. Обърнете внимание, ваша милост панове, че той непрекъснато се подиграваше с мене, преди да го сложа на място, и разправяше така: „Най-напред, казва, ще те откарам при Кривонос, а после на сватба бих те поканил, но сега е война, та тя няма да стане скоро.“ Обърнете внимание, ваша милост панове: „Няма да стане скоро!“ — следователно имаме време. Второ, обърнете внимание и на следното: най-напред при Кривонос, а после на сватба — значи тя в никакъв случай не е при Кривонос, а някъде по-далече, където войната още не е стигнала.

— Златен човек си, ваша милост! — извика Володийовски.

— Затова отначало си мислех — продължи Заглоба, приятно поласкан, — че може би я е пратил в Киев. Но не е, защото ми каза, че ще отиде с нея на сватба в Киев — щом ще ходи там с нея, значи тя не е там. А и той е достатъчно умен, та не би я откарал там, нали ако Хмелницки тръгне към Червена Рус[49], тогава литовската войска лесно ще може да превземе Киев.

— Вярно! Вярно! — възкликна пан Лонгинус. — Кълна се в Бога, че не един човек би поискал да смени главата си с твоята.

— Само че аз не бих я сменил с всекиго от страх да не би вместо глава да получа кратуна, което лесно би могло да ми се случи с литовците.

— Пак си започна своето — рече Лонгинус.

— Дай ми да свърша, ваша милост. Значи няма я нито при Кривонос, нито в Киев, тогава къде е?

— Ето това е!

— Ако ваша милост се досещаш, кажи го по-скоро, защото мене огън ме гори! — викна Скшетуски.

— Отвъд Ямпол! — рече Заглоба и погледна тържествуващо със здравото си око.

— Откъде знаеш, ваша милост? — попита Володийовски.

— Откъде зная ли? Ето откъде: седя си аз в кочината, защото оня разбойник заповяда в кочина да ме затворят — дано шопари го изядат за това! — а наоколо казаците приказват помежду си. Тогава долепям ухо до стената и какво чувам?… Един казва: „Сега атаманът сигурно ще тръгне за Ямпол и оттатък.“ А друг. „Мълчи, ако ти е мила младата глава…“ Главата си давам, че тя е оттатък Ямпол.

— О, това е съвсем сигурно! — възкликна Володийовски.

— В Дивите поля не я е завел значи, по моите сметки трябва да я е скрил някъде между Ямпол и Ягорлик. Веднъж аз бях по ония места, когато се събираха кралски и татарски съдии, защото, както ви е известно, на границата се разглеждат спорове за отвличане на стада, а такива спорове има много. Там по целия Днепър е пълно с долища, скрити места и разни гъсталаци, където в хутори живеят хора, непризнаващи никаква власт, понеже са в пущинаци и не виждат никого. И той сигурно я е скрил при такива диви колибари, защото там е намерил за най-безопасно.

— Добре, но как може да се промъкне човек дотам сега, когато Кривонос прегражда пътя? — каза пан Лонгинус. — Както съм чувал, и Ямпол е разбойническо свърталище.

На това Скшетуски отговори:

— Дори десет пъти да трябва да загубя живота си, ще тръгна да я спасявам. Ще замина преоблечен и ще я търся. Ако Бог ми помогне — ще я намеря.

— И аз с тебе, Ян! — каза пан Володийовски.

— И аз като просяк с гусла. Вярвайте ми, ваша милост панове, че аз имам най-голям опит между вас, но понеже гуслата ми стана вече безкрайно противна, ще тръгна с гайда.

— А аз не съм ли нужен, братчета! — каза пан Лонгинус.

— Разбира се — отговори пан Заглоба. — Когато се наложи да преминаваме през Днестър, ваша милост ще ни пренасяш като Свети Христофор.

— От душа ви благодаря, ваша милост панове — каза пан Скшетуски, — и на драго сърце приемам вашата готовност. При трудности няма нищо по-добро от верни приятели, от каквито провидението не ме е лишило, както виждам! Велики Боже, дано мога да им се отблагодаря с живота и имота си.

— Ние всички сме като един човек! — възкликна Заглоба. — Бог похвалява съгласието и ще видите, че скоро ще имаме fructa[50] от нашата работа.

— Тогава на мене не ми остава нищо друго — каза пан Скшетуски след кратко мълчание, — освен да отведа хоронгвата при княза и веднага след това да тръгнем заедно. Покрай Днестър ще стигнем отвъд Ямпол, чак до Ягорлик, и ще търсим навсякъде. А понеже, както се надявам, Хмелницки е вече разгромен или ще бъде разгромен, докато стигнем при княза, и обществените ни задължения няма да бъдат пречка. Някои хоронгви ще тръгнат към Украйна, за да доугасят бунта, но това вече може да стане и без нас.

— Почакайте, ваша милост панове — каза Володийовски. — Навярно след Хмелницки ще дойде ред на Кривонос, тогава може заедно с хоронгвите да тръгнем откъм Ямпол.

— Не, ние трябва да бъдем там по-рано — отвърна Заглоба. — Но най-напред ще трябва да отведем хоронгвата, за да си развържем ръцете. Надявам се също, че князът ще бъде contentus[51] от нас.

— Особено от ваша милост.

— Именно, защото аз му нося най-добри новини. Повярвай ми, ваша милост, че се надявам на награда.

— Тогава да тръгваме!

— До утре трябва да починем — каза Володийовски. — Впрочем Скшетуски да заповядва: той е тук командир, но аз предупреждавам, че ако тръгнем днес, конете ни ще изпокапят.

— Зная, че е невъзможно — каза Скшетуски, — но мисля, че като ги нахраним добре, утре ще можем да тръгнем.

На другия ден тръгнаха. Според нарежданията на княза те трябваше да се върнат в Збараж и там да чакат по-нататъшни заповеди. Затова вървяха по посока на Кузмин, покрай Фелщин към Волочиска, откъдето през Хлебановка водеше стар път за Збараж. Пътуването беше неприятно, тъй като валеше, но иначе беше спокойно и само пан Лонгинус, който се движеше със сто конника отпред, разгроми няколко развилнели се групи, които се бяха събрали в тила на кралските войски. Едва във Волочиска спряха отново за нощна почивка.

Но щом заспаха сладък сън след дългия път, ги събудиха по тревога и стражата даде знак, че се приближава някаква конна част. Веднага обаче дойде вест, че това е татарска хоронгва на Вершул, значи свои хора. Заглоба, пан Лонгинус и малкият Володийовски незабавно дойдоха в стаята на Скшетуски, а след тях като вихър се втурна един офицер от леката конница, задъхан, целият в кал. Като го вида, пан Скшетуски възкликна:

— Вершул!

— Аз… съм!… — каза дошлият и не можа да си поеме дъх.

— От княза ли?

— Да!… О, чакайте да си отдъхна! Да си отдъхна!…

— Какви са новините? Свършено ли е с Хмелницки?

— Свършено е… с… Жечпосполита!…

— Боже Господи! Какво приказваш, ваша милост? Поражение?

— Поражение, позор, срам!… Без битка… Паника!… О! О!

— Не искам да вярвам на ушите си. Говори! Говори, за Бога!… Военачалниците…

— Избягаха.

— Къде е нашият княз?

— Отстъпва… без войска… Аз идвам тук от името на княза… Заповед… Веднага за Лвов… Идват подир нас!…

— Кой? Вершул, Вершул! Опомни се, човече! Кой?

— Хмелницки, татарите.

— В името на Отца и Сина и Светия дух! — извика Заглоба. — Земята се разтваря.

Но Скшетуски разбра вече каква е работата.

— Въпросите после — каза той, — сега на конете!

— На конете! На конете!

Копитата на конете на Вершуловите татари тропаха вече пред прозорците; местните жители, събудени от пристигналата войска, излизаха от къщите с фенерчета и борина в ръка.

Вестта светкавично се разнесе из целия град. Веднага камбаните забиха тревога. Тихото преди миг градче се изпълни с шум, тропот на коне, шумни команди и крясъци на евреи. Жителите искаха да бягат заедно с войската, впрягаха коли, товареха деца, жени, покъщнина; кметът начело на няколко граждани дойде да моли Скшетуски да не заминава преди тях, а да съпроводи жителите поне до Тарнопол, но пан Скшетуски не искаше и да чуе, защото имаше категорична заповед веднага да замине за Лвов.

Тръгнаха и едва по пътя Вершул се поуспокои и започна да разказва как и какво бе станало.

— Откак Жечпосполита съществува — каза той, — никога не е понасяла такова поражение. Нищо не е Цецора, нищо не са Жълти води, нищо не е Корсун!

А Скшетуски, Володийовски и пан Лонгинус Подбипента се навеждаха чак до вратовете на конете или се хващаха за главата, или вдигаха ръце към небето.

— Човек не може да повярва! — казваха те. — А къде беше князът?

— Изоставен, умишлено отстранен от всичко, той дори не владееше своята дивизия.

— А кой я командваше?

— Никой и всички. Аз служа отдавна, врял и кипял съм във военните работи, но такава войска и такива командири досега не бях виждал.

Заглоба, който не обичаше особено много Вершул и го познаваше слабо, започна да върти глава и да мляска — накрая каза:

— Ваша милост пане! Дали не ти се е само сторило така, или едно частично поражение смяташ за пълна катастрофа, ами че това, което разправяш, далеко надминава човешката имагинация[52].

— Че надминава, надминава, и ще кажа на ваша милост нещо повече — че с радост бих дал да ми отсекат главата, ако по някакво чудо излезе, че се лъжа.

— Но как, ваша милост, се намери пръв след поражението във Волочиска? Не искам да допусна, че пръв си офейкал. Къде е тогава войската? Накъде бяга? Какво стана с нея? Защо бегълците не са предупредили ваша милост? Напразно търся отговор на всички тия въпроси.

Във всяко друго време Вершул нямаше да прости за такива въпроси, но в тоя момент той не можеше да мисли за нищо друго освен за поражението, затова отвърна само:

— Аз пръв дойдох във Волочиска, защото другите бягаха към Ожиговци, а мене князът нарочно ме изпрати насам, където очакваше, че ще бъдете вие, за да не би да ви обгърне пороят, ако узнаете твърде късно. И второ — понеже тия петстотин конника, с които разполагате, сега значат много за него, тъй като дивизията му в по-голямата си част загина или е разпръсната.

— Странни неща! — измърмори Заглоба.

— Да те е страх да помислиш, отчаяние те обзема, сърцето се къса, сълзите текат! — каза Володийовски, като кършеше ръце. — Отечеството повалено, безславие след смъртта! Такава войска разпръсната… погубена! Не може да бъде друго, освен че идва краят на света и Страшният съд!

— Не го прекъсвайте — каза Скшетуски. — Дайте му възможност да разкаже всичко.

Вершул млъкна, сякаш събираше сили; известно време се чуваше само шляпането на копитата в калта, защото валеше дъжд.

Беше още дълбока нощ и много тъмна, тъй като бе облачно, а в тоя мрак, при тоя дъжд, странно зловещо звучаха думите на Вершул, който заговори така:

— Ако не се надявах, че ще падна в бой, навярно щях да полудея. Вие говорехте, ваша милост панове, за Страшния съд — и аз така мисля, че той скоро вече ще настъпи, ето всичко се разпада, злото взема връх над добродетелта и Антихрист вече се разхожда по света. Вие не сте видели това, което стана, но ако не можете да понесете дори разказа за него, какво да кажа аз, който със собствените си очи видях поражението и безкрайния позор! Бог ни даде щастливо начало в тая война. След като при Чолгански камък нашият княз отстрани пан Лашч, той забрави всичко друго и се помири с княз Доминик. Всички се радвахме на тази конкордия[53] — а и Бог я благослови. Князът спечели втора победа при Константинов и превзе самия град, понеже неприятелят го напусна още при първата атака. След това тръгнахме за Пилавци, при все че князът не съветваше да отиваме там. Но веднага по пътя започнаха срещу него разни машинации, антипатии, завист и открити интриги. Не го слушаха при съвещанията, не обръщаха внимание на това, което говореше, и преди всичко се мъчеха да разделят нашата дивизия, за да не бъде цялата в ръцете на княза. Ако той се противопоставеше, върху него щяха да стоварят вината за поражението, затова князът мълчеше, страдаше, понасяше. И така, по заповед на главнокомандващия леките части останаха в Константинов заедно с Вурцел, с артилерията и с оберщер Махницки. Отделиха литовския полковник пан Ошински и полка на Корицки, така че при княза останаха само хусарите под командването на Зачвилиховски, два полка драгуни и аз с част от моята хоронгва. Всичко това не броеше повече от две хиляди души. И оттогава вече започнаха да се отнасят пренебрежително към него, аз сам съм чувал как хората на княз Доминик казваха: „Сега вече след победата няма да кажат, че тя се дължи на Вишньовецки.“ И високо разправяха, че ако князът се увенчае с много голяма слава, тогава и неговият кандидат принц Карол ще бъде избран за крал, а те искат Кажимеж. И те така заразиха с котериите си цялата войска, че започнаха спорове в групите като в сейм, започнаха да изпращат разни делегати — и се мислеше за всичко друго освен за битката, като че ли неприятелят беше вече разгромен. А ако започна, ваша милост панове, да ви разказвам за пировете, за тържествата, за лукса, вие няма да ми повярвате. Нищо не са представлявали войските на Пир[54] пред тия войски, целите в злато, скъпоценности и щраусови пера. Около двеста хиляди слуги и безброй коли вървяха подир нас, конете падаха под тежестта на позлатените и копринени шатри, колите се трошаха, защото не можеха да издържат тежките сребърни прибори. Човек би помислил, че сме тръгнали да завоюваме целия свят. Шляхтичите от опълчението по цели дни и нощи плющяха с камшици: „Ето, казваха, с какво ще усмирим селяците, без да вадим саби.“ А ние, старите воини, свикнали да се бием, не да приказваме, вече предчувствахме нещо лошо при вида на тая нечувана самомнителност. Вдигна се врява против пан Кишел, че бил предател, и в негова полза, че бил благороден сенатор. Пияни се биеха със саби. Нямаше стража около становете. Никой не пазеше реда, никой не командваше, всеки вършеше каквото си иска, отиваше където му харесва, спираше където пожелае, слугите вдигаха врява — о, милостиви Боже, това беше маскарад, а не военен поход, маскарад, на който с танци, пиянство, езда и продажничество проиграха докрай salutem Repulicae[55].

— Ние сме още живи! — каза Володийовски.

— И Бог е на небето! — добави Скшетуски.

Отново зацари мълчание, след което Вершул продължи:

— Ще загинем totaliter[56], освен ако Бог стори чудо, престане да ни бичува за нашите грехове и ни окаже незаслужено милосърдие. Понякога аз сам не вярвам, че съм видял с очите си всичко това, и ми се струва, ме кошмар ме е душил насън…

— Разказвай, ваша милост, по-нататък — каза Заглоба. — Стигнахме значи при Пилавци и после?

— И спряхме там. Не зная какво се съвещаваха военачалниците — на Страшния съд ще отговарят за това, защото, ако бяха ударили веднага, Хмелницки щеше на всяка цена да бъде разбит и унищожен въпреки безредието, недисциплинираността и крясъците, а също и липсата на предводител. Там, между казаците, вече била настъпила паника, вече се съвещавали как да предадат Хмелницки и старейшините около него, а самият той вече се канел на бяга. Нашият княз ходеше от шатър на шатър, молеше, заплашваше: „Да ударим, преди да дойдат татарите, да ударим!“ — и си скубеше косата, а там се гледаха един друг — и нищо, нищо! Пиеха, бърбореха… Дойдоха слухове, че татарите идат — ханът с двеста хиляди конника — а те съвещават ли се, съвещават. Князът се затвори в шатъра си, защото го бяха напълно пренебрегнали. Във войската се заговори, че канцлерът забранил на княз Доминик да започне бой, защото се водели преговори. Настъпи още по-голямо безредие. Най-сетне татарите дойдоха, но първия ден Бог ни даде късмет: князът се сблъска с тях и пан Ошински, както и пан Лашч се биха много добре и прогониха ордата от бойното поле, а значителна част избиха — но после…

Тук гласът на Вершул замря в гърдите.

— После? — попита пан Заглоба.

— Дойде страшна, непонятна нощ. Помня, бях на стража с моите хора край реката, когато изведнъж чувам, че в казашкия стан започват да стрелят с оръдия за поздрав и да викат. Едва тогава си спомних какво говореха предния ден в стана: че цялата татарска сила още не била пристигнала, а само Тухай бей с част от нея. Тогава си помислих, че щом там има приветствия, значи е пристигнал самият хан. Но ето че и в нашия стан се вдигна врява. Завтекох се там заедно с няколко души. „Какво се е случило?“ А те ми викат: „Военачалниците избягали!“ Тичам при княз Доминик — няма го! При подчашия — няма го! При коронния хоронжи — няма го! Боже Господи!… Войници тичат по мегдана, викове, крясъци, шум, с главни светят: къде са военачалниците? Къде са военачалниците? А други викат: „На конете, на конете!“ Трети пък: „Панове братя, спасявайте се! Измяна, измяна!“ Вдигат ръце нагоре, лицата им обезумели, очите изблещени, блъскат се, тъпчат се, душат се, яхват конете, бягат слепешката, без оръжие. После започнаха да хвърлят шлемове, брони, оръжия, шатри! Но ето че иде князът начело на хусарите със сребърни доспехи: шест факли носят около него, а той е изправил стремената и вика: „Ваша милост панове, аз съм тук, всички при мене!“ Къде ти! Не го чуват, не го виждат, тичат към хусарите, разбъркват ги, събарят хора и коне, едва спасихме самия княз — после по стъпканите огнища, в мрака, като придошъл поток, като река цялата войска в дива паника изскача от стана, разпръсва се, изчезва, бяга… Няма вече войска, няма командири, няма Жечпосполита… Има само неизмит позор и стъпил на шията казашки крак…

Тук пан Вершул започна да стене и да дърпа коня си, защото го овладя безумно отчаяние; това отчаяние обзе и другите и те яздеха сред дъжда и нощта като умопобъркани.

Дълго пътуваха така. Пръв заговори Заглоба:

— Без битка — ах, разбойниците му! Ах, синковците! Помните ли колко надуто се държаха в Збараж? Как заявяваха, че ще изядат Хмелницки без сол и пипер! Ах, разбойници!

— Къде ти! — викна Вершул. — Избягаха след първата спечелена от нас битка с татарите и тълпите, след битка, в която дори опълчението се би лъвски.

— В това има пръст Божи — каза Скшетуски, — но има и някаква загадка, която трябва да бъде изяснена…

— Защото се случва войската да се пръсне — каза Володийовски, — но тук вождовете са напуснали първи стана, сякаш са искали нарочно да улеснят победата на неприятеля и да подложат войската на сеч.

— Така е, така е! — каза Вершул. — Говорят също, че нарочно били направили това.

— Нарочно? За Бога, това е невъзможно!…

— Казват, че нарочно? Но защо? Кой ще разбере! Кой ще отгатне?

— Дано им се продънят гробовете, да им се затрие семето и само позор да остане подир тях! — рече Заглоба.

— Амин! — каза Скшетуски.

— Амин! — каза Володийовски.

— Амин! — повтори пан Лонгинус.

— Един е човекът, който все още може да спаси отечеството, ако му дадат хетманския жезъл и останалата сила на Жечпосполита, един е, защото за друг вече нито войската, нито шляхтата не ще иска и да чуе.

— Князът! — каза Скшетуски.

— Тъй вярно.

— До него ще застанем и с него ще загинем. Да живее Йереми Вишньовецки! — викна Заглоба.

— Да живее! — повториха няколко десетки неуверени гласове; но тоя възглас замря веднага, тъй като не беше време за възгласи и поздравителни викове в момент, когато земята се разтваряше под краката, а небето сякаш се сгромолясваше над главите.

В това време започна да се развиделява и в далечината се показаха стените на Тарнопол.

Четиридесет и втора глава

Първите бегълци от поражението при Пилавци стигнаха в Лвов сутринта на 26 септември и едновременно с отварянето на градските порти страшната вест се разнесе мълниеносно из града и събуди у едни недоверие, у други паника, а у трети отчаяно желание за отбрана. Пан Скшетуски с отреда си пристигна два дни по-късно, когато целият град беше претъпкан с избягали войници, шляхта и въоръжени граждани. Мислеха вече за отбраната, защото всеки момент очакваха татарите, но още не се знаеше кой ще застане начело и как ще подхване работата, понеже навсякъде цареше безредие и паника. Някои бягаха от града, като откарваха семействата и имуществото си, а жителите от близката околност търсеха убежище в него; тези, които заминаваха и пристигаха, задръстваха улиците и надаваха викове да им се даде път; навсякъде беше пълно с коли, сандъци, вързопи и коне, както и с войници от различни части; по лицата на всички се четеше неувереност, трескаво очакване, отчаяние или примирение. Час по час като вихрушка избухваше ужас, разнасяха се викове: „Идат! Идат!“ — и тълпите се раздвижваха като морска вълна; понякога тичаха слепешаката, накъдето им видят очите, подгонени от безумието на страха, докато не се разбереше, че пристига някаква нова група бегълци.

А такива групи се трупаха все повече — но колко жалка гледка представляваха тия войници, които доскоро вървяха цели в злато и пера, с песен на уста и с гордост в очите в похода против селенията! Днес дрипави, гладни, измършавели, покрити с кал, на изтощени коне, с белезите на позора върху лицата, подобни по-скоро на просяци, отколкото на рицари, биха могли да будят само съжаление, ако беше време за съжаление в тоя град, срещу чиито стени всеки миг можеше да връхлети цялата мощ на врага. И всеки от тия опозорени рицари се утешаваше само с това, че има толкова много, толкова хиляди другари по срам; в първия час всички се криеха, а после претръпваха и започваха шумно да се оплакват и укоряват, да сипят проклятия и заплахи, да се влачат по улиците, да пият по кръчмите и само да увеличават безредието и тревогата.

Защото всеки повтаряше: „Татарите са съвсем близо!“ Едни видели пожари зад себе си, други се кълняха във всички светии, че им остава само да хванат гората. Купчините хора, които обграждаха войниците, слушаха с напрежение тия вести. Покривите и кулите на черквите бяха обсипани с хиляди любопитни; камбаните биеха тревога — а тълпите от жени и деца се задушаваха по черквите, в които между ярки свещи блестеше светата дарохранилница.

Пан Скшетуски със своя отред си пробиваше бавно път от Халицката порта през плътната маса от коне, коли, войници, през занаятчийските сдружения, застанали при своите знамена, и през тълпите, които с удивление гледаха тая хоронгва, която влизаше в града не в безредие, а в боен ред. Започнаха да викат, че пристига помощ, и отново с нищо неоправданата радост обзе масите, които започнаха да се притискат и да хващат пан Скшетуски за стремената. Дотърчаха и войници, които викаха: „Това са бойци на Вишньовецки! Да живее княз Йереми!“ Настана такава блъсканица, че хоронгвата едва напредваше.

Най-сетне насреща се появи отред драгуни начело с офицер. Войниците проправяха път през тълпата, а офицерът викаше: „Дайте път! Дайте път!“ — и удряше с плоското на сабята ония, които не отстъпваха достатъчно бързо.

Скшетуски позна Кушел.

Младият офицер поздрави сърдечно познатите.

— Какви времена! Какви времена! — каза той.

— Къде е князът? — питаше Скшетуски.

— Щеше да го умориш от грижа, задето толкова дълго те няма. Изгледа си очите за тебе и твоите хора. Сега е в манастира на бернардинците; мене ме изпратиха да пазя реда в града, но Грозвайер[57] вече се е заел с това. Ще дойда с тебе в черквата. Там сега има съвещание.

— В черквата?

— Тъй вярно. Ще предлагат жезъла на княза, защото войниците заявяват, че няма да защитават града под предводителството на друг.

— Да вървим! И аз бързам да стигна при княза.

Съединените части тръгнаха. По пътя Скшетуски разпитваше за всичко, което става в Лвов, и дали отбраната е вече решена.

— Тъкмо сега се решава тоя въпрос — каза Кушел. — Гражданите искат да се отбраняват. Какви времена! Хора от долно съсловие проявяват повече сърцатост, отколкото шляхтата и войниците.

— А военачалниците? Какво е станало с тях? В града ли са и няма ли да пречат на княза?

— Стига той самият да не се противопостави! Имаше по-добро време, когато трябваше да му се даде хетманският жезъл, сега е късно. Военачалниците не смеят да се покажат пред очите на хората. Княз Доминик само си починал и се нахранил в двореца на архиепископа и веднага се махнал. И добре е направил — няма да повярваш колко са озлобени войниците срещу него. Вече го няма, а те продължават да викат: „Дайте го тук, веднага ще го разсечем!“ — и сигурно нямаше да мине без някой инцидент. Пан коронният подчаши дойде пръв тук и дори започна да приказва против княза, но сега седи мирно, защото и срещу него се надига протест. Всички го обвиняват в очите, а той само гълта сълзите. Общо взето, страшни работи стават! Какви времена дойдоха! Казвам ти: благодари на Бога, че не беше при Пилавци, че не си бягал оттам, тъй като ние, които бяхме там, само по едно чудо не си загубихме напълно ума.

— А нашата дивизия?

— Няма я вече! Едва останало нещичко от нея. Вурцел го няма. Махницки го няма, Зачвилиховски го няма. Вурцел и Махницки не бяха при Пилавци, защото останаха в Константинов. Там ги остави тоя Велзевул княз Доминик, за да намали силата на нашия княз. Не се знае дали са успели да избягат, или неприятелят ги е пленил. Старият Зачвилиховски потъна като камък във вода. Дай Боже да не е загинал.

— А много ли войници са се събрали тук?

— Има доста, но каква полза от това!… Само князът би могъл да се справи с тях, ако пожелае да приеме жезъла, защото те не искат да слушат никого. Князът страшно се безпокоеше за тебе и за войниците… Това е единствената цяла хоронгва. Ние вече те бяхме оплакали.

— Сега е щастлив оня, когото оплакват.

Някое време пътуваха мълчаливо, като гледаха тълпите и слушаха гълчавата и виковете: „Татари! Татари!“ На едно място видяха страшна гледка: разкъсваха на парчета един човек, обвинен от тълпата в шпионаж. Камбаните биеха непрекъснато.

— Татарската орда скоро ли ще бъде тук? — попита Заглоба.

— Дявол я знае!… Може би още днес. Тоя град няма да се отбранява дълго, не ще издържи. Хмелницки идва с двеста хиляди казаци освен татарите.

— Капут![58] — отговори шляхтичът. — По-добре да бяхме продължили презглава нататък! Защо спечелихме толкова победи?

— От кого?

— От Кривонос, от Богун, дявол знае от кого още!

— Ами! — каза Кушел и като се обърна към Скшетуски, го попита с тих глас: — А тебе, Ян, Бог не те ли зарадва с нещо? Не намери ли това, което търсеше? Не узна ли поне нещичко?

— Не е време да се мисли за това! — възкликна Скшетуски. — Какво съм аз с моите лични работи пред това, което стана? Всичко е суета, суета, а накрая смърт!

— И на мене ми се струва, че целият свят ще загине скоро — каза Кушел.

В това време стигнаха до черквата на бернардинците, която светеше. Безкрайни тълпи стояха пред черквата, но не можеха да влязат вътре, че кордон от пазачи с алебарди затваряше входа и пускаше само по-видните граждани и висшите военни чинове.

Скшетуски заповяда на хората си да образуват втори кордон.

— Да влезем — каза Кушел. — Половината Жечпосполита се намира в тая черква.

Влязоха. Кушел не беше преувеличил много. Всички по-видни личности във войската и в града се бяха събрали тук на съвещание: воеводи, кастелани, полковници, ротмистри, офицери от чуждестранни части, духовенство, толкова шляхта, колкото черквата можеше да побере, множество военни от по-долни чинове и двайсетина градски съветници начело с Грозвайер, който предвождаше гражданството. Тук бяха и князът, и пан коронният подчаши, един от военачалниците, и киевският воевода, и стобницкият староста, и Весел, и Арцишевски, и литовският полковник пан Ошински — насядали пред големия олтар така, че да може publicum[59] да ги вижда. Съвещаваха се бързо, трескаво, както обикновено в такива случаи: ораторите излизаха напред и заклинаха първенците да не предават без съпротива града във вражите ръце. Дори ако го сполети гибел, градът ще спре неприятеля, Жечпосполита ще се съвземе. Какво липсва за отбраната? Има стени, има решителност — трябва им само вожд. А когато се говореше така, сред публиката започваше шепот, който преминаваше в силни възгласи — ентусиазъм обземаше събраните. „Ще загинем! С готовност ще загинем — викаха, — за да измием позора от Пилавци, да заслоним отечеството!“ Сабите задрънкаха и голите им острия почнаха да святкат при блясъка на свещите. А други викаха: „Тихо! В съвещанието трябва да има ред!“ — „Да се отбраняваме или не?“ — „Да се отбраняваме! Да се отбраняваме!“ — крещеше събранието така, че отразеното от сводовете ехо повтаряше: „Да се отбраняваме!“ „Кой ще бъде вождът? Кой ще бъде вождът?“ — „Княз Йереми. Той е вожд! Той е герой, той да отбранява града и Жечпосполита. На него да дадат жезъла и да живее!“

Тогава от хиляди гърла се изтръгна толкова гръмък вик, че стените чак затрепераха, а стъклата на черковните прозорци задрънчаха:

— Княз Йереми! Княз Йереми! Да живее! Да живее! И да побеждава!

Хиляди саби засвяткаха, всички очи се обърнаха към княза, а той стана спокойно и със смръщени вежди. Веднага всичко утихна, та муха да бръмне, щеше да се чуе.

— Ваша милост панове! — рече князът със звучен глас, който при тая тишина стигна до ушите на всички. — Когато кимврите и тевтоните нападнали римската държава, никой не искал да поеме главното командване, докато го поел Марий. Но Марий имал законно право да го поеме, защото не е имало вождове, назначени от сената… В тоя хаос и аз не бих отказал да поема властта, понеже искам да служа на отечеството си — но не мога да приема жезъла, тъй като бих обидил отечеството, сената и върховните власти, а не искам да бъда самозван вожд. Между нас е тоя, на когото Жечпосполита е дала жезъла. Това е пан коронният подчаши…

Князът не можа да довърши, защото при споменаването на подчашия се вдигна страхотна врява и дрънкане на саби; тълпата се залюля и избухна като барут, върху който е паднала искра. „Вън! Смърт за него! Pereat!“[60] — носеше се из тълпата. „Pereat! Pereat!“ — чуваше се все по-силно. Подчашият скочи от стола си блед, с капки студена пот по челото, а в това време към дървената преграда и олтара започнаха да се приближават сърдити мъже и вече се чуваше зловещото: „Дайте го тук!“ Князът, като видя накъде отива работата, стана и протегна десница.

Тълпата се спря, понеже смяташе, че той иска да говори; в един миг утихна.

Но князът искаше само да предотврати бурята и саморазправата и да не допусне проливане на кръв в черквата. Затова, като видя, че най-опасният момент е минал, отново седна на мястото си.

Два стола по-нататък, заслонен само от киевския воевода, седеше нещастният подчаши: той беше отпуснал побелялата си глава върху гърдите, ръцете му висяха, а от устата му излизаха думи, прекъсвани от хлипове.

— Господи, заради греховете си със смирение приемам тоя кръст. Старецът можеше да събуди милосърдие и в най-коравото сърце, но тълпата обикновено е безмилостна, затова отново почнаха да викат, когато изведнъж киевският воевода стана и даде знак с ръка, че иска да говори.

Той беше съпровождал Йереми в победите, затова го слушаха с готовност.

А воеводата се обърна към княза и с най-трогателни думи го заклинаше да не отхвърля жезъла и да не се колебае да спаси отечеството. Когато Жечпосполита загива, законите ще трябва да спят и трябва да я спасява не назначен вожд, а тоя, който е най-способен да я спаси: „Затова вземи ти жезъла, непобедими вожде! Вземай и спасявай! Не само града, а цялата Жечпосполита. Ето аз, старецът, те моля с нейната уста, а заедно с мене всички съсловия, всички мъже, жени и деца. Спаси я! Спаси я!“

Тук се случи нещо, което трогна всички сърца: една жена с жалейни дрехи се приближи до олтара и като хвърли в краката на княза златните си накити и скъпоценностите си, коленичи пред него, зарида гласно и занарежда:

— Носим ти нашите богатства! Живота си предаваме в твоите ръце, спаси ни, спаси ни, спаси ни, защото загиваме.

При тая гледка сенаторите, военните, а заедно с тях и цялото множество заплака гръмогласно — и само един вик се чуваше в черквата:

— Спаси ни!

Князът закри очите си с ръце, а когато вдигна лице, и в неговите зеници блестяха сълзи. Въпреки това той се колебаеше. Какво ще стане с авторитета на Жечпосполита, ако той приеме тоя жезъл?

Тогава стана коронният подчаши.

— Аз съм стар — рече той, — нещастен и смазан. Имам право да се откажа от товара, който е свръх силите ми, и да го сложа върху по-млади плещи… И ето пред разпнатия Бог и цялото рицарство на тебе предавам жезъла — вземи го.

И подаде тоя знак на властта на Вишньовецки. Настана такава тишина, та човек би чул, ако бръмнеше муха. Най-сетне се разнесе тържественият глас на Йереми:

— Заради моите грехове… приемам.

Тогава безумна радост овладя събранието. Тълпата строши троновете, падна пред краката на Вишньовецки и започна да хвърля скъпоценности и пари. С бързина на светкавица вестта се разнесе из целия град: войниците лудееха от радост и викаха, че искат да тръгнат срещу Хмелницки, срещу татарите и султана. Гражданите вече не мислеха за предаване, а за отбрана до последна капка кръв. Арменците доброволно почнаха да носят пари в градския съвет, преди да се заговори за облагане; в синагогата евреите крещяха от благодарност; оръдията по валовете обявиха с гръм радостната новина; по улиците стреляха с кремъклийки, мускети и пистолети. Виковете продължиха цяла нощ. Някой незапознат с положението можеше да помисли, че градът чества триумф или голям празник.

А пък всеки миг триста хиляди неприятели — армия, по-голяма от тая, която би могъл да събере германският император или френският крал, и по-дива от ордите на Тамерлан — се очакваше да обсадят стените на тоя град.

Четиридесет и трета глава

Една седмица по-късно, сутринта на шести октомври, в Лвов избухна като бомба една колкото неочаквана, толкова и страшна вест: че княз Йереми взел със себе си по-голямата част от войската, напуснал града и заминал неизвестно закъде.

Пред архиепископския дворец се струпаха тълпи — отначало никой не искаше да вярва. Войниците твърдяха, че ако князът е заминал, непременно е тръгнал начело на голям разезд, за да огледа околността. Оказало се, говореха те, че бегълците разпространявали неверни сведения — че Хмелницки и татарите били близо и щели да дойдат всеки момент, нали от 26 септември минаха десет дни, а неприятелят още не се вижда. Князът навярно е поискал със собствените си очи да провери каква е опасността и непременно ще се върне. Освен това той е оставил няколко полка и всичко необходимо за отбраната е готово.

И така беше наистина. Всички нареждания бяха дадени, мястото на всекиго определено, оръдията откарани на валовете. Вечерта пристигна ротмистър Чихоцки с петдесет драгуни. Любопитните го наобиколиха веднага, но той не искаше да разговаря с тълпата, а отиде направо при генерал Арцишевски; двамата повикаха Грозвайер и след като се съвещаваха заедно, отидоха в градския съвет. Там Чихоцки съобщи на ужасените съветници, че князът е заминал безвъзвратно.

В първия момент всички отпуснаха ръце и една дръзка уста изрече думата „изменник“. Но тогава Арцишевски, стар военачалник, прославен с подвизите си на холандска служба, стана и така заговори на военните и съветниците:

— Чух хулна дума, която по-добре да не беше изречена, защото дори отчаянието не може да я оправдае. Князът замина и няма да се върне. Това е вярно! Но какво право имате вие да искате от вожда, върху чиито плещи лежи отговорността за спасението на цялото отечество, да защитава само вашия град? Какво би станало, ако неприятелят обградеше тук последните сили на Жечпосполита? Тук няма нито хранителни припаси, нито оръжие за толкова голяма войска. Затова ще ви кажа, а вие можете да вярвате на моя опит, че колкото по-голяма войска бъде затворена тук, толкова по-кратка ще бъде отбраната, понеже гладът ще ни победи по-скоро от неприятеля. Хмелницки се интересува повече от княза, отколкото от вашия град, затова, като узнае, че го няма тук, че събира нова войска и може да дойде на помощ, ще бъде по-мек към вас и ще се съгласи на преговори. Днес вие роптаете, но аз ви казвам, че като напусна тоя град и заплашва Хмелницки отвън, князът всъщност спаси вас и вашите деца. Дръжте се, отбранявайте се, спрете за известно време тоя неприятел, тогава и града ще спасите, и важна услуга ще направите на Жечпосполита, понеже през това време князът ще събере войска, други крепости ще подсили, ще събуди за борба изтръпналата Жечпосполита и ще ви дойде на помощ. Той избра единствения път за спасение, защото, ако падне тук с войската, сломен от глад, тогава вече никой няма да спре неприятеля и той ще тръгне срещу Краков, срещу Варшава и ще залее цялото ни отечество, без да срещне никъде съпротива. Затова, вместо да роптаете, побързайте към валовете да браните и себе си, и децата си, и града, и цялата Жечпосполита.

— На валовете! На валовете! — повториха няколко по-смели гласа. Грозвайер, човек енергичен и смел, се обади:

— Радва ме решителността на ваша милост панове и знайте, че князът не е заминал, без да обмисли защитата. Тук всеки знае какво трябва да прави и стана това, което трябваше да стане. Отбраната е възложена на мене и аз ще се боря до смърт.

Отново надежда осени изтръпналите от страх сърца. Като видя това, най-сетне се обади и Чихоцки:

— Негово княжеско височество ви съобщава, ваша милост панове, че неприятелят е близо. Поручик Скшетуски се сблъскал с двехиляден чамбул и го разбил. Пленниците казват, че голяма сила идела след тях.

Тая новина направи силно впечатление; зацари кратко мълчание и сърцата на всички забиха по-живо.

— На валовете! — извика Грозвайер.

— На валовете! На валовете! — повториха насъбралите се офицери и граждани.

Но внезапно зад прозорците избухна врява; чуваше се глъчка от хиляди гласове, които се сляха в един неразбираем шум, подобен на шума на морски вълни. Изведнъж вратата на залата се отвори с трясък, втурнаха се двайсетина граждани и докато съветниците успеят да попитат какво е станало, разнесоха се викове:

— Небето се червенее от пожари! Пожари!

— Словото стана плът! — каза Грозвайер. — На валовете! Залата опустя. След малко оръдейни гърмежи разтърсиха стените и съобщиха на жителите на самия град, на предградията и на околните села, че неприятелят е дошъл.

На изток небето се червенееше, докъдето поглед стига; човек би казал, че море от огън се приближава към града.

В това време князът се впусна към Замошч и като изтреби по пътя чамбула, за който Чихоцки спомена пред гражданите, се зае с поправката и снабдяването на тая естествено силна крепост, която за кратко време направи непревземаема. Скшетуски заедно с пан Лонгинус и част от хоронгвите остана в крепостта при пан Вейхер, валецки староста, а князът тръгна към Варшава, за да изиска от сейма средства за набиране на нова войска и същевременно да вземе участие в предстоящия избор на крал. С тоя избор щеше да се реши съдбата на Вишньовецки и на цялата Жечпосполита, понеже, ако се избереше принц Карол, военната партия щеше да вземе връх. Князът би получил върховното командване на всички сили на Жечпосполита и щеше да се стигне до генерална разправа с Хмелницки на живот и смърт. Принц Кажимеж, макар да беше прочут с храбростта си и войнствен господар, основателно минаваше за привърженик на политиката на канцлера Осолински, следователно на политиката на преговори с казаците и значителни отстъпки за тях. Двамата братя принцове не пестяха обещанията и се мъчеха да печелят съмишленици; затова поради равните сили на двете партии никой не можеше да предвиди резултата от избора. Привържениците на канцлера се страхуваха да не би Вишньовецки поради все по-голямата си слава и обичта, на която се радваше сред рицарите и шляхтата, да повлияе върху умовете в полза на Карол, а князът по същите причини желаеше лично да подкрепи своя кандидат. Затова той отиваше с бърз марш към Варшава, уверен вече, че Замошч ще успее задълго да задържи цялата сила на Хмелницки и татарите. Имаше всички основания да се смята, че Лвов е спасен, защото Хмелницки по никакъв начин не можеше да губи много време за превземането на тоя град, когато имаше пред себе си по-мощния Замошч, който му преграждаше пътя към сърцето на Жечпосполита. Тия мисли подкрепяха духа на княза и вливаха утеха в сърцето му, угнетено от толкова многото беди за страната. У него се породи твърда надежда, че дори да бъде избран Кажимеж, войната вече е неизбежна и страшният бунт ще трябва да бъде удавен в море от кръв. Надяваше се, че Жечпосполита още веднъж ще събере могъща армия — понеже и преговорите щяха да бъдат възможни само ако би ги подкрепила силна армия.

Лелеян от тия мисли, князът пътуваше с охрана от няколко хоронгви. При него бяха пан Заглоба и пан Володийовски, като първият се кълнеше във всичко, че ще прокара избора на принц Карол, защото умее да приказва с шляхтата и знае как да я спечели; вторият командваше ескорта на княза. В Шеница, недалеко от Минск[61], мила изненада очакваше княза. Тук той се срещна с княгиня Гризелда, която отиваше от Брест-Литовск във Варшава за по-голяма безопасност, и защото основателно очакваше, че князът също ще отиде там. Те се приветстваха сърдечно след дългата раздяла. Княгинята, макар да имаше желязна душа, се хвърли в прегръдките на мъжа си с такъв плач, че няколко часа не можа да се успокои, защото — ах! — колко често бе преживявала такива минути, когато смяташе, че вече няма да го види. Но ето че Бог е искал той да се върне по-славен от когато и да било, покрит с такава слава, каквато не беше озарявала още никого от неговия род, връщаше се като най-големия между вождовете, единствена надежда на цялата Жечпосполита. Княгинята току се откъсваше от гърдите му и поглеждаше през сълзи това изпито, почерняло лице, високото чело, продрано на дълбоки бразди от грижи и труд, зачервените от безсънни нощи очи и отново се заливаше в сълзи, а всички придворни дами й пригласяха от глъбините на развълнуваните си сърца. След като князът и княгинята малко по малко се успокоиха, отидоха в просторния местен енорийски дом и там се посипаха въпроси за приятели, дворяни и рицари, които сякаш бяха станали членове на семейството и с които се бяха сраснали спомените от Лубни. Най-напред князът успокои загрижеността за Скшетуски, като й обясни, че той само затова е останал в Замошч, понеже при тия мъки, които му е пратил Бог, не искал да потъне в столичния шум и предпочел със сурова военна служба и с работа да лекува сърдечните си рани. После князът й представи пан Заглоба и й разправи за неговите подвизи.

— Той е vir incomparabilis[62] — казваше князът, — който не само изтръгна младата Курцевич от ръцете на Богун, но я преведе през самите станове на Хмелницки и татарите, а после заедно с нас се държа най-похвално при Константинов и придоби голяма слава.

Като слушаше това, княгинята не пестеше похвалите си към пан Заглоба, на няколко пъти му подаде ръка, за да я целуне, и му обещаваше още по-голяма награда при съответен случай. А „vir incomparabilis“ се кланяше, със скромност прикриваше героизма си или се надуваше и поглеждаше към придворните дами, защото, макар да беше стар и не можеше да очаква много нещо от прекрасния пол, все пак приятно му беше, че те слушат толкова похвали за неговата храброст и подвизи. Не липсваше обаче и тъга при тая инак радостна среща не само поради тежкото време за отечеството, а и защото много пъти на въпросите на княгинята за разни познати рицари князът отговаряше: „Убит… убит… изчезнал“. При тия думи и девойките заплакваха, понеже между убитите бяха споменавани и много скъпи имена.

Така радостта се смесваше с тъгата, сълзите с усмивките. Но най-угнетен беше малкият пан Володийовски, тъй като напразно се оглеждаше и въртеше очи на всички страни: княгиня Барбара я нямаше никъде. Наистина сред военните залисии и постоянните боеве, сблъсквания и походи тоя кавалер я беше вече позабравил, понеже и по природа колкото лесно се влюбваше, толкова беше и не особено постоянен в любовта. Но сега, когато отново видя придворните дами, когато пред очите му възкръсна животът в Лубни, той си помисли, че в тая кратка почивка ще му бъде по-приятно да повъздиша и сърцето му отново да бъде заето. И понеже това не се случи, а чувствата сякаш напук отново се съживиха, пан Володийовски загуби настроение и ходеше като мокра кокошка. Оклюмал бе глава, а мустачките му, обикновено така засукани нагоре, че стигаха чак до ноздрите като на бръмбар, сега също бяха увиснали надолу. Вирнатият му нос се беше удължил, от лицето му бе изчезнало обикновеното добро настроение и той стоеше мълчалив, не се мръдваше дори, когато князът го хвалеше за неговата храброст и необикновени успехи. Та какво значеха за него всички тия похвали, когато тя не можеше да ги чуе?

Но Ануша Борзобогата се смили над него и при все че бяха имали спречквания помежду си, реши да го утеши. За тая цел тя, без да откъсва поглед от княгинята, започна незабелязано да се мести все повече към рицаря и най-сетне се намери досам него.

— Добър ден, ваша милост — каза тя. — Отдавна не сме се виждали.

— Ах, панно Ана! — отговори меланхолично пан Михал. — Много вода изтече и в тъжни времена се виждаме отново — и то не всички.

— То се знае, че не всички, толкова рицари са загинали!

Тук Ануша въздъхна, а след малко продължи:

— И ние не сме толкова, колкото бяхме, защото панна Шенютувна се ожени, а княгиня Барбара остана при съпругата на вилненския воевода.

— И сигурно също ще се жени?

— Не, тя не мисли много за такова нещо. Но защо питаш, ваша милост?

При тия думи Ануша присви черните си очички така, че останаха само цепнатинки, и изпод ресниците си гледаше изкосо към рицаря.

— От симпатия към семейството й — отвърна пан Михал. А на това Ануша отговори:

— О, редно си е, защото и ти, пане Михал, имаш голяма приятелка в лицето на княгиня Барбара. Тя неведнъж питаше: къде е оня моят рицар, който на турнира в Лубни свали най-много турски глави и аз му давах наградата? Какво прави? Дали е още жив и дали ни помни?

Пан Михал вдигна с благодарност очи към Ануша и първо се зарадва, а после забеляза, че Ануша много се е разхубавила.

— Наистина ли княгиня Барбара е говорила така? — попита той.

— Кълна се в Бога! А споменаваше и това как ваша милост си скачал през крепостния ров заради нея и си паднал във водата.

— А къде се намира сега съпругата на вилненския воевода?

— Беше с нас в Брест, но преди една седмица замина за Белск, откъдето ще дойде във Варшава.

Пан Володийовски погледна втори път Ануша и вече не можа да издържи.

— А ти, панно Ана — каза той, — толкова си се разхубавила, да му е драго на човек да те гледа.

Девойката се усмихна мило.

— Ти, пане Михал, казваш това само за да ме спечелиш.

— Навремето си исках това — каза рицарят, като сви рамене. — Бог вижда, че исках, но не можах, а сега желая на пан Подбипента да бъде по-щастлив.

— А къде е пан Подбипента? — попита Ануша и наведе очички.

— В Замошч със Скшетуски, той стана вече подпоручик в хоронгвата и трябва да си гледа службата, но ако знаеше кого ще види тук, кълна се в Бога, че щеше да вземе пермисия и бързо да дойде тук с нас. Той е верен кавалер, който заслужава всяко благоволение.

— А във войната… да не му се е случило нещо лошо?

— Струва ми се, ваша милост панно, че не искаш да ме питаш за това, а за ония три глави, които си е поставил за задача да отсече.

— Не вярвам той наистина да си е поставил такава задача.

— И все пак, ваша милост панно, вярвай, защото иначе нищо няма да стане. Той ревностно търси такъв случай. При Махновка, когато отидохме да огледаме местността, където той бе воювал срещу тълпите, и сам князът дойде с нас, ще ти кажа, ваша милост панно: много битки съм видял, но такова нещо, откак съм жив, не съм виждал. Когато се препаше с шарфа на ваша милост — косите могат да ти настръхнат от това, което прави! Ще намери той своите три глави, бъди спокойна, ваша милост.

— Нека всеки намери това, което търси! — каза Ануша с въздишка. След нея въздъхна и пан Володийовски и вдигна поглед нагоре, но внезапно с учудване погледна към един от ъглите на стаята.

От тоя ъгъл към него гледаше сърдито, избухливо лице, което Володийовски не познаваше, въоръжено с грамаден нос и мустаци, подобни на две метли, които мърдаха бързо като от сподавен гняв.

Човек можеше да се уплаши от тоя нос, от тия очи и мустаци, но малкият пан Володийовски не се плашеше лесно, та, както се каза, само се учуди и като се обърна към Ануша, попита:

— Коя е оная личност, ето там, в ъгъла, която ме гледа така, сякаш иска да ме изяде с парцалите? И мърда мустаци като стар котарак на сирене.

— Оня ли? — каза Ануша, като показа белите си зъби. — Това е пан Харламп.

— Що за поганец е той?

— Съвсем не е поганец, ами от хоронгвата на вилненския воевода, пятигорски ротмистър, който ни придружава чак до Варшава и там ще чака воеводата. Ти, пане Михал, не му се изпречвай на пътя, защото той е голям човекоядец.

— Виждам аз това, виждам, но щом е човекоядец, има по-тлъсти от мене: защо си точи зъби за мене, а не за друг?

— Защото… — каза Ануша и захихика тихо.

— Какво защото?

— Защото той е влюбен в мене и сам ми каза, че ще насече на парчета всеки, който би се приближил до мене, а сега, вярвай ми, ваша милост, че той само поради присъствието на княза и княгинята се въздържа, иначе веднага би потърсил повод за дуел.

— И таз добра! — каза весело пан Володийовски. — Значи така, панно Ана! О, както виждам, ненапразно пеехме: „Като татарска орда вземаш в ясър corda!“ Помниш ли ваша милост? Как, ваша милост, не можеш да мръднеш, без някой веднага да се влюби в тебе!

— Това е именно моето нещастие! — отвърна Ануша и наведе очички.

— Ей, голям фарисей си, панно Ана! А какво ще каже пан Лонгинус?

— Та какво съм виновна аз, че тоя пан Харламп ме преследва? Аз не мога да го понасям и не искам да го виждам.

— Хайде, хайде! Само гледай, ваша милост, по твоя вина да не се пролее кръв. Подбипента е като мехлем на рана, но щом става въпрос за любов, шегите с него са опасни.

— Нека му отреже ушите, ще бъда доволна.

След тия думи Ануша се завъртя като пумпал и хвръкна към другия край на стаята при негова милост Карбони, лекаря на княгинята, с когото почна живо да си шепне нещо, а италианецът впи очи в потона, сякаш изпаднал в екстаз.

В това време Заглоба се приближи до Володийовски и му смигна закачливо със здравото си око.

— Пане Михал — попита той, — коя е тая стърчиопашка?

— Панна Ана Борзобогата-Крашенска, придворна на княгинята.

— А пък е хубава, та знае ли се, очите й като трънки, муцунката сякаш рисувана, а шийката — ох!

— Хубава е, хубава!

— Честито, ваша милост!

— Я ме остави на мира! Това е годеницата на пан Подбипента или нещо като годеница.

— На пан Подбипента?… Не те ли е грях, ваша милост! Нали той е дал обет за целомъдрие? Освен това при такива пропорции между тях той би трябвало да я носи зад яката си! Като муха би могла да каца на мустаците му — как ги виждаш?

— О, тя ще го сложи под чехъл. Херкулес е бил по-силен и пак жена му е сложила юзда.

— Стига само да не му сложи рога и да не ми е името Заглоба, ако аз пръв не се погрижа за това.

— Ще се намерят и други като ваша милост, при все че тя е всъщност от добър род и почтена девойка. Плашлива е, защото е млада и хубава.

— Ти си благороден кавалер и затова я хвалиш, но че си е шавръклива, шавръклива е.

— Хубостта привлича хората, например ето тоя ротмистър като че ли е страшно влюбен в нея.

— О! Ами я погледни, ваша милост, оня гарван, с когото тя разговаря — що за дявол е той?

— Това е италианецът Карбони, доктор на княгинята.

— Гледай, пане Михал, как му е светнала мутрата и си върти очите като в делириум. Ей, спукана му е работата на пан Лонгинус! Разбирам аз от тия работи, колко нещо съм преживял на младини… Друг път ще ти разкажа в какви положения съм изпадал, а ако желаеш, още сега можеш да чуеш.

Пан Заглоба започна да шепне нещо на ухото на младия рицар и да мига по-силно от обикновено, но ето че дойде време за тръгване. Князът и княгинята седнаха в една карета, та по пътя да могат да се наприказват след дългата раздяла, придворните дами се настаниха в каляски, рицарите яхнаха конете — и всички тръгнаха. Отпред се движеше княжеският двор, а войската малко по-назад, тъй като в тоя край беше спокойно и хоронгвите бяха необходими само за демонстрация, а не за безопасност. Пътуваха от Шеница за Минск, а оттам за Варшава и по тогавашен обичай правеха чести почивки. Пътят беше толкова задръстен, та едва можеха да се движат пълзешком. Всичко живо отиваше за избора — и от по-близките места, и от далечна Литва. Затова тук-таме срещаха свити на големци, цели шествия от позлатени карети, обградени от лакеи, от грамадни паюци, облечени по турски, подир които следваха унгарски, немски или еничарски роти, казашки части или най-сетне значителни хоронгви от несравнимата полска конница. Всеки от по-знатните искаше да се покаже и най-внушително, и с колкото може по-голям брой придружители. Покрай многочислените магнатски кавалкади се движеха и по-скромни околийски и местни първенци. Всеки момент сред прахоляка се открояваха отделни шляхтишки купета, тапицирани с черна кожа, впрегнати с два или четири коня, а във всяко от тях седеше шляхтич големец с разпятие или икона на Света Богородица, окачена на шията му на копринена лента. Всички бяха въоръжени: мускет от едната страна на седалката, сабя от другата, а при действителните или бивши военни — и копие, което стърчеше два лакътя зад седалката. Зад купетата вървяха ловни кучета или хрътки не поради нужда, защото не отиваха на лов, а за развлечение на пана. Отзад слуги водеха ездитни коне, покрити с чулове, за да пазят богатите седла от дъжд и прах, по-назад се движеха каруци, чиито колелета бяха вързани с ракита и скърцаха, а в каруците — шатри и хранителни припаси за господарите и слугите. Понякога вятърът издухваше праха към полето и целият път се откриваше и лъсваше като стоцветна змия или като майсторски изтъкана лента от злато и коприна. Тук-таме по тоя път разпалено свиреха влашки и еничарски оркестри, особено пред хоронгвите от коронните и литовските войски, които също не липсваха сред тая тълпа, понеже трябваше да съпровождат сановниците, а навсякъде цареше врява, глъч, подвиквания, спорове и разправии, защото не искаха да си отстъпват един на друг. Час по час до свитата на княза долитаха на коне войници и слуги и викаха да се даде път на този или онзи големец или питаха кой е пътуващият. Но когато в отговор чуеха: „Руският воевода!“ — веднага съобщаваха на своите господари, които оставяха пътя свободен или, ако бяха напред, се отбиваха встрани, за да видят минаващата свита на княза. При почивките шляхтичите и военните се трупаха, за да наситят очите си с гледката на най-големия воин на Жечпосполита. Не липсваха и приветствени възгласи, на които князът отговаряше любезно и поради присъщата си човечност, и понеже искаше да спечели тия хора за принц Карол, а това той постигаше в значителна степен със самото си присъствие.

Със същото любопитство гледаха и на княжеските хоронгви, на „русините“, както ги наричаха. Те вече не бяха така дрипави и измършавели, както след битката при Константинов, понеже в Замошч князът даде нови униформи на хоронгвите си, но все пак на тях гледаха като на задморско чудо, защото по мнението на жителите от околностите на столицата идеха от края на света. Затова и се разказваха чудеса за ония тайнствени степи и гори, в които се раждат такива рицари, удивляваха се от кожата им, загоряла и почерняла от черноморските вихри, на смелия им поглед и на донейде дивото им държане, наложено от дивите им съседи.

Но след княза най-много привличаше погледите пан Заглоба, който забеляза какво удивление предизвиква и гледаше толкова гордо и смело, така страшно въртеше очи, че веднага в навалицата започваха да говорят: „Тоя трябва да е най-първият между рицарите!“ А други казваха: „Много души ще да е изпъдил от телата. Я го виж какъв сърдит змей е!“ А когато тези думи стигнеха до ушите на пан Заглоба, той ставаше още по-навъсен, за да скрие вътрешното си задоволство.

Понякога той отговаряше на тълпата, понякога се подиграваше, и то най-много с литовските хоронгви, в които тежковъоръжените части носеха златна, а леките сребърна петлица на рамото. „Ех, че си затра, пане петличко!“ — викаше пан Заглоба при тая гледка. Затова някой военен изсумтяваше, скръцваше със зъби, подрънкваше сабя, но като си помислеше, че тия обиди си позволява воин от хоронгвите на руския воевода, в края на краищата плюеше и се отказваше от двубой.

Близо до Варшава тълпите бяха вече толкова гъсти, че движението стана съвсем бавно. Изборът се очертаваше да бъде много по-многолюден от обикновено, защото започнаха да прииждат дори шляхтичи от по-далечните руски и литовски земи, които при това разстояние не биха дошли само за избора, но сега бързаха към Варшава и за собствената си безопасност. А денят на избора беше още далеч, едва бяха започнали първите заседания на сейма; но пристигаха месец-два по-рано, за да се настанят в града, да припомнят за себе си на едни или други, да потърсят тук-таме покровителство, да ядат и пият по магнатските дворове и, най-сетне, след жътвата да вкусят в столицата от нейните удоволствия.

През стъклото на каретата си князът гледаше с тъга тая навалица от рицари, войници и шляхтичи, богатството и разкоша в облеклото им и мислеше каква сила би могла да се създаде с тях — колко войска да се организира. Защо тая Жечпосполита — толкова силна, многолюдна и богата, препълнена с храбри рицари, е същевременно толкова хилава, та не може да се справи с Хмелницки и с дивата татарска сган? Защо? На стотиците хиляди бойци на Хмелницки тя може да противопостави също стотици хиляди, ако тая шляхта, тия войници, тия богатства и изобилие, тия полкове и хоронгви биха поискали така да служат на обществените интереси, както служат на личните си. „Загива добродетелта в Жечпосполита! — мислеше князът. — И грамадното тяло започва да се разлага, някогашното мъжество изчезва и войската, и шляхтата предпочитат приятната почивка пред военните усилия!“ Князът имаше донякъде право, но за недостатъците в Жечпосполита мислеше само като боец и вожд, който би искал да превърне във войници всички хора и да ги поведе срещу неприятеля. Храброст можеше да се намери и се намери, когато наскоро след това стократно по-големи войни заплашиха Жечпосполита. На нея й липсваше нещо повече, което князът воин не забелязваше в тоя момент, обаче го виждаше неговият неприятел, коронният канцлер, по-опитен от Йереми държавник.

Но ето че в сивосинкавата далечина заблестяха островърхите кули на Варшава, та мислите на княза се разсеяха и той незабавно издаде заповеди, с които дежурният офицер веднага отиде при Володийовски, командващ ескорта. Поради тия заповеди пан Михал се откъсна от каляската на Ануша, край която яздеше досега, и полетя към оставащите доста назад хоронгви, за да изправи редиците им и да ги поведе нататък в строй. Но едва се отдалечи на двайсетина крачки и чу, че някой бърза подир него. Огледа се: беше пан Харламп, ротмистърът от леката кавалерия на вилненския воевода, обожател на Ануша.

Володийовски спря коня си, защото веднага разбра, че навярно ще се стигне до някое спречкване, а той си умираше за такива неща. Пан Харламп се изравни с него, без да каже нещо, само сумтеше и мърдаше сърдито мустаци: явно беше, че търси думи; най-сетне заговори:

— Здравей, здравей, пане драгун!

— Здравей, пане ординарец!

— Как смееш, ваша милост, да ме наричаш ординарец, мене, офицера и ротмистъра, а? — попита пан Харламп, като скърцаше със зъби.

Пан Володийовски започна да подхвърля бойната секирка, която държеше в ръка, уж съсредоточил цялото си внимание само в това, да я лови за дръжката след всяко превъртане — и отговори сякаш неволно:

— Защото по петлицата не мога да позная чина ти.

— Ти, ваша милост, обиждаш цялото съсловие, за което не си достоен.

— Защо? — попита Володийовски, уж без да разбира.

— Защото служиш в чуждестранна част.

— Успокой се, ваша милост — каза пан Михал, — при все че служа при драгуните, аз все пак съм полски офицер, и то не от лека, а от бронирана част на воеводата — затова можеш да говориш с мене като с равен, ако не с по-горен[63].

Пан Харламп се постресна малко, като разбра, че има работа не с обикновена личност, но все пак не престана да скърца със зъби, защото хладнокръвието на пан Михал го ядоса още повече — и той каза:

— Как смееш, ваша милост, да ми мътиш водата?

— Ех, виждам, ваша милост, че си търсиш кавга.

— Може и да търся и ще ти кажа още (тук пан Харламп се наведе до ухото на пан Михал и довърши по-тихо), че ще ти отрежа ушите, ако ми мътиш водата при панна Ана.

Пан Володийовски отново започна много внимателно да подхвърля секирката, сякаш сега бе време тъкмо за такава забава, и се обади с помирителен тон:

— Ей, благодетелю, разреши ми да поживея още — остави ме на мира!

— О, не! Дума да не става! Няма да ми се измъкнеш! — каза пан Харламп и хвана малкия рицар за ръкава.

— Но аз не се измъквам — каза меко пан Михал, — само че сега съм на служба и отивам да изпълня заповед на княза, моя господар. Затова ми пусни ръкава, ваша милост, пусни го, моля те, иначе какво да правя аз, бедният… освен да те цапна с тая секирка по чутурата и да те сваля от коня.

Тук покорният отначало глас на Володийовски изсъска така ядно, че пан Харламп погледна с неволно удивление малкия рицар и пусна ръкава.

— О, все едно! — рече той. — Във Варшава ще ми дадеш удовлетворение, аз ще те намеря!

— Няма да се крия, но как ще се бием във Варшава? Бъди любезен да ми кажеш, ваша милост! Никога през живота си не съм бил там, прост войник съм, но съм чувал за маршалския съд, който за вадене на сабя под носа на краля или на интеррекса[64] наказва със смърт.

— Вижда се, че не си бил във Варшава и че си простак, щом се страхуваш от маршалския съд и не знаеш, че през време на междуцарствие съди каптурът[65], с които работата е по-лесна, а пък заради ушите на ваша милост няма да ми вземат главата, бъди сигурен.

— Благодаря за урока и често ще моля ваша милост за разяснения, защото виждам, че си човек опитен и учен, а аз, понеже съм учил само в долните класове, едва мога да съгласувам adiectivum cum substantivo[66] и ако — пази Боже — бих поискал да нарека ваша милост глупав, зная само, че ще кажа stultus, а не stulta, нито stultum[67].

Тук пан Володийовски отново заподхвърля секирката, а пан Харламп чак се смая, после кръв нахлу в лицето му и той извади сабята от ножницата, но в същия миг и малкият рицар пъхна секирката под коляното си и сабята му светна във въздуха. Някое време те се гледаха като два глигана с разширени ноздри и с пламък в очите — но пан Харламп пръв съобрази, че ще си има работа със самия воевода, ако нападне негов офицер, пратен да предаде заповед — и затова пръв прибра сабята.

— О, аз ще те намеря, синковецо! — каза той.

— Ще ме намериш, ще ме намериш, кратуно! — каза малкият рицар. И се разделиха — единият тръгна към своята кавалкада, а другият към хоронгвите, които през това време се бяха приближили значително, та пред кълбата прах вече долиташе тропот на копита по твърдия път. Пан Михал веднага възстанови желания ред в частите на конницата и пехотата и тръгна начело. След малко към него се присъедини пан Заглоба.

— Какво искаше от тебе онова морско плашило? — попита той Володийовски.

— Пан Харламп ли?… А, нищо, извика ме на дуел.

— И таз добра! — рече Заглоба. — Цял ще те прониже с носа си! Внимавай, пане Михал, когато се биете, да не отсечеш най-големия нос в Жечпосполита, че за него ще трябва да насипваме отделна могила. Блазе му на вилненския воевода! Другите трябва да пращат разезди, за да търсят неприятеля, а тоя отдалеко ще го надуши. Но за какво те извика на дуел!

— Задето яздех край каляската на панна Ана Борзобогата.

— О, трябваше да му кажеш да отиде в Замошч при пан Лонгинус. Той щеше да му даде да се разбере. Лошо е случил тоя тиквар и явно късметът му е по-малък от носа.

— Не му споменах нищо за пан Подбипента — каза Володийовски, — че може наистина да ме остави на мира. А аз напук ще почна още повече да флиртувам с Ануша, пък искам и да си имам забавление. Какво друго ще правим във Варшава?

— Ще намерим, ще намерим, пане Михал! — рече Заглоба, като мигаше с очи. — На младини като депутат за екзакция[68] от страна на хоронгвата, в която служех, пътувах по цялата страна, но никъде не съм си изкарвал така, както във Варшава.

— Значи казваш, ваша милост, че не е като у нас, в Задднеприето?

— О, дума да не става!

— Много съм любопитен — каза пан Михал. А след малко добави: — Но на тоя тиквар ще му подрежа мустаците, защото са много дълги!

Четиридесет и четвърта глава

Минаха няколко седмици. Все повече шляхтичи прииждаха за избора. Населението в града се увеличи десетократно, защото заедно с многото шляхтичи прииждаха хиляди търговци и сергиджии от цял свят, като се почне от далечна Персия и се свърши със задморска Англия. Във Воля[69] построиха дървена барака за заседанията на сената, а наоколо вече се белееха хиляди шатри, които покриха изцяло просторните ливади. Никой още не можеше да каже кой от двамата кандидати: принц Кажимеж, кардиналът или Карол Фердинанд, плоцки епископ — ще бъде избран. От двете страни се полагаха големи грижи и усилия. Разпространени бяха хиляди хвърчащи листове, в които се описваха качествата и недостатъците на кандидатите; и двамата имаха многобройни и влиятелни привърженици. Както се знае, на страната на Карол беше княз Йереми, който беше много опасен за противниците, понеже бе много вероятно да увлече подире си влюбената в него шляхта, от която в края на краищата зависеше всичко. Но и на Кажимеж не липсваха сили. На негова страна бяха всички, които държаха върховната власт, поддържаше го влиятелният канцлер, на негова страна изглежда клонеше и примасът, зад него заставаха повечето магнати, всеки от които имаше множество свои хора, а между тия магнати беше и княз Доминик Заславски-Острогски, сандомежки воевода, след поражението при Пилавци наистина много компрометиран и почти заплашен със съд, но все пак най-влиятелен в цялата Жечпосполита, дори в цяла Европа, който можеше всеки момент да хвърли върху везните в полза на своя кандидат несметните си богатства.

Въпреки това привържениците на Кажимеж много пъти преживяваха моменти на съмнения, защото, както се казва, всичко зависеше от шляхтата, а тя от четвърти октомври вече масово стануваше при Варшава и продължаваха да прииждат хиляди шляхтичи от всички страни на Жечпосполита, които в грамадното си мнозинство се изказваха в полза на принц Карол, обаяни от името на Вишньовецки и от щедростта на принца към обществените нужди. Защото принцът, богат и добър стопанин, не се поколеба в тоя момент да пожертва значителни средства за формиране на нови войскови части, които щяха да бъдат поставени под командването на Вишньовецки. Кажимеж с готовност би последвал неговия пример и надали скъперничество го възпираше, напротив — прекалената щедрост, чиято непосредствена последица беше недостигът и вечната липса на пари в касата. В това време двамата братя водеха оживени преговори помежду си. Всеки ден хвърчаха пратеници между Непорент и Яблонна[70]. Кажимеж в името на своето старшинство и братска обич заклинаше Карол да отстъпи; епископът обаче не се съгласяваше и отговаряше, че не може да пренебрегне щастието, което може да му се усмихне, „защото това е щастие in liberis suffragiis[71] на Жечпосполита и на когото Бог е обещал“. Обаче времето течеше, шестседмичният срок отиваше към края си и заедно с него се приближаваше казашката опасност, защото дойдоха вести, че Хмелницки изоставил обсадата на Лвов, който след няколко атаки се откупил, стигнал Замошч и денонощно щурмувал тоя последен заслон на Жечпосполита.

Говореше се също, че освен пратениците, които Хмелницки отправил за Варшава с писмо и декларация, че като полски шляхтич гласува за Кажимеж, между тълпите от шляхтичи и в самия град е пълно с преоблечени казашки старейшини, които никой не може да различи, защото пристигали като истинска и заможна шляхта и с нищо не се различавали от другите избиратели, особено от руските земи — дори и по език. Както се приказваше, едни се прокрадвали от просто любопитство, за да видят избора и разгледат Варшава, други — за да вършат шпионаж, да разберат какво се говори за бъдещата война, колко войска мисли Жечпосполита да мобилизира и какви средства ще определи за набора. В това, което се говореше за тия гости, може би имаше много истина, понеже между запорожките старейшини имаше значителен брой показачени шляхтичи, които поназнайваха и латински, та нямаше как да бъдат познати; всъщност в далечните степи латински изобщо не вирееше и такива князе като Курцевичи не го знаеха, също както не го знаеха Богун и другите атамани.

Но подобни приказки, които се носеха и на изборното поле, и в града, заедно с новините за напредването на Хмелницки и за казашко-татарските разезди, които уж били стигнали чак до Висла, изпълваха с безпокойство и тревога човешките души и често пъти ставаха причина за смутове. Достатъчно беше между събраната шляхта да се хвърли върху някого подозрение, че е преоблечен запорожец, за да бъде в един миг насечен със саби на дребни късчета, преди да е успял да се оправдае. По тоя начин можеше да загиват невинни и сериозността на съвещанията се накърняваше особено поради тогавашния обичай да не се държи много и на трезвеността. Каптурът, избран „propter securitatem loci“[72], не можеше да се справи с непрекъснатите скандали, при които се сечаха по най-незначителен повод. Но докато солидните хора, пропити с любов към реда и спокойствието, а и загрижени поради надвисналата над отечеството опасност, се тревожеха от тия скандали, сеч и пиянства, побойниците, комарджиите и размирниците се чувстваха сякаш в стихията си, смятаха, че сега именно е тяхното време, тяхната жътва — и още по-смело безчинстваха.

Едва ли е нужно да казваме, че между тях винаги пръв беше пан Заглоба, а това първенство му бяха осигурили и голямата рицарска слава, и ненаситната жажда, подкрепена от умението му да пие, и толкова ловкият му език, че никой не можеше да му излезе насреща, и голямата самоувереност, която нищо не бе в състояние да разколебае. Все пак понякога той изпадаше в меланхолия — тогава се затваряше в стаята или в шатъра си и не излизаше, а ако излезеше, биваше в лошо настроение, склонен към свади и бой. Случи се дори, че в такова настроение той накълца здравата пан Дунчевски от Рава само за това, че като минавал, се закачил за сабята му. А пан Михал понасяше само тогава, когато можеше да му се оплаче, че го измъчва тъгата по пан Скшетуски и по „клетата“. „Изоставихме я, пане Михал — казваше той, — като юди я предадохме в безбожните ръце. Вече не ми се оправдавайте вие с вашето «nemine excepto». Кажи какво става с нея, пане Михал“.

Напразно пан Михал му обясняваше, че ако не беше поражението при Пилавци, щяха да търсят „клетата“, но това е невъзможно сега, когато цялата мощ на Хмелницки им прегражда пътя към нея. Шляхтичът обаче не се успокояваше, а изпадаше в още по-голям бяс и ругаеше най-яростно Детинко, Латинко и Перушинко.

Но тия минути на тъга бяха кратки. Обикновено след това, сякаш за да навакса загубеното време, пан Заглоба гуляеше и пиеше още повече; времето си прекарваше в кръчмите, в компанията на най-големите пияници или на столични уличници, и в такива случаи пан Михал неотстъпно му правеше компания.

Пан Михал, отличен войник и офицер, обаче нямаше и за грош от оная сериозност, която нещастията и страданията бяха създали например у Скшетуски. Дълга си към Жечпосполита Володийовски разбираше в смисъл, че биеше, когато му заповядаха — а другото не го интересуваше, от обществените работи не разбираше; беше готов да се вайка за едно военно поражение, но и през ум не му минаваше, че раздорите и скандалите са толкова вредни за обществените работи, колкото и пораженията. С една дума, той беше млад и лекомислен човек и като попадна в столичния шум, до уши потъна в него и се залепи за Заглоба като магарешки бодил, защото той му беше учител в гуляите. Затова той винаги се движеше с него и заедно биваха сред шляхтата, на която Заглоба разказваше нечувани работи, като едновременно вербуваше привърженици на принц Карол. Володийовски пиеше заедно с него, защитаваше го в случай на нужда, въртяха се двамата като мухи без глави и по изборното поле, и в града — и нямаше място, което да не са посетили. Бяха и в Непоренча, и в Яблонна, и на всички пиршества и обеди у магнатите и по кръчмите, бяха навсякъде и участваха във всичко. Но пан Михал го сърбеше младата ръка, искаше му се да се покаже и същевременно да докаже, че украинската шляхта е по-добра от другата, а войниците на княза превъзхождат всички. Затова обикаляха нарочно, за да търсят крамола с рицари от Ленчица, които минаваха за най-сръчни със сабята, и главно с привърженици на княз Доминик Заславски, към които и двамата хранеха особена омраза. Те задяваха само най-знаменитите фехтовчици, чиято слава беше затвърдена и непоколебима, и двамата предварително се уговаряха как да предизвикат свадата.

— Ти, ваша милост, ще го предизвикаш — казваше пан Михал, — а после аз ще изляза насреща.

Заглоба беше много опитен фехтовчик и никак не се боеше да излиза на двубой с шляхтич, затова невинаги се съгласяваше да бъде заместван, особено когато имаха работа с хора на Заславски; но случеше ли се да се счепкат с някой фехтовчик от Ленчица, Заглоба се задоволяваше да предизвика свадата, а когато шляхтичът хванеше сабята и го извикаше на дуел, казваше:

— Ваша милост драги пане, та аз трябва да нямам съвест, ако изложа ваша милост на сигурна смърт с личното си участие в дуела. По-добре опитай, ваша милост, с ето тоя мой синчага и ученик, но не зная дали ще се справиш и с него.

След тия думи пан Володийовски излизаше напред със своите щръкнали мустачки, вирнат нос и с хапльовски израз на лицето и без да пита дали го приемат или не, започваше да атакува, а понеже беше ненадминат майстор, след няколко замахвания със сабята обикновено поваляше противника. Ето такива забави си измисляха двамата с пан Заглоба, а от тях славата им между неспокойните духове и сред шляхтата растеше, но особено много растеше славата на пан Заглоба, защото се приказваше: „Щом ученикът е такъв, какъв ли трябва да е учителят!“

Володийовски дълго време не можа да намери никъде само пан Харламп и дори взе да мисли, че може би са го върнали по някаква работа в Литва.

Така изминаха близо шест седмици, през които и обществените работи се придвижиха доста напред. Напрегнатата борба между братята кандидати, дейността на техните привърженици, треската и възбудените страсти — всичко мина почти без да остави някаква следа или спомен. Всички вече знаеха, че ще бъде избран Ян Кажимеж, защото принц Карол беше отстъпил на брат си и бе оттеглил доброволно кандидатурата си. Странното беше, че в случая голяма роля изигра гласът на Хмелницки, понеже всички се надяваха, че той ще се подчини пред авторитета на краля, особено на крал, избран и според неговото желание. Тия предвиждания се изпълниха в значителна степен. Но пък за Вишньовецки, който като някогашния Катон нито за миг не преставаше да припомня, че запорожкият Картаген трябва да бъде разрушен — тоя обрат на нещата беше нов удар. Сега вече на преден план щеше да излезе въпросът за преговорите. Наистина, князът знаеше, че тия преговори или още отначало ще стигнат до задънена улица, или в скоро време ще бъдат прекъснати по силата на обстоятелствата, и той виждаше в бъдеще войната, но го обземаше тревога при мисълта за изхода от тая война. След преговорите узаконеният Хмелницки ще бъде още по-силен, а Жечпосполита — още по-слаба. И кой ще поведе войската й против един толкова прославен вожд като Хмелницки? Дали няма да дойдат нови поражения, нови погроми, които ще изчерпат докрай силите? Защото князът не си правеше илюзии и знаеше, че хетманският жезъл няма да бъде даден нему, най-разпаления привърженик на Карол. Наистина, Кажимеж бе обещал на брат си, че той ще бъде еднакво благосклонен и към неговите, и към своите привърженици. Кажимеж имаше прекрасна душа, но беше привърженик на политиката на канцлера, следователно някой друг ще вземе хетманския жезъл, не князът — и горко на Жечпосполита, ако това не бъде вожд, по-опитен от Хмелницки. При тая мисъл двойна болка гнетеше душата на Йереми — и страхът за бъдещето на отечеството, и това непоносимо чувство, което овладява човека, когато вижда, че неговите заслуги са неоценени, че се отнасят несправедливо към него и че други вдигат глава по-високо от него. Той нямаше да бъде Йереми Вишньовецки, ако не беше горд човек. Той чувстваше у себе си сили да носи хетманския жезъл и го беше заслужил, затова страдаше двойно.

Между офицерите дори се говореше, че князът няма да дочака края на избора и ще си замине от Варшава — но това не беше вярно. Князът не само не замина, но дори посети престолонаследника Кажимеж в Непоренча, който го прие с безкрайна благосклонност, а после се върна в града за дълго, защото свързани с войската въпроси изискваха това. Трябваше да се издействат средства за войската — за което князът настояваше особено много. Освен това с пари на Карол се организираха нови драгунски и пехотни полкове. Едни бяха вече изпратени в Рус, други сега трябваше да бъдат стегнати. За тая цел князът пращаше на всички страни офицери, опитни по въпросите на военната организация, за да доведат тия полкове до желаното състояние. Изпратени бяха Кушел и Вершул, а накрая дойде ред и на Володийовски.

Един ден той беше повикан при княза, който му даде следната заповед:

— Ще заминеш, ваша милост, през Бабици и Липков за Заборов, където чакат коне, предназначени за полка. Огледай ги, отдели негодните и плати на пан Тшасковски, а после ги докарай за войниците. Пари ще получиш тук, във Варшава, от ковчежника срещу тая моя разписка.

Пан Володийовски се залови енергично за работата. Получи парите и още същия ден двамата със Заглоба тръгнаха за Заборов, придружени от десет войника и каруца, с която караха парите. Пътуваха бавно, защото цялата околност от другата страна на Варшава беше препълнена с шляхта, прислуга, коли и коне; селата чак отвъд Бабици бяха претъпкани, във всички селски къщи имаше гости. При тая тъпканица от хора с различни характери беше лесно да се стигне до някаква неприятност. Не можаха да избягнат това и двамата приятели въпреки най-големите усилия и скромно държане.

Когато стигнаха в Бабици, те видяха пред кръчмата петнайсетина шляхтичи, които тъкмо яхваха конете си, за да продължат своя път. Двата отряда се поздравиха взаимно и щяха да се разминат, когато внезапно един от конниците погледна към пан Володийовски и без да каже нито дума, полетя в тръс към него.

— О, тук ли си, братко! — викна той. — Ти се криеш, но аз те намерих! Сега няма да ми избягаш! Хей, ваша милост панове! — викна към другарите си. — Я почакайте малко! Трябва да кажа нещо на това офицерче и бих искал да бъдете свидетели на думите ми.

Пан Володийовски се усмихна със задоволство, защото позна пан Харламп.

— Бог ми е свидетел, че не съм се крил — каза той, — и сам търсих ваша милост, за да те попитам дали още ми имаш зъб. Но какво да се прави, не можахме да се срещнем.

— Пане Михал — прошепна Заглоба, — по служба пътуваш!

— Помня — измърмори Володийовски.

— Извиквам те на дуел! — крещеше Харламп. — Ваша милост панове, обещах на тоя голобрад хлапак, че ще му отрежа ушите — и да не съм Харламп, ако не ги отрежа и двете, да не съм Харламп! Бъдете свидетели, ваша милост панове, а ти, хлапако, застани за дуел!

— Не мога, кълна се в Бога, че не мога! — каза Володийовски. — Дай ми, ваша милост, поне още няколко дни.

— Как така не можеш? Уплаши ли се? Ако още в тоя миг не застанеш, ще те набия с тъпото на сабята си така, че да си спомниш и дядо си, и баба си. Ах, ти, бръмбар такъв! Ах, ти, стършел отровен! Можеш да си тикаш гагата, където не трябва, можеш да досаждаш, можеш да хапеш с език, а за сабята те няма!

Тук се намеси пан Заглоба.

— Струва ми се, че ваша милост си оглупял — каза той на Харламп, — и гледай да не би тоя бръмбар наистина да те ухапе, че тогава никакъв мехлем няма да ти помогне. Дявол да го вземе, не виждаш ли, че тоя офицер пътува по служба? Погледни тая кола с парите, които караме за полка, и разбери, дявол да го вземе, че щом охранява съкровище, тоя офицер не разполага със себе си и не може да се бие с тебе. Който не разбира това, той е глупак, а не войник! Ние служим при руския воевода и сме се били с по-големи от ваша милост, но днес не можем, а което се отлага, няма да избяга.

— Вярно е, щом пътуват с пари, не могат да се дуелират — каза един от другарите на Харламп.

— Какво ме интересуват техните пари! — викна невъздържаният пан Харламп. — Нека излезе на дуел, иначе почвам да бия.

— Днес няма да се дуелирам, но давам честна дума — каза пан Михал, — че след три или четири дни ще се явя където искате, след като уредя възложените ми служебни работи. А ако ваша милост панове не се задоволите с това ми обещание, ще заповядам на войниците си да стрелят, защото ще сметна, че имам работа с разбойници, а не с шляхта и войници. И така, избирайте, дявол да го вземе, тъй като нямам време да стоя тук!

Като чуха това, драгуните от ескорта веднага насочиха мускетите си към нападателите. И изглежда, че това движение, както и решителните думи на пан Михал направиха впечатление на другарите на пан Харламп.

— По-добре отстъпи — почнаха те да го увещават. — Сам си войник и знаеш какво е служба, а пък сигурно е, че ще получиш удовлетворение, защото този е смел човек, както всички от руските хоронгви… Овладей се, щом те молим.

Пан Харламп се подърпа още малко, но най-сетне разбра, че или ще разсърди другарите си, или ще ги изложи на несигурна битка с драгуните, затова се обърна към Володийовски и каза:

— Даваш ли честна дума, че ще се явиш?

— Сам ще те потърся, най-малкото защото два пъти ме питаш за такова нещо… Ще се явя след четири дни, днес е сряда, нека бъде в събота следобед, в два часа… Избирай мястото.

— Тук, в Бабици, има много гости — каза Харламп. — Може да се явят някакви impedimenta[73]. Нека бъде в Липков, то е наблизо. Там е по-спокойно и за мене не е далеко, нашите квартири са в Бабици.

— Но вие толкова многобройна компания ли ще бъдете както днес? — попита предвидливият Заглоба.

— О, няма нужда! — каза Харламп. — Ще дойдем само аз и пановете Шелицки, мои роднини… Ваша милост панове, spero, че също ще дойдете без драгуни.

— Може би у вас се дуелират в присъствието на цяла войска — каза пан Михал. — При нас няма такава мода.

— Значи след четири дни, в събота, в Липков? — каза Харламп. — Ще се намерим пред кръчмата, а сега сбогом!

— Сбогом! — казаха Володийовски и Заглоба. Противниците се разотидоха спокойно. Пан Михал се радваше на очакваната забава и си обещаваше да подари на пан Лонгинус отрязаните мустаци на пятигореца. Затова пътуваше с добро настроение за Заборов, където свари и престолонаследника Кажимеж, дошъл там на лов. Но пан Михал видя само отдалече бъдещия господар, тъй като бързаше. За два дни той уреди работата, огледа конете, заплати на пан Тшасковски, върна се във Варшава и в определеното време, дори един час по-рано, се намери в Липков заедно със Заглоба и пан Кушел, когото покани за втори секундант.

Щом пристигнаха пред кръчмата, съдържател на която беше един евреин, те влязоха вътре, за да си поизплакнат гърлата с медовина, и на чаша убиваха времето в разговор.

— Чифутино, а тукашният пан в имението ли си е? — попита Заглоба кръчмаря.

— Панът е в града.

— Много ли шляхта има сега в Липков?

— У нас е пусто. Само един пан е отседнал тук и си седи в стаята. Богат пан, със слуги и коне.

— А защо не е спрял в имението?

— Защото, изглежда, не познава нашия господар. А и къщата е затворена вече цял месец.

— Може това да е Харламп — каза Заглоба.

— Не — отговори Володийовски. — Той ще дойде в два часа след пладне.

— Ей, пане Михал, а на мене ми се струва, че е той.

— Откъде накъде?

— Ще отида да зърна кой е. Евреино, а отдавна ли е тук тоя пан?

— Днес пристигна, няма два часа.

— А не знаеш ли откъде е?

— Не зная, но трябва да е отдалеко, защото конете му бяха капнали. Хората разправяха, че бил от другата страна на Висла.

— Тогава защо е спрял чак тук, в Липков?

— Кой го знае?

— Ще отида да видя — повтори Заглоба. — Може да е някой познат. Той се приближи до затворената врата на стаята, почука по нея с дръжката на сабята си и попита:

— Ваша милост пане, мога ли да вляза?

— А кой е там? — обади се глас отвътре.

— Свой — каза Заглоба и открехна вратата. — Извинете, ваша милост, може би ненавреме? — добави той и пъхна глава в стаята.

Но изведнъж се дръпна назад и затръшна вратата, сякаш видя смъртта. На лицето му бе изписан ужас, примесен с най-голямо изумление, отвори уста и гледаше Володийовски и Кушел с обезумели очи.

— Какво ти е, ваша милост? — попита Володийовски.

— За Бога, тихо! — рече Заглоба. — Там… Богун!

— Какво? Какво ти стана, ваша милост?

— Там… Богун!

Двамата офицери скочиха на крака.

— Да не си си загубил ума, ваша милост? Опомни се. Кой?

— Богун! Богун!

— Не може да бъде!

— Може и още как! Кълна се в Бога и всички светии!

— А защо си толкова стъписан, ваша милост? — рече Володийовски. — Ако той е там, значи Бог го праща в ръцете ни. Успокой се, ваша милост. Уверен ли си, че е той?

— Както съм уверен, че говоря с ваша милост! Видях го, обличаше се.

— А той видя ли те, ваша милост?

— Не зная, струва ми се, че не.

Очите на Володийовски светнаха като въглени.

— Евреино! — каза той тихо и махна рязко с ръка. — Я ела тук!… Стаята има ли друга врата?

— Няма, само от тук се влиза.

— Кушел! При прозореца! — прошепна пан Михал. — О, сега вече няма да ни избяга.

Без да каже нито дума, Кушел изтича навън.

— Съвземи се, ваша милост — каза Володийовски. — Гибелта виси над неговата глава, а не над твоята. Какво може да ти стори той? Нищо.

— Ама аз само от изумление не мога да се съвзема! — отвърна Заглоба, а тайно си помисли: „Вярно! От какво ще се страхувам! Пан Михал е при мене — Богун да му мисли!“

И като се наежи страхотно, хвана сабята за дръжката.

— Пане Михал, тоя път той не бива да ни избяга.

— Но дали е той? Аз още не мога да повярвам. Какво ще прави тук?

— Хмелницки го е пратил да шпионира. Това е най-вероятно! Чакай, пане Михал. Ще го хванем и ще му поставим кондиция[74]: или ще ни върне княгинята, или ще го заплашим, че ще го предадем на правосъдието.

— Стига да даде княгинята, после да върви по дяволите!

— Да, но ние не сме ли твърде малко? Двама и с Кушел трима. Той ще се отбранява като бесен, а и няколко човека има със себе си.

— Харламп ще дойде с още двама — ще бъдем шестима! Достатъчно!… Шт!

В тоя миг вратата се отвори и Богун влезе в помещението.

Той навярно не беше забелязал по-рано Заглоба, когато надничаше в стаята му, защото, щом го видя сега, трепна внезапно и сякаш пламък премина по лицето му, а ръката със светкавична бързина се намери върху дръжката на сабята — но всичко това продължи само миг. Огънят веднага се дръпна от лицето му и то леко пребледня.

Заглоба го гледаше и не казваше нищо — атаманът също стоеше мълчалив; муха да бръмне, щеше да се чуе, а тия двама души, чиито съдби се преплитаха по толкова странен начин, в тоя миг се преструваха, че не се познават.

Това продължи доста време. На пан Михал се стори, че са минали векове.

— Евреино — каза внезапно Богун, — далече ли е оттук до Заборов?

— Не е далече — отвърна евреинът. — Веднага ли заминаваш, ваша милост?

— Веднага — каза Богун и се насочи към изхода.

— Извинете! — прозвуча гласът на пан Заглоба.

Бунтовникът се спря веднага, сякаш се срасна със земята, обърна се към Заглоба и впи в него страшните си черни зеници.

— Какво желаеш, ваша милост? — попита той кратко.

— О, струва ми се, че ние се познаваме отнякъде. Не сме ли се виждали на сватба в един хутор в Рус?

— Ах, да! — каза високомерно атаманът и пак хвана дръжката на сабята си.

— Как си със здравето, ваша милост? — попита Заглоба. — Нали тогава толкова внезапно замина от хутора, та не можахме дори да се сбогуваме.

— И ваша милост съжаляваше за това?

— Разбира се, че съжалявах, щяхме да потанцуваме, компанията ни се бе увеличила. — Тук пан Заглоба посочи Володийовски. — Тоя именно кавалер бе пристигнал и с удоволствие щеше да се запознае с ваша милост!

— Стига вече! — викна пан Михал и стана изведнъж. — Изменнико, арестувам те!

— С какво право? — попита атаманът и вдигна гордо глава.

— Защото си бунтовник, враг на Жечпосполита, и си дошъл тук да шпионираш.

— А ваша милост кой си?

— О, аз не се представям пред тебе, но ти няма да ми се измъкнеш!

— Ще видим! — каза Богун. — И аз нямаше да се представям пред ваша милост, ако като войник ме бе извикал на дуел, но щом ме заплашваш с арест, ще ти се представя. Това е писмо от запорожкия хетман до престолонаследника Кажимеж. Понеже не намерих принца в Непоренча, за да му го предам, отивам при него в Заборов. Е, как, ще ме арестуваш ли сега?

След тия думи Богун погледна гордо и подигравателно Володийовски, а пан Михал се оплете като ловно куче, което усеща, че дивечът му се изплъзва, и понеже не знаеше как да постъпи, обърна въпросителен поглед към Заглоба. Настана тежък миг на мълчание.

— Няма що — каза Заглоба, — щом си пратеник, не можем да те арестуваме, но не се перчи със сабя пред тоя кавалер, защото веднъж така бягаше от него, та чак земята се тресеше.

Лицето на Богун се покри с пурпур, понеже в тоя миг позна Володийовски. Едновременно срам и наранена гордост закипяха в гърдите на безстрашния бунтовник. Това припомняне на бягството му го пареше като огън. Това беше единственото неизмито петно върху молойската му слава, която обичаше повече от живота си и от всичко.

А неумолимият Заглоба продължаваше хладнокръвно:

— Малко остана и шалварите си да загубиш, та тоя кавалер чак те съжали и ти подари живота. Тю, ваша милост молойче, лицето ти е женско, ама и сърцето ти е женско. Беше смел срещу старата княгиня и невръстния княз, но пред рицаря си плюеш на петите! Само за това те бива — писма да носиш и момичета да отвличаш, а не да ходиш на война. Кълна се в Бога, че сам видях как ти се вееха шалварите. Тюх, тюх! Ето и сега приказваш за сабя, защото носиш писмо. Как можем да се бием с тебе, когато се прикриваш с това писмо? Хвърляш ни пепел в очите, пепел в очите, ваша милост молойче!… Хмел е добър войник, Кривонос е добър, но между казаците има и много поплювковци.

Богун изведнъж пристъпи към пан Заглоба, а пан Заглоба също така бързо се скри зад пан Володийовски, така че двамата рицари се изправиха един срещу друг.

— Не от страх бягах, ваша милост, а за да спася хората си! — каза Богун.

— Не зная по каква причина си бягал, но зная, че бягаше — каза пан Володийовски.

— Винаги съм готов да се бия с ваша милост, дори сега тук.

— На дуел ли ме викаш? — попита Володийовски, като присви очи.

— Ти ми отне молойската слава, ти ме опозори! Сега ми трябва твоята кръв.

— Добре тогава — каза Володийовски.

— Volenti non fit iniuria[75] — добави Заглоба. — Но кой ще предаде писмото на престолонаследника?

— Не се грижете за това, то е моя работа.

— Бийте се тогава, щом не може другояче — каза Заглоба. — Но ако имаш щастие при тоя кавалер, ваша милост бунтовнико, помни, че след него аз ще се бия. А сега, пане Михал, ела малко навън, имам да ти кажа нещо бързо.

Двамата приятели излязоха и повикаха Кушел, който още стоеше под прозореца на стаята. След това Заглоба каза:

— Ваша милост панове, положението ни е лошо. Той наистина има писмо до престолонаследника — ако го убием, чака ни затвор. Имайте предвид, че каптурът „propter securitatem loci“ съди в обсег две мили от изборното поле — а Богун е все пак квазипратеник. Тежък въпрос. После сигурно ще трябва да се скрием някъде или може би князът ще ни запази — иначе може да стане лошо. От друга страна, да го пуснем на свобода — още по-лошо. Това е единственият начин да освободим нашата клетница. Махне ли се той от тоя свят, по-лесно ще я намерим. Изглежда, че Бог сам иска да помогне на нея и на Скшетуски — ето това е! Да обмислим, ваша милост панове.

— Ами ти, ваша милост, няма ли да измислиш някоя дяволия? — попита Кушел.

— Та нали аз нагласих работата така, че той сам да ни повика на дуел. Но трябват свидетели, чужди хора. Моята мисъл е да почакаме Харламп. Аз поемам грижата той да отстъпи първото място на Богун и при нужда ще свидетелства, че сме били предизвикани и принудени да се защитаваме. Трябва също така да узнаем от Богун със сигурност къде е скрил момичето. Ако ще мре, за какво му е тя — и може би ще каже, като го закълнем. А ако не каже — пак е по-добре да не остане жив. Трябва да правим всичко прозорливо и умно. Главата ми ще се пръсне, ваша милост панове.

— Кой ще се бие с него? — попита Кушел.

— Пан Михал пръв, аз втори — рече Заглоба.

— А аз трети.

— В никой случай — прекъсна го пан Михал. — Ще се бия само аз и край. Срази ли ме, значи той е имал късмет, да си върви по живо по здраво.

— О, аз вече го извиках на дуел — рече Заглоба, — но щом решавате така, ваша милост панове, тогава ще отстъпя.

— Е, негова работа си е дали ще се бие с тебе или не, но повече с никого.

— Да вървим тогава при него.

— Да вървим.

Отидоха и намериха Богун в широкото помещение да пие медовина. Бунтовникът беше вече съвсем спокоен.

— Я слушай, ваша милост — рече Заглоба, — искаме да поговорим с тебе по някои важни въпроси. Ваша милост извика тоя кавалер на дуел. Добре, но трябва да знаеш, че щом си пратеник, законът те брани, понеже ти си дошъл при културен народ, а не при диви зверове. Затова ние не можем да се бием с тебе, освен ако заявиш пред свидетели, че сам, по собствено желание, си ни извикал на дуел. Ще дойдат тук няколко шляхтичи, с които щяхме да се дуелираме — ще трябва да заявиш това пред тях, а ние ще ти дадем честна дума, че ако ти провърви срещу пан Володийовски, ще можеш да си заминеш свободно и никой няма да ти пречи, освен ако пожелаеш и с мене да си премериш силите.

— Добре — отвърна Богун. — Ще кажа пред тия шляхтичи, а на моите хора ще наредя да отнесат писмото и ако загина, да кажат на Хмелницки, че аз сам съм ви извикал на дуел. А ако Бог ми даде щастие срещу тоя кавалер, за да възвърна молойската си слава, тогава и ваша милост ще помоля да си кръстосаме сабите.

След тия думи той погледна Заглоба в очите, а Заглоба се посмути, покашля се, плю и отвърна:

— Добре. Като се пребориш с тоя мой ученик, тогава ще разбереш какво те чака с мене. Но да оставим това… Има втора точка, по-важна по която се обръщаме към твоята съвест, защото, макар че си казак, искаме да те третираме като кавалер. Ти, ваша милост, отвлече княгиня Елена Курцевич, годеница на наш другар и приятел, и я държиш скрита. Знай, че ако бяхме повдигнали обвинение срещу тебе за тая работа нямаше да ти помогне обстоятелството, че Хмелницки те е назначил за свой пратеник, тъй като това е raptus puellae[76], престъпление, което се наказва със смърт, и ти щеше да бъдеш съден веднага. Но щом ти предстои да влезеш в бой и можеш да загинеш, помисли си какво ще стане с тая клетница, ако бъдеш убит. Нима ти, който я обичаш, й желаеш зло и гибел? Нима ще я лишиш от опека? Нима ще я изложиш на опозоряване и нещастие? Нима и след смъртта си искаш да останеш неин палач?

Тук гласът на пан Заглоба прозвуча необикновено внушително, а Богун побледня и попита:

— Какво искате вие от мене?

— Кажи ни мястото, където е затворена, та в случай че загинеш, да я намерим и предадем на годеника й. Ако сториш това, Бог ще се смили над душата ти.

Бунтовникът подпря глава на ръцете си и се замисли дълбоко, а тримата другари внимателно следяха промените по това подвижно лице, което изведнъж се обля с толкова нежна тъга, сякаш по него никога не са се мяркали гняв или ярост, или някакво друго зло чувство и тоя човек сякаш беше създаден само за любов и копнеж. Това мълчание продължи много, докато най-сетне го прекъсна Заглоба, който разтреперан каза следните думи:

— Ако обаче вече си я опозорил, нека Бог те накаже, а тя поне в манастир да намери убежище…

Богун повдигна влажните си, изпълнени с копнеж очи и заговори така:

— Ако съм я опозорил ли? О, панове шляхтичи, рицари и кавалери, аз не зная как обичате вие, но аз, казакът, аз в Бар я спасих от смърт и позор, а после я откарах в пустинята — и там я пазих като очите си, с пръст не съм я пипнал, в краката й паднах и челото си удрях в земята като пред икона. Тя ми заповяда да се махна и аз се махнах — и повече не я видях, защото майката война ме задържа.

— Бог ще ти зачете това на Страшния съд! — рече Заглоба и си отдъхна. — Но дали там тя е в безопасност? Там са Кривонос и татарите!

— Кривонос е при Каменец, а мене ме изпрати при Хмелницки, за да питам дали да тръгне за Кудак — и навярно вече е тръгнал, а там, където е тя, няма нито казаци, нито ляхи, нито татари — там тя е в безопасност.

— А къде е тя?

— Слушайте, панове ляхи! Нека бъде, както искате — ще ви кажа къде е тя и ще заповядам да ви я дадат, но пък вие ще ми дадете вашата честна дума, че ако Бог ми помогне аз да победя, тогава вие няма да я търсите повече. Ще обещаете и от свое име, и от името на пан Скшетуски, а аз ще ви кажа.

Тримата приятели се спогледаха.

— Ние не можем да направим това! — рече Заглоба.

— О, кълнем се, че не можем! — възкликнаха Кушел и Володийовски.

— Така ли? — каза Богун и веждите му се свиха, а очите заискриха. — Ами защо вие, панове ляхи, не можете да направите това?

— Защото пан Скшетуски не е тук, а освен това знай, че никой от нас не ще престане да я търси, дори да си я скрил под земята.

— Значи вие такъв пазарлък ще правите с мене: ти, казаче, си дай душата, а ние тебе със сабята! О, няма да го бъде това! Какво си мислехте вие? Че моята казашка сабя не е от стомана, та вече грачите над мене като гарвани над мърша? И защо да загина аз, а не вие? На вас ви трябва моята кръв, а на мене вашата! Ще видим кой какво ще получи.

— Значи няма да кажеш?

— А защо да кажа? Смърт за всички вас!

— Смърт за тебе! Заслужил си да те разнесем на сабите си.

— Опитайте се! — каза Богун и стана веднага. Кушел и Володийовски също скочиха от пейката. Заплашителни погледи почнаха да се кръстосват, изпълнените с гняв гърди дишаха все по-бързо и не се знае до какво би се стигнало, ако Заглоба не бе погледнал през прозореца и не бе викнал:

— Харламп пристигна със секундантите!

И наистина след малко пятигорският ротмистър влезе заедно с двама другари, пановете Шелицки. След първите поздрави Заглоба ги отведе настрана и започна да им излага работата.

А говореше така красноречиво, та веднага ги убеди, особено когато увери, че пан Володийовски моли само за кратко отлагане и веднага след борбата с казака ще бъде готов за двубой. Тук пан Заглоба почна да разказва колко стара и страшна е омразата на всички княжески войници към Богун, че той е враг на цялата Жечпосполита и един от най-жестоките бунтовници, най-сетне как отвлякъл княгинята, девойка от шляхтишки род и годеница на шляхтич, който е олицетворение на всички рицарски добродетели. „А понеже ваша милост панове сте шляхтичи и притежавате чувството на братска връзка, а причиненото на един от членовете на съсловието ни зло е общо за всички ни — нима ще търпите да не бъде отмъстено?“

Отначало пан Харламп правеше въртели и казваше, че щом е така, трябва Богун да бъде посечен веднага, „а пан Володийовски да се бие с мене, както се уговорихме“. Пан Заглоба трябваше отново да му обяснява защо не бива да стане това и че дори не е по рицарски толкова души да нападат един човек. За щастие, му помогнаха пановете Шелицки, и двамата разумни и сериозни хора, та упоритият литовец най-сетне отстъпи и се съгласи да отложат.

В това време Богун отиде при своите хора и се върна с есаула Елиашенко, на когото заяви, че е извикал на дуел двамата шляхтичи, а след това повтори високо същото пред пан Харламп и пановете Шелицки.

— А ние заявяваме — каза Володийовски, — че ако излезеш победител от боя с мене, тогава от тебе зависи дали ще пожелаеш да се биеш с пан Заглоба, но в никой случай друг повече няма да те призовава на дуел, нито ще бъдеш нападнат групово, а ще си отидеш, където пожелаеш — и ти даваме за това честна дума и молим тяхна милост новодошлите панове да обещаят и те същото.

— Обещаваме — заявиха тържествено Харламп и двамата Шелицки.

Тогава Богун предаде на Елиашенко писмото на Хмелницки до престолонаследника и каза:

— Ще предадеш това писмо на престолонаследника и ако аз загина, ще кажеш и на него, и на Хмелницки, че вината е била моя и че не съм бил убит предателски.

Заглоба, който следеше внимателно всичко, не забеляза върху мрачното лице на Елиашенко ни най-малко безпокойство — изглежда той беше напълно уверен в своя атаман.

А Богун се обърна гордо към шляхтичите и каза:

— Е, да видим на кого е писано смърт, на кого — живот. Можем да вървим.

— Време е, време! — отговориха всички и запретнаха полите на контушите си в поясите, а сабите взеха под мишница.

Излязоха пред кръчмата и се запътиха към рекичката, която течеше между храсталаци от глог, шипки, трънки и борчета. Наистина листата на храстите бяха окапали, но гъсталакът беше толкова сбит, че се чернееше като траурна лента през пустите нивя чак до гората. Денят беше наистина сив, но приятен, с меланхоличната тишина на есента, пълна със сладост. Слънцето леко озаряваше оголените вейки на дърветата и правеше по-светли жълтите пясъчни дюни, които се нижеха малко по-нататък зад десния бряг на рекичката. Противниците и техните секунданти отиваха именно към тия дюни.

— Там ще се спрем — каза Заглоба.

— Съгласни — отговориха всички.

Заглоба ставаше все по-неспокоен, накрая се приближи до Володийовски и прошепна:

— Пане Михал…

— Какво има?

— За Бога, пане Михал, дръж се здраво! Сега в твои ръце са съдбата на Скшетуски, свободата на княгинята, твоят собствен и моят живот, защото, ако, пази Боже, се случи нещо с тебе, аз няма да се справя с тоя разбойник.

— Тогава защо му обяви дуел, ваша милост?

— Дал съм вече дума. Вярвах в тебе, пане Михал, но аз съм вече стар, имам астма, задушава ме, а тоя хубавец може да скача като коза. Хапе, хрътът му с хрът, пане Михал.

— Ще се помъча — каза малкият рицар.

— Дано ти Бог помага. Не губи дух!

— То се знае!

В тоя миг към него се приближи един от пановете Шелицки.

— Нахакан е тоя ваш казак — прошепна той. — Така се държи с нас, като че ли ни е равен, ако не и по-горен. О, каква дързост! Майка му трябва да се е загледала в някой шляхтич.

— Е! — каза Заглоба. — По-скоро някой шляхтич се е загледал в майка му.

— И на мене така ми се струва — каза Володийовски.

— Да почваме! — извика внезапно Богун.

— Да почваме! Да почваме!

Застанаха. Шляхтичите в полукръг. Володийовски и Богун един срещу друг.

Володийовски, като опитен в тия неща човек, макар и млад, най-напред провери с крак дали пясъкът е твърд, после огледа наоколо, за да се опознае с всички неравности на почвата — изобщо, виждаше се, че съвсем не подценява тоя дуел. Предстоеше му да се бие с най-славния рицар в цяла Украйна, за когото народът пееше песни и чието име беше известно по цялата широка руска земя чак до Крим. Пан Михал, обикновен драгунски поручик, очакваше много от тоя двубой, защото той щеше да свърши или със славна смърт, или с не по-малко славна победа, затова не пренебрегна нищо, за да се окаже достоен за такъв противник. Ето защо и лицето му беше необикновено сериозно. Като видя това, Заглоба чак се уплаши: „Губи смелост — помисли той, — свършено е с него, а следователно и с мене!“

В това време Володийовски, като проучи подробно терена, започна да разкопчава куртката си.

— Хладно е — каза той, — но ще се разгреем.

Богун последва примера му и свали горната си дреха, така че останаха по риза и шалвари — после започнаха да си запретват ръкава на дясната ръка.

Но колко нищожен изглеждаше малкият пан Михал пред едрия и силен атаман! Почти не се виждаше. Секундантите неспокойно поглеждаха към широката гръд на казака и грамадните му мускули, подобни на чепове и възли, които се виждаха изпод запретнатия ръкав. Изглеждаше, че малко петле се изправя да се бие с могъщ степен ястреб. Ноздрите на Богун се разтвориха, сякаш вече надушваха кръв, лицето му се сви така, че черната му коса сякаш стигна чак до веждите, а сабята трепереше в ръката му; той беше впил хищен поглед в противника и чакаше сигнала.

А пан Володийовски погледна още веднъж на светлината острието на сабята си, мръдна с жълтите си мустачки и застана готов за бой.

— Тук клането ще бъде много лесно! — прошепна Харламп на Шелицки.

Ненадейно прозвуча леко разтрепераният глас на Заглоба:

— В името Божие, започвайте!

Четиридесет и пета глава

Изсъскаха саби и острие се удари в острие. Положението на бойния плац изведнъж се промени, защото Богун настъпи с такава ярост, че пан Володийовски отскочи няколко крачки назад и секундантите също трябваше да се отдръпнат. Светкавичните зигзаги на Богуновата сабя бяха толкова бързи, че ужасените очи на наблюдателите не успяваха да ги следват — струваше им се, че пан Михал едва ли не отвсякъде е обграден от тях, покрит, и че само Бог може да го изтръгне от тоя порой от мълнии. Ударите се сляха в едно непрестанно съскане, напорът на раздвижения въздух блъскаше в лицата. Яростта на Богун растеше: овладяваше го див боен бяс и той изтласкваше пред себе си Володийовски като ураган — а малкият рицар непрекъснато отстъпваше и само се отбраняваше: протегнатата му десница почти не се движеше, само китката, а на ръката му непрекъснато правеше малки, но бързи като мисълта полукръгове, той посрещаше бесните удари на Богун, подлагаше острие срещу острието, отбиваше ударите, отново се прикриваше и продължаваше да отстъпва, впил очи в очите на казака, и сред змиеподобните светкавици изглеждаше спокоен, само по бузите му се появиха червени петна.

Пан Заглоба притвори очи — и само слушаше удар след удар, звънтеж след звънтеж.

„Още се отбранява!“ — помисли той.

— Още се отбранява! — шепнеха си пановете Шелицки и Харламп.

— Вече е притиснат до дюната — добави тихо Кушел. Заглоба отново отвори око и погледна.

Плещите на Володийовски почти опираха в дюната, но изглежда, че досега не беше ранен, само руменината по лицето му стана по-жива и няколко капки пот се появиха на челото му.

Сърцето на Заглоба затуптя от надежда.

„Ами и пан Михал е майстор на майсторите — помисли той, — пък и оня най-сетне ще се умори“.

Лицето на Богун някак побледня, пот като бисерчета покри и неговото чело, но съпротивата на Володийовски само възбуждаше яростта му: белите зъби блеснаха изпод мустаците, а от гърдите му излизаше гневно сумтене.

Володийовски не го изпускаше от очи и продължаваше да се отбранява.

Но внезапно, усетил дюната зад себе си, той се напрегна — зрителите вече помислиха, че е паднал, обаче той се наведе, сви се, приклекна и се хвърли с цялото си тяло като камък към гърдите на казака.

— Атакува! — възкликна Заглоба.

— Атакува! — повториха другите.

Така бе наистина: сега отстъпваше Богун, а малкият рицар, след като беше опознал цялата сила на противника си, нападаше толкова буйно, че дъхът замря в гърдите на свидетелите; очевидно той почваше да се разгорещява, ноздрите му се издуха — малките очички сипеха искри; той приклякаше и скачаше, за миг променяше позицията си, правеше кръгове около бунтовника и го принуждаваше да се върти на едно място.

— О, майстор, майстор! — викаше Заглоба.

— Ще загинеш! — обади се внезапно Богун.

— Ще загинеш! — отговори като ехо Володийовски.

Внезапно казакът с изкуство, познато само на най-опитните фехтовачи, неочаквано прехвърли сабята от дясната в лявата си ръка и нанесе толкова ужасен удар отляво, че пан Михал падна на земята, сякаш поразен от гръм.

— Боже, Света Богородице! — възкликна Заглоба.

Но пан Михал беше паднал нарочно и тъкмо затова сабята на Богун беше разсякла само въздуха, а малкият рицар скочи като дива котка и едва ли не с цялата дължина на сабята си удари страхотно в откритата гръд на казака.

Богун се олюля, пристъпи крачка, с последно усилие нанесе удар; пан Володийовски го отби лесно, удари още два пъти в наведената глава — сабята се изплъзна от безсилните ръце на Богун и той падна с лице върху пясъка, който веднага почервеня под него от широка локва кръв.

Елиашенко, който присъстваше на дуела, се хвърли върху тялото на атамана.

Известно време свидетелите не можеха да проговорят нито дума, а пан Михал също мълчеше; беше се облегнал с две ръце на сабята си и дишаше тежко.

Заглоба пръв прекъсна мълчанието.

— Пане Михал, ела да те прегърна! — каза той развълнуван. Тогава всички го обградиха в кръг.

— Ами че ти, ваша милост, си бил фехтовач екстра класа! Ах, гръм да те порази! — казваха пановете Шелицки.

— Виждам, ваша милост, че си покрит въглен! — каза Харламп. — Но аз пак ще се бия с тебе, за да не ми излезе име, че съм се уплашил, и макар, ваша милост, да ме наредиш по същия начин, все пак те поздравявам, поздравявам те!

— Я стига, ваша милост панове, всъщност няма за какво да се биете — каза Заглоба.

— Дума да не става, въпросът е за моята репутация — отвърна пятигорецът, — а за нея съм готов да дам и живота си.

— Не ми трябва животът ти, ваша милост, по-добре да се откажем — намеси се Володийовски. — Да си кажа правичката, аз не съм ти бъркал там, където мислиш. Ще ти бърка там някой друг, ваша милост, по-добър от мене, а не аз.

— Не може да бъде!

— Честна дума.

— Тогава се откажете — завикаха Шелицки и Кушел.

— Добре, така да бъде — каза Харламп и отвори прегръдки.

Пан Володийовски се хвърли към него и двамата започнаха да се целуват така, че отекваше чак до дюните, а пан Харламп говореше:

— Да не ти е уроки, ваша милост, как можа да насечеш така тоя великан! А и сабята знаеше да върти той.

— Не съм и очаквал, че той може да е такъв фехтовач! Къде ли се е научил така?

Тук всеобщото внимание отново се насочи към падналия Богун, когото Елиашенко през това време беше обърнал с лице нагоре и с плач търсеше в него признаци на живот. Лицето на Богун не можеше да се познае, защото беше покрито със съсирена кръв, която бе изтекла от раните по главата и се бе втвърдила веднага от студения въздух. Ризата на гърдите му също беше цяла в кръв, но той още даваше признаци на живот. Явно беше в предсмъртни гърчове, краката му трепереха, а пръстите му се бяха изкривили като птичи нокти и дращеха пясъка. Заглоба погледна и махна с ръка.

— Стига му! — каза той. — Сбогува се със света.

— Ай! — рече единият от братята Шелицки, като погледна тялото. — Той е вече труп.

— О, почти е разсечен на две.

— Той беше необикновен рицар — измърмори Володийовски, като клатеше глава.

— Знам го аз добре — добави Заглоба.

В това време Елиашенко искаше да вдигне и отнесе злочестия атаман, но понеже беше доста слаб човек и на години, а Богун спадаше почти към великаните — не можеше. До кръчмата имаше няколко хвърлея, а Богун всеки миг можеше да свърши; като видя това, есаулът се обърна към шляхтичите.

— Панове! — викна той, сключил ръце като за молитва. — В името на Спасителя, на Светая пречистая, помогнете! Не го оставяйте да загине тук като куче. Аз съм стар, няма да мога, а хората са далече…

Шляхтичите се спогледаха. Настървеността към Богун беше вече изчезнала от сърцата на всички.

— Разбира се, че не бива да го оставяме тук като псе — измърмори пръв Заглоба. — Щом се дуелирахме с него, значи, че за нас той не е селяк, а войник, който има право на такава помощ. Кой ще го понесе заедно с мене, панове?

— Аз — каза Володийовски.

— Вдигнете го тогава върху моето наметало — добави Харламп. След малко Богун вече лежеше върху наметалото, чиито краища хванаха Заглоба, Володийовски, Кушел и Елиашенко — и цялата група заедно с Харламп и пановете Шелицки тръгна с бавна крачка към кръчмата.

— Корава душа — рече Заглоба, — още мърда. Боже мой, ако някой ми беше казал, че ще бъда негова бавачка и ще го нося така, щях да помисля, че се подиграва с мене. Твърде чувствително сърце имам, сам зная това, но няма как! На всичко отгоре и раните му ще превържа. Надявам се, че на тоя свят повече няма да се срещнем, нека ме споменава с добро на оня.

— Значи ти, ваша милост, мислиш, че той в никакъв случай няма да оживее? — попита Харламп.

— Той ли? Пукнат грош не бих дал за живота му. Така му е било писано и не е могъл да се отърве, защото, дори да беше надвил на Володийовски, от моите ръце нямаше да избяга. Но съм доволен, че стана така, защото и без това крещят срещу мене, че съм бил голям, безмилостен мъжеубиец. Но какво мога да сторя аз, като ми се изпречва на пътя. На пан Дунчевски трябваше да платя петстотин злоти басарунек[77], а ваша милост панове знаете, че имотите в Рус сега не носят никаква интрата[78].

— Вярно, ваша милост панове, че там са ви ограбили и са опустошили всичко! — каза Харламп.

— Ох, че тежък е тоя молоец! — продължаваше Заглоба. — Чак се запъхтях! Че ни ограбиха, ограбиха ни, но се надявам, че сеймът ще измисли някаква помощ — иначе ще пукнем от глад. Ех, че тежи! Гледайте, ваша милост панове, отново започва да кърви. Пане Харламп, я отскочи, ваша милост, до кръчмата и кажи на евреина да смачка хляб с паяжина. Това няма да помогне много на тоя покойник, но превръзката е християнско дело и по-леко ще умре. По-бързо, пане Харламп!

Пан Харламп избърза напред и когато най-сетне внесоха атамана в кръчмата, Заглоба веднага се залови да го превързва с голяма вещина и умение. Спря кръвта, изпозалепи раните, а след това се обърна към Елиашенко.

— А ти, дядка, не ни трябваш тук — каза той. — Заминавай по-скоро за Заборов и там моли да те пуснат пред величеството, комуто предай писмото и разкажи каквото видя — всичко, както си беше. Ако излъжеш нещо, ще узная, защото съм доверен човек на престолонаследника, и ще ти извия врата. Поздрави и Хмелницки от мене — той ме познава и обича. Ние ще направим достойно погребение на твоя атаман, а ти си върши работата, не се мотай насам-натам, да не те претрепят някъде, преди да си обяснил кой си. Бъди здрав! И тръгвай, тръгвай!

— Позволете ми, пане, да остана поне докато изстине.

— Тръгвай, ти казвам! — рече Заглоба заплашително. — Иначе ще заповядам на селяните да те откарат в Заборов. И носи много здраве на Хмелницки.

Елиашенко се поклони до пояс и излезе, а Заглоба каза на Харламп и Шелицки:

— Отпратих тоя казак, защото той вече няма работа тук. Ами ако наистина го пречукат някъде, което лесно може да се случи, тогава вината ще стоварят върху нас. Първи заславци и псетата на канцлера ще започнат да крещят с цяло гърло, че противно на Божия закон хора на княза воевода са избили цялото казашко пратеничество. Но умната глава намира изход от всичко. Няма да позволим на тия хубавци, на тия чревоугодници и женкари да ни изхрускат, а и вие, ваша милост панове, при нужда ще свидетелствате как е станало всичко и че той сам ни извика на дуел. Трябва още да поръчам на тукашния кмет да го погребе някак. Тук не знаят кой е той, та ще смятат, че е шляхтич, и ще го погребат прилично. А и за нас, пане Михал, е вече време да тръгваме, защото трябва да докладваме на княза воевода.

Хрипливото дишане на Богун прекъсна по-нататъшните думи на пан Заглоба.

— Охо, душата вече си търси път — каза шляхтичът. — А и се мръква вече, пипнешком ще поеме за оня свят. Но щом не е опозорил нашата клетница, дай му, Боже, вечен покой, амин! Да вървим, пане Михал. От сърце му прощавам всичките провинения, при все че — що е право, право — по-често аз съм му пречил на работите, отколкото той на мене. Но сега край. Останете със здраве, ваша милост панове, приятно ми беше да се запозная с такива благородни кавалери. Не забравяйте само да свидетелствате при нужда.

Четиридесет и шеста глава

Княз Йереми посрещна доста спокойно вестта за посичането на Богун, особено като узна, че има хора не от неговата хоронгва, готови всеки миг да свидетелстват, че Володийовски е бил извикан на дуел. Ако работата не се беше случила няколко дни преди обявяването избора на Ян Кажимеж, ако борбата между кандидатите още продължаваше, противниците на Йереми начело с канцлера и княз Доминик непременно щяха да изковат от тая случка оръжие срещу него въпреки всички свидетели и свидетелства. Но след като Карол отстъпи, умовете бяха заети с друго и лесно можеше да се допусне, че цялата работа ще бъде забравена.

Въпросът можеше да бъде повдигнат от Хмелницки, за да покаже той какви нови несправедливости е принуден да търпи. Князът обаче основателно очакваше, че в отговора си престолонаследникът ще спомене или ще нареди да се каже от негово име как е загинал пратеникът, а Хмелницки не ще посмее да се съмнява във верността на кралските думи.

А за княза беше важно само да не се вдигне политическа шумотевица по вина на негови войници. От друга страна, с оглед на Скшетуски, князът беше дори доволен от това, което се беше случило, понеже сега спасяването на княгиня Курцевич беше много по-вероятно. Можеше да бъде намерена, изтръгната или откупена — а князът сигурно не би се скъпил да направи и най-големи разходи, стига да излекува болката и възвърне щастието на любимия си рицар.

Пан Володийовски отиваше с голям страх при княза, защото, макар изобщо да не беше от страхливите, все пак се боеше като от огън от всяко смръщване на веждите на воеводата. Затова безкрайно голямо беше неговото удивление и радост, когато князът след изслушване на доклада му помисли малко върху случилото се, свали скъп пръстен от пръста си и рече:

— Похвалявам въздържаността на ваша милост, панове, че не сте го нападнали първи, тъй като от това можеше да се вдигне голям и вреден шум в сейма. Пък ако княгинята се намери, Скшетуски ще ви дължи благодарност до края на живота си. До мене, ваша милост Володийовски, стигнаха слухове, че както други не могат да си държат езика зад зъбите, така и ти, ваша милост, не можеш да държиш сабята си в ножницата, за което би трябвало да бъдеш наказан. Но щом си се бил заради приятел и си запазил реномето на нашите хоронгви в дуел с такъв прочут юнак, вземи тоя пръстен, за да имаш някакъв спомен от тоя ден. Знаех, че си добър войник и фехтовач, но явно си ненадминат майстор в това отношение.

— Той ли? — намеси се Заглоба. — Той при трето кръстосване на сабите би отсякъл рогата на дявола. Ако ваше княжеско височество заповяда някога да ми отсекат главата, моля, само той да направи това, никой друг, та поне изведнъж да отида на оня свят. Той разсече Богун на две през гърдите, а после още два пъти го цапна по кратуната.

Князът обичаше рицарските прояви и добрите войници, затова се усмихна със задоволство и попита:

— Намерил ли си, ваша милост, някой друг равен на тебе по сабя?

— Само Скшетуски веднъж ме нарани малко, но и аз него — то беше, когато ваше княжеско височество тикна и двама ни в ареста. А от другите може би пан Подбипента ще ми се опъне, той има свръхчовешка сила. Донякъде и Кушел, ако имаше по-добро зрение.

— Не му вярвай, ваше княжеско височество — рече Заглоба. — На него никой няма да му устои.

— А Богун дълго ли се брани?

— Мъчна беше работата с него — каза пан Михал. — Той умее да прехвърля сабята си в лявата ръка.

— Богун сам ми е разказвал — прекъсна го Заглоба, — че по цели дни се биел с Курцевичи, за да се тренира, а и сам съм го виждал в Чигирин да прави същото с други.

— Знаеш ли какво, ваша милост Володийовски — рече князът с престорена сериозност. — Я иди в Замошч, извикай Хмелницки на двубой и с един замах освободи Жечпосполита от всички беди и трудности.

— По заповед на ваше княжеско височество ще замина, стига Хмелницки да пожелае да се бие — отговори Володийовски.

На това князът каза:

— Ние се шегуваме, а светът загива! Но вие, ваша милост панове, наистина трябва да заминете за Замошч. Имам сведения от казашкия стан, че щом бъде обявен изборът на престолонаследника Кажимеж, Хмелницки ще вдигне обсадата и ще се оттегли чак в Рус, което щял да направи от истинска или престорена симпатия към негово величество краля или пък защото при Замошч вероятно не е уверен в силата си. Затова трябва да отидете там, да разкажете на Скшетуски какво се е случило, та да тръгне да търси княгинята. Кажете му да избере от моите хоронгви при валецкия староста толкова войници, колкото ще му бъдат потребни за тая експедиция. Впрочем аз ще му пратя по вас разрешение и ще дам писмо, тъй като неговото щастие ми е легнало на сърцето.

— Ваше княжеско височество си баща на всички ни — каза Володийовски, — затова през целия си живот искаме да ти служим вярно.

— Не зная дали в скоро време няма да гладувате на служба при мене — каза князът, — ако всичките ми имоти отвъд Днепър пропаднат, но докато ги имам, което е мое, то е и ваше.

— О! — възкликна пан Михал. — Нашите сиромашки имоти винаги ще бъдат на разположение на ваше княжеско височество.

— И моите заедно с другите! — добави Заглоба.

— Това още не е необходимо — отвърна князът ласкаво. — А и се надявам, че ако загубя всичко, Жечпосполита поне за децата ми ще помисли.

Като казваше това, князът навярно виждаше бъдещето. Защото двайсетина години по-късно Жечпосполита даде на единствения му син най-доброто, което имаше — кралската корона, но сега материалното положение на Йереми наистина беше разклатено.

— Ето че се отървахме! — каза Заглоба, когато двамата с Володийовски излязоха от княза. — Пане Михал, можеш да бъдеш сигурен в повишението си. Я ми покажи пръстена. За Бога, той струва стотина жълтици, защото камъкът е много хубав. Попитай утре на пазара някой арменец. За толкова пари човек може да насити душата си и с ядене, и с пиене, и с други делиции[79]. Ти какво си мислиш, пане Михал? Това е войнишкият девиз: „Днес живея, утре тлея“, а смисълът е, че не заслужава човек да мисли за утре. Кратък е човешкият живот, пане Михал, кратък! Най-важното е, че отсега нататък ще бъдеш в сърцето на княза. Той би дал десет пъти по толкова, за да поднесе Богун в дар на Скшетуски, а ти стори това. Можеш да очакваш големи милости, вярвай ми. Малко ли села е дал князът на рицари за доживотно ползване или напълно им ги е подарил? Какво е един пръстен! Навярно и ти ще получиш такъв имот, току-виж князът те оженил за някоя своя роднина.

Пан Михал чак подскочи.

— Откъде, ваша милост, знаеш, че…

— Че какво?

— Исках да кажа, как ти хрумна, ваша милост? Как може да стане такова нещо?

— А нима не се случва? Нима не си шляхтич? Нима всички шляхтичи не са равни помежду си? Малко ли далечни сродници и сроднички има всеки магнат, които сроднички по-късно жени за свои по-знатни дворяни. Струва ми се, че и Суфчински от Сенча също води някаква далечна сродница на Вишньовецки. Всички сме братя, пане Михал, всички сме братя, при все че едни служим на други, защото всички произхождаме от Яфет[80], а цялата разлика е в богатствата и сановете, които всеки може да постигне. Разправят, че другаде съществували много по-големи различия сред шляхтата, то пък една шляхта! Разбирам различия между кучетата — има гончета, птичари, хрътки, но при шляхтата не може да бъде така, иначе щяхме да бъдем кучешки синове, а не шляхта — и не дай Боже такъв позор за едно така прекрасно съсловие.

— Право казваш, ваша милост — рече Володийовски, — но все пак Вишньовецки са почти кралски род.

— А ти, пане Михал, нима не можеш да бъдеш избран за крал? Ако се заинатя, ще гласувам именно за тебе, както пан Зигмунд Скаршевски, който се кълне, че ще гласува за себе си, стига само да не се заиграе на комар. Слава Богу, всичко у нас е in liberis suffragiis — и ни пречи не произходът, а нашата бедност.

— Именно! — въздъхна пан Михал.

— Какво да се прави! Ограбиха ни до шушка и така ще си загинем, ако Жечпосполита не ни измисли някакви доходи — мърцина ще загинем! Какво чудно тогава, че човек, макар и въздържател по природа, обича да си пийне при такива грижи? Я, пане Михал, да отидем да си пийнем по чашка нещо слабичко, то може би ще ни поутеши малко.

Като разговаряха така, стигнаха до Старе място и влязоха в една питиепродавница, пред която двайсетина слуги държаха шубите и наметалата на шляхтичите, които пиеха вътре. Двамата седнаха там на една маса, поръчаха си да им донесат питие и започнаха да се съвещават какво да предприемат сега, след края на Богун.

— Ако излезе вярно, че Хмелницки ще отстъпи от Замошч и ще настане мир, тогава княгинята е вече наша — каза Заглоба.

— Трябва да отидем час по-скоро при Скшетуски. И няма да се разделим с него, докато не намерим момичето.

— Разбира се, че ще отидем заедно. Но сега няма как да се промъкнем в Замошч.

— Това е лесна работа, стига Бог да ни помага нататък. Заглоба обърна чашата.

— Ще ни помага, ще ни помага! — рече той. — Знаеш ли какво ще ти кажа, пане Михал?

— Какво?

— Богун е убит!

Володийовски го изгледа смаян:

— О, та кой го знае по-добре от мене?

— Златни ти ръце, пане Михал! Ти знаеш, но и аз зная: гледах, когато се биехте, гледам ваша милост и сега — но все пак непрекъснато трябва да си го повтарям, защото понякога ми се струва, че само съм сънувал това. Каква грижа падна от сърцето ми! Какъв възел разсече сабята ти! Да си ми жив! Бога ми, това не може и да се изкаже. Не, не мога да издържа! Ела да те прегърна още веднъж, пане Михал! Ще ми повярваш ли, че когато се запознах с тебе, си помислих: „Ех, че хлапе!“ А то хубаво хлапе, щом така нагласи Богун! Няма го вече Богун, ни следа от него, нито пепел, убит вовеки веков, амин!

И Заглоба започна да прегръща и целува Володийовски, а пан Михал се разчувства, сякаш именно за Богун жалеше; накрая обаче се освободи от обятията на пан Заглоба и каза:

— Ние не бяхме при неговата смърт, а той е корава душа — ами ако оживее?

— За Бога, какво говориш, ваша милост — рече Заглоба. — Готов съм утре да замина за Липков и да му устроя най-великолепно погребение, стига само да е умрял.

— Но защо ще ходиш, ваша милост? Та нали, като е ранен, няма да го доубиеш. А със сабята то така бива: който веднага не издъхне, той най-често оздравява. Сабята не е куршум.

— Не, това не може да бъде! Ами че той вече умираше, когато тръгвахме. О, това е невъзможно! Сам му превързах раните. Гърдите му зееха като отворена врата. Я стига, ти го беше изкормил като заек. Час по-скоро трябва да отидем при Скшетуски, за да му помогнем, да го утешим, иначе ще умре от мъка.

— Или ще стане калугер — сам ми беше казал това.

— Нищо чудно! На негово място и аз бих направил същото. Не познавам по-благороден кавалер от него, но и по-нещастен не познавам. О, на тежко изпитание го подлага Бог, на тежко!

— Престани вече, ваша милост — каза Володийовски, вече леко пиян, — че не удържам сълзите си…

— Ами аз мога ли? — отвърна Заглоба. — Такъв благороден кавалер, такъв войник… а и тя! Ти, ваша милост, не я познаваш… Тя е такова мило гълъбче!…

При тия думи пан Заглоба зарида с нисък бас, защото наистина много обичаше княгинята, а пан Михал му пригласяше малко по-тънко — и пиеха вино, смесено със сълзи, а после наведоха глави върху гърдите и седяха някое време мрачни, докато най-сетне Заглоба удари по масата с пестник.

— Пане Михал, защо да плачем ние? Богун е убит!

— Ей, вярно — каза Володийовски.

— По-скоро трябва да се радваме. Баби ще бъдем, ако сега не я намерим.

— Да вървим — каза пан Михал и стана.

— Да пийнем — поправи го Заглоба. — Ще даде Бог и децата им да кръщаваме, и то защото съсякохме Богун.

— Пада му се! — довърши Володийовски, без да съобрази, че пан Заглоба вече му взема част от заслугата по убиването на Богун.

Четиридесет и седма глава

Най-сетне във варшавската катедрала прозвуча „Te Deum laudamus“; и „Господарят се възкачи на престола“, оръдията гърмяха, биеха камбани — и надежда изпълваше всички сърца. Та нали беше вече минало времето на безцарствието, на бурите и тревогите, което бе още по-страшно за Жечпосполита, понеже съвпадна с времето на всеобщо поражение. Тия, които бяха треперели при мисълта за надвисналите опасности, си отдъхнаха дълбоко сега, когато изборът беше необикновено единодушен. На мнозина се струваше, че безпримерната вътрешна война беше вече отминала безвъзвратно и че на новоизбрания господар остава само да съди виновните. Тая надежда крепеше и самия Хмелницки. При Замошч казаците ожесточено атакуваха крепостта, но същевременно високо заявяваха, че са на страната на Ян Кажимеж. По свещеник Хунцел Мокърски Хмелницки изпращаше писма, пълни с покорство и вярност, а по други пратеници — смирени молби за благоволение към него и запорожката войска. Знаеше се също, че в съгласие с политиката на канцлера Осолински кралят желае да направи значителни отстъпки на казаците. Както по-рано, преди поражението при Пилавци, на устата на всички беше думата война, сега беше думата мир. Очакваше се, че след толкова беди Жечпосполита ще си отдъхне и под новото владичество ще излекува всичките си рани.

Най-после Шмяровски замина при Хмелницки с писмо от краля и скоро се разнесе радостната вест, че казаците отстъпват от Замошч, отстъпват чак в Украйна, за да чакат там спокойно заповедите на краля и комисията, която ще се заеме да разгледа техните оплаквания. Изглеждаше, че след бурята седмоцветна дъга изгрява над страната и вещае мир и спокойствие.

Наистина не липсваха неблагоприятни изгледи и предсказания, но при благополучната действителност на тях не се обръщаше внимание. Кралят потегли за Ченстохова, за да благодари най-напред на покровителката — Божията майка, за избора си и да се предаде на нейното по-нататъшно покровителство, а оттам — за коронацията в Краков. Последваха го и сановниците. Варшава опустя, останаха само „exules“[81] от Рус, които още не смееха или нямаше защо да се връщат в разорените си имоти.

Княз Йереми като сенатор на Жечпосполита трябваше да замине с краля, а Володийовски и Заглоба начело на една драгунска хоронгва тръгнаха с бърз ход за Замошч, за да съобщят на Скшетуски радостната новина за случилото се с Богун, а след това да потеглят заедно да търсят княгинята.

Пан Заглоба напускаше Варшава не без известно съжаление, понеже се бе чувствал като риба във вода сред тоя грамаден събор на шляхтичи, сред изборната врява, при непрекъснатите гуляи и скандали, в които участваше заедно с Володийовски. Но се утешаваше с мисълта, че се връща към деен живот, към търсенията, приключенията и хитрините, които си обещаваше да измисли, а освен това той си имаше свое мнение за столичните опасности, което по следния начин излагаше пред Володийовски.

— Вярно е, пане Михал — казваше той, — че свършихме големи работи във Варшава, но пази Боже да останем по-дълго — щяхме така да се разкиснем, както оня славен картагенец[82], на когото наслажденията в Капуа напълно изчерпали силите. А най-лошо от всичко са жените. Те докарват всекиго до гибел, понеже — запомни това — няма нищо по-коварно от жената. Човек и да старее, те пак го привличат…

— Я стига, ваша милост! — прекъсна го Володийовски.

— Аз самият често си повтарям това, защото е време вече да се вразумя — но кръвта ми още ври. Ти си по-флегматичен, а аз съм страшно лют. Но да оставим това. Сега ще започнем друг живот. Много пъти ми е било досадно без война. Хоронгвичката ни е обзаведена добре, а там при Замошч има още размирни дружини, та ще се позабавляваме с тях, като отиваме за княгинята. Ще видим също и Скшетуски, а и оня великан, оня литовски жерав, оная върлина пан Лонгинус, когото сума време вече не сме виждали.

— Ти, ваша милост, тъгуваш за него, а като го видиш, не го оставяш на мира.

— Защото, каже ли нещо, все едно, че твоят кон е мръднал опашката си, а разтяга всяка дума като обущар кожата. Всичко у него е отишло в силата му, а не в главата. Като вземе някого в прегръдките си, ще му смачка ребрата през кожата, а всяко дете в Жечпосполита може като нищо да го прати за зелен хайвер. Де се е чуло човек с такова богатство да бъде такъв hebes[83]?

— Нима той наистина е толкова богат?

— Той ли? Когато се запознах с него, поясът му беше толкова натъпкан, че не можеше да го опаше и го носеше като пушен салам. Човек можеше да бие с него като с тояга, без да го превие. Сам ми е казвал колко села има: Миши черва, Кучи черва, Дуляци, Сиреняци, Щръклевци, Зелевци (да беше поне зелка — но глава), Балтупци — кой би могъл да запомни всички тия погански имена! Близо половин околия е негова собственост. Голям род са тия Подбипентови в Литва.

— А не преувеличаваш ли малко, ваша милост, за тия имоти!

— Аз не преувеличавам, защото повтарям това, което съм чул от него, а той, откак е жив, никога не е излъгал, пък и е глупав за такова нещо.

— Е, тогава Ануша ще бъде истинска дама! Но дето говориш, ваша милост, за него, че бил глупав, с това аз в никакъв случай не мога да се съглася. Той е солиден мъж и така разсъдлив, че при нужда никой не може да даде по-добър съвет от него… А че не бил хитрец — нищо. Не на всеки Господ е дал такъв пъргав език като на ваша милост. Какво ще приказваме! Той е голям рицар и най-благороден човек, а доказателство за това е, че ти сам, ваша милост, го обичаш и ти е драго да го видиш.

— Той е цяло Божие наказание! — измърмори Заглоба. — Само затова именно се радвам, че ще има да му се подигравам заради панна Ана.

— Това не те съветвам да правиш, опасно е. Той е като благ мехлем на рана, но от подигравките сигурно ще загуби търпение.

— Нека! Ще му отсека ушите като на пан Дунчевски.

— Остави тая работа, ваша милост. Не бих желал и на неприятеля си да опита такова нещо.

— Хайде, хайде, поне да го видя!

Това желание на пан Заглоба се осъществи по-скоро, отколкото мислеше той. Като стигнаха в Консковоля, Володийовски реши да спрат на почивка, защото конете бяха вече много уморени. И кой ще опише удивлението на двамата приятели, когато първият срещнат шляхтич в тъмния пруст на ханчето беше пан Подбипента.

— Как си, ваша милост? Откога не сме се виждали! — развика се Заглоба. — Как не те съсякоха казаците в Замошч!

Пан Подбипента ги прегръщаше един по един и ги целуваше по бузите.

— Ето че се срещнахме, нали? — повтаряше той с радост.

— Къде отиваш? — питаше Володийовски.

— Във Варшава, при княза.

— Князът не е във Варшава. Замина за Краков с негово величество краля, пред когото ще носи ябълката при коронацията.

— А мене пан Вейхер ме изпрати във Варшава с писмо и със запитване къде да отидат полковете на княза, понеже, слава Богу, те не са потребни в Замошч.

— Няма нужда да ходиш никъде, ние носим разпореждания.

Пан Лонгинус се понавъси, защото от душа желаеше да стигне при княза, да види придворните и особено една малка особичка между тях. Заглоба смигна многозначително на Володийовски.

— Тогава ще замина за Краков — каза литовецът, след като помисли малко. — Заповядаха ми да предам писмото и ще го предам.

— Да влезем, ще поръчаме да ни сгреят бира — рече Заглоба.

— А вие къде отивате? — запита по пътя Лонгинус.

— В Замошч, при Скшетуски.

— Поручикът не е в Замошч.

— Ето ти тебе. А къде е?

— Някъде към Хорошчин, унищожава размирни банди. Хмелницки се е оттеглил, но неговите полковници палят, грабят и колят по пътя. Валецкият староста изпрати пан Якоб Реговски да се справи с тях…

— И Скшетуски ли е с него?

— Нещо такова. Но те се движат отделно, понеже между тях има голяма неприязън — друг път ще ви разказвам.

В това време влязоха в ханчето. Заглоба поръча да сгреят три гърнета бира, после отиде при масата, около която бяха вече седнали Володийовски и пан Лонгинус, и рече:

— Но ти, ваша милост пане Подбипента, не знаеш най-голямата и радостна новина: че ние с пан Михал съсякохме смъртоносно Богун.

Литовецът чак се надигна от пейката.

— Скъпи мои братя, възможно ли е това?

— Както ни виждаш тук живи и здрави.

— И вие двамата ли го съсякохте?

— Разбира се.

— Ето ти новина! Боже, Боже! — каза литовецът, като плесна с ръце. — Казваш, ваша милост: двамата!… Как така двамата?

— Защото най-напред аз хитро го предизвиках да ни извика на дуел — разбираш ли, ваша милост? А след това пан Михал се би пръв и така го насече, казвам ти, ваша милост, като великденско прасе, наряза го като печен петел.

— Значи, ваша милост не си се бил втори?

— Я го гледай! — каза Заглоба. — Виждам, че ваша милост трябва да си си пускал кръв и от слабост умът ти нещо е мръднал. Как можеш да помислиш, че ще се бия с труп или ще довършвам паднал на земята.

— Защото ваша милост казваше, че двамата сте го съсекли. Пан Заглоба сви рамене.

— Голямо търпение трябва да имаш с тоя човек! Пане Михал, Богун не извика ли и двама ни на дуел?

— Така беше — отговори Володийовски.

— Разбра ли сега, ваша милост?

— И така да бъде — отвърна Лонгинус. — Значи пан Скшетуски търсеше Богун при Замошч, а той вече не е бил там.

— Как така Скшетуски го е търсил?

— Виждам, че вече ще трябва да ви разкажа всичко ab ovo, точно така, както стана — рече пан Лонгинус. — Нали знаете, че тогава ние останахме в Замошч, а вие тръгнахте за Варшава. Не чакахме много казаците. Те дойдоха на безкрайни тълпи от Лвов и човек не можеше да ги обхване с поглед от стените. Но нашият княз така беше запасил Замошч, че трябваше да стоят две години около него. Ние смятахме, че те изобщо няма да атакуват, и поради това ни беше много тъжно, защото всеки очакваше да се наслади на тяхното поражение, а понеже с тях бяха и татарите, и аз се надявах, че милостивият Бог ще ми даде моите три глави…

— Моли го, ваша милост, за една, моли го за една, но да е добра — прекъсна го Заглоба.

— А ти, ваша милост, си все същият!… Противно е да се слуша! — каза литовецът. — Мислехме тогава, че няма да атакуват, но те нали са безумни в своята ожесточеност, веднага се заловиха да строят бойни скели, а после почнаха да ни нападат! По-късно се разбра, че самият Хмелницки не искал това, но Чарнота, техният комендант на стана, започнал да го напада и да говори, че се бил уплашил, че вече мисли да се побратимява с ляхите, затова Хмелницки се съгласил и най-напред изпрати Чарнота. Няма да ви разказвам, братчета, какво ставаше там. От пушека и огъня нищо не се виждаше. Отначало тръгнаха смело, засипаха рова, опитаха се да се катерят по стените, но ние така ги загряхме, та избягаха и от стените, и от собствените си скели, едва тогава ние с четири хоронгви се втурнахме подире им и ги изклахме като добитък.

Володийовски потри ръце.

— Ех, съжалявам, че не съм бил на тоя празник! — викна той възбуден.

— И аз бих бил полезен там — каза Заглоба със спокойна увереност.

— А най-много се проявиха тогава пан Скшетуски и пан Якоб Реговски — продължи литовецът, — и двамата големи кавалери, но неприятели. Особено пан Реговски гледаше кисело към Скшетуски и сигурно щеше да търси повод за дуел, ако пан Вейхер не беше забранил двубоите под страх от смъртно наказание. Отначало не разбирахме защо пан Реговски е настроен враждебно, докато излезе наяве, че той бил роднина на пан Лашч, когото, нали помните, князът прогони от стана заради пан Скшетуски. Оттук и омразата на Реговски към княза, към всички нас и особено към поручика, оттук и съперничеството между тях, което покри с голяма слава и двамата при тая обсада, защото се надпреварваха един през друг. И двамата бяха първи и на стените, и в нападателните излази от крепостта, докато най-сетне на Хмелницки му омръзна да атакува и започна редовна обсада, без да пренебрегва при това и разни хитрини, с които би могъл да превземе града.

— И той като мене, а може би и повече вярва в хитрината! — каза Заглоба.

— Луд човек, а при това и obscurus[84] — продължи Подбипента. — Смятал, че пан Вейхер е немец, надали е чувал за поморските воеводи с това презиме, та му написал писмо, с което искал да склони старостата да извърши предателство като чужденец и наемен войник… Тогава пан Вейхер му отговори как стои работата и колко погрешно се е обърнал към него да го съблазнява. За да изтъкне положението си, той поиска да изпрати това писмо не по обикновен вестоносец, а по някой по-знатен, но понеже при такива диви зверове обикновено се отива на смърт, между офицерите никой не изрази желание. Други пък смятаха, че това е под достойнството им, затова пожелах аз — и тук вече слушайте, започва най-интересното.

— Слушаме внимателно — казаха двамата приятели.

— Отидох в техния лагер и намерих хетмана пиян. Прие ме сърдито, особено когато прочете писмото и започна да заплашва с жезъла си — аз покорно поверих душата си на Бога и си мислех така: пипне ли ме, с пестник ще му разбия главата. Какво друго можех да сторя, братчета мили, какво?

— Чест ти прави, че си мислел така, ваша милост — рече Заглоба с известно вълнение.

— Но полковниците го успокояваха и му преграждаха пътя към мене — продължи пан Лонгинус, — а най-много един млад, толкова смел, че го хващаше през кръста и го дърпаше с думите: „Няма да отидеш, бащице, пиян си.“ Гледам аз кой ме защитава така и се удивлявам, че е толкова смел и интимен с Хмелницки — а той бил Богун.

— Богун ли? — възкликнаха Володийовски и Заглоба.

— Да. Познах го, защото го бях виждал в Розлоги — а и той мене. Чух, като каза на Хмелницки: „Това е мой познат.“ А Хмелницки с присъщата за пияниците бързина на решенията отговаря: „Щом е твой познат, синко, дай му петдесет талера, а аз ще дам отговор.“ И ми даде отговор, а колкото до талерите, за да не дразня звяра, му рекох да ги запази за слугите си, защото не е прието офицер да приема почерпка. Доста учтиво ме изпратиха от шатъра, а щом излязох, Богун дойде при мене: „Ние сме се виждали в Розлоги“ — казва. „Вярно, отговарям, само че тогава, братче, не очаквах да те видя в тоя стан.“ А той: „Не по своя воля, несретата ме докара тук!“ В разговора му казах как го бихме при Ярмолинци. „Аз не знаех с кого имам работа, отговори ми той, и бях ранен в ръката, а хората ми бяха изплашени, защото мислеха, че сам княз Ярема ги бие.“ — „И ние не знаехме, казвам, а то, ако пан Скшетуски знаеше, че това си ти, единият от вас вече нямаше да е жив.“

— Сигурно щеше да стане така, но той какво отговори? — попита Володийовски.

— Много се ядоса и заговори за друго. Почна да ми разправя, че Кривонос, за да му даде малко отдих, го пратил с писма до Хмелницки при Лвов, а Хмелницки не искал да го пусне обратно, защото замислял да го използва за други пратеничества като по-представителен. Накрая ме попита: „Къде е пан Скшетуски?“ А когато му казах, че е в Замошч, рече: „Тогава може би ще се срещнем“ — и с тия думи се сбогувахме.

— Сега разбирам, че веднага след това Хмелницки го е пратил във Варшава — каза Заглоба.

— Така е, но чакай, ваша милост. Тогава аз се върнах в крепостта и докладвах на пан Вейхер за мисията си. Беше вече късна нощ. На другия ден — нова атака, още по-ожесточена от предишните. Не ми остана време да се видя с пан Скшетуски и едва на третия ден му казах, че съм видял Богун и съм говорил с него. А там бяха много офицери и пан Реговски с тях. Той, като чу какво говорим, каза язвително: „Знам аз, че въпросът е за момиче. Щом ваша милост си такъв рицар, както ти се носи славата, ето ти го Богун: повикай го на дуел и бъди уверен, че тоя побойник няма да откаже. Ще имаме прекрасен prospectus от стените. Но, казва, за вас, хората на Вишньовецки, се говори повече, отколкото е наистина.“ В отговор на това пан Скшетуски така изгледа пан Реговски, сякаш го прониза. „Значи така ме съветваш, ваша милост, попита той. Добре тогава! Не зная само дали ваша милост, който подлагаш на съмнение нашите добродетели, ще имаш смелост да отидеш сред тия тълпи, за да извикаш от мое име Богун на дуел.“ А Реговски: „Смелост имам, но не съм ни сват, ни брат на ваша милост и затова няма да отида.“ Тогава другите взеха пан Реговски на смях. „О, казват, сега се покриваш, а когато беше въпрос за чужда кожа, тогава се перчеше!“ И Реговски, амбициозен човек, се засегна много и заяви, че ще отиде. На другия ден отиде — но Богун го нямало там. Отначало не вярвахме на думите му, но сега вече, след това, което ваша милост панове ми казахте, виждам, че е било вярно. Хмелницки наистина е бил изпратил Богун и там вие сте го съсекли.

— Така и беше — каза Володийовски.

— Я ни кажи, ваша милост, къде ще намерим сега Скшетуски — попита Заглоба, — понеже трябва да го намерим, та веднага да тръгнем с него за момичето.

— Оттатък Замошч лесно ще узнаете за него, там той е прочут. Те си подадоха ръка с Реговски и двамата разгромиха напълно казашкия полковник Калина. После Скшетуски сам на два пъти разбива татарски чамбули и унищожи Бурлай и няколко банди.

— Но как Хмелницки позволява това?

— Хмелницки се отрича от тях и твърди, че те грабят въпреки неговите заповеди. Иначе никой не би повярвал, че той е верен и покорен на негово величество краля.

— Много е лоша бирата в тая Консковоля! — забеляза пан Заглоба.

— Отвъд Люблин вече ще се намерите в опустошена страна — продължаваше литовецът, — защото отрядите стигаха чак до Люблин и татарите навсякъде вземаха роби, а колко взеха около Замошч и Хрубешов, един Бог знае. Скшетуски отърва вече няколко хиляди пленници и ги прати в крепостта. Той работи там с всички сили, без да гледа собственото си здраве.

Тук пан Лонгинус въздъхна и наведе замислен глава, а след малко продължи така:

— Та мисля, че Бог в своето върховно милосърдие непременно ще зарадва пан Скшетуски и ще му даде онова, в което е видял щастието си, тъй като заслугите на тоя кавалер са големи. В тия времена на развала и егоизъм, когато всеки мисли само за себе си, той е забравил себе си. Ами че той, братчета, отдавна би могъл да получи пермисия от княза и да тръгне да търси княгинята, но вместо това, когато нещастие сполетя отечеството ни, нито за миг не заряза службата си и с мъка в сърцето непрекъснато си гледаше работата.

— Той има душа на римлянин, няма що! — рече Заглоба.

— Пример трябва да вземаме от него.

— Особено ваша милост, пане Подбипента, който не гледаш във войната да бъдеш полезен на отечеството, а три глави търсиш.

— Бог вижда душата ми! — каза пан Лонгинус и вдигна очи към небето.

— Бог вече възнагради Скшетуски със смъртта на Богун — продума Заглоба — и с това, че даде миг спокойствие на Жечпосполита, та сега дойде за него време да помисли как да намери изчезналата.

— Вие ще отидете ли с него, ваша милост панове? — попита литовецът.

— А ваша милост няма ли?

— Бих искал от цялата си душа и сърце, но какво ще стане с писмата? Едно нося от валецкия староста до негово величество краля, друго до княза, а трето именно от пан Скшетуски пак до княза, с молба за отпуск.

— Разрешение за отпуск ние му носим.

— Добре, но как мога да не отнеса писмата?

— Трябва да заминеш за Краков, ваша милост, иначе не може… Пък и ще ти кажа откровено: в тая експедиция за княгинята бих се радвал да имам зад гърба си такива ръце, като на ваша милост, но за другото съвсем няма да ни бъдеш полезен. Там ще трябва човек да се преструва, а най-сигурно е да се преоблечем в казашки дрехи, да се правим на селяни — но ти, ваша милост, така биеш на очи с ръста си, че всеки веднага би попитал: каква е тая върлина? Откъде се е взел такъв казак? Освен това, ваша милост, не знаеш добре езика им. Не, не! Заминавай, ваша милост, за Краков, а ние сами ще се справим някак.

— И аз така мисля — каза Володийовски.

— Вярно, че така трябва да стане — отговори пан Подбипента. — Дано милостивият Бог ви благослови и ви помогне. А вие знаете ли къде са я скрили?

— Богун не поиска да каже. Знаем само това, което аз подслушах, когато Богун ме беше затворил в кочината, но и то стига.

— А как ще я намерите?

— Тук вече аз имам грижата, аз! — отвърна Заглоба. — Изпадал съм и в по-тежки положения. Най-важното е сега да намерим час по-скоро Скшетуски.

— Питайте за него в Замошч. Пан Вейхер трябва да знае къде е, защото те общуват помежду си и пан Скшетуски изпраща пленниците при него. Бог да ви благослови!

— И ваша милост също — рече Заглоба. — Като отидеш в Краков при княза, поздрави от наше име пан Харламп.

— Кой е той?

— Това е един литовец, необикновено хубав, по него са си загубили ума всички придворни дами на княгинята.

Пан Лонгинус се разтрепера.

— Благодетелю мой, ти сигурно се шегуваш?

— Заминавай със здраве, ваша милост! Страшно лошо е пивото в тая Консковоля — завърши пан Заглоба, като намигаше на Володийовски.

Четиридесет и осма глава

И така пан Лонгинус замина за Краков с пронизано от стрела сърце, а жестокият пан Заглоба и Володийовски тръгнаха за Замошч, където останаха само един ден, понеже комендантът, валецкият староста, им заяви, че отдавна вече нямал никакви сведения от Скшетуски и смяташе, че полковете, които се намират под командването на Скшетуски, ще отидат в Збараж като гарнизон, за да пазят ония места от размирните банди. Това беше много вероятно, тъй като Збараж като собственост на рода Вишньовецки беше особено изложен на нападенията на заклетите врагове на княза. Ето защо пред пан Володийовски и Заглоба се отваряше дълъг и доста труден път, но понеже и без това, за да търсят княгинята, трябваше да го изминат, им беше все едно дали това ще стане по-рано или по-късно, та тръгнаха незабавно и спираха само колкото беше необходимо, за да отпочинат или да разгромят някоя от разбойническите банди, които още се въртяха тук-там по тия места.

Те се движеха през толкова опустошена страна, та често пъти по цели дни не срещаха жива душа. Градчетата бяха сринати в пепелища, селата — изгорени и пусти, населението — избито или отвлечено в робство. По пътя срещаха само трупове, развалини вместо къщи, вместо католически и православни черкви недоизгорели селски хижи и псета, които виеха из пепелищата. Който беше преживял казашко-татарското нашествие, се бе скрил дълбоко в горските дебри и мръзнеше на студа или примираше от глад, без да смее още да излезе от гората, понеже не вярваше, че бедствието е отминало. Конете от своята хоронгва Володийовски трябваше да храни с дървесна кора или с полуизгоряло зърно, което вадеха от опожарените хамбари. Но се движеха бързо, като се поддържаха главно с храната, която вземаха от разбойническите банди. Беше вече краят на ноември и докато миналогодишната зима, за най-голямо удивление на хората, мина без снегове, мразове и заледяване, та целият ред в природата изглеждаше променен от нея, сегашната се очертаваше по-люта от обикновено. Земята се вкочани, снегове вече покриваха полята, а сутрин по бреговете на реките се образуваше рамка от прозрачна стъклена черупка. Времето беше сухо, бледите слънчеви лъчи едва грееха в обедните часове; от друга страна, сутрин и вечер небето гореше от червени сияния — сигурно предсказание за скорошна и люта зима.

След войната и глада предстоеше да дойде третият враг за бедните хора — студът, и все пак те го чакаха с желание, защото той беше по-сигурна от всички преговори спирачка на войната. Като човек опитен и познаващ Украйна надлъж и нашир, пан Володийовски беше изпълнен с надежда, че експедицията за княгинята непременно ще успее, защото главната пречка — войната — няма да й сложи толкова скоро преграда.

— Аз не вярвам в искреността на Хмелницки — казваше той — и не от добри чувства към негово величество краля се оттегля той в Украйна, а понеже е хитра лисица. Той знае, че когато не могат да се окопаят, казаците са негодни за нищо, че в открито поле и пет пъти по-многобройни да са, няма да устоят на нашите хоронгви. Сега те ще отидат в зимни станове, а стадата си ще пратят в снега. Татарите също трябва да откарат робите си. Ако зимата е люта, ще ни оставят на мира чак до зелено.

— Може и по-дълго, понеже все пак имат респект към негово величество краля. Но ние не се нуждаем и от толкова време. Ако е рекъл Бог, на Заговезни ще правим сватба на пан Скшетуски.

— Стига само да не се разминем с него, тогава работата пак ще се проточи.

— Три хоронгви има с него, това не е като да търсиш игла в копа сено. Може би ще го настигнем още при Збараж, ако се е забавил някъде по-дълго заради бунтовниците.

— Не ще можем да го догоним, но трябва да поразпитаме по пътя — отговори Володийовски.

Обаче и с разпитването беше трудно. Селяните бяха видели да минават тук-таме хоронгви, слушали бяха за битки, водени от тях с разбойници, но не знаеха да кажат чии са били тия хоронгви; а понеже беше еднакво вероятно да са както на Скшетуски, така и на Реговски, двамата приятели нямаха никаква сигурност. Вместо това до ушите им стигна друга вест: за големите неуспехи на казаците срещу литовските войски. Тоя слух се носеше още преди заминаването на Володийовски от Варшава, но тогава още се съмняваха, а сега той се разпространяваше из цялата страна с всички подробности като несъмнена истина. За пораженията, които нанесоха на коронните войски, сега войските на Хмелницки платиха с литовското си поражение. Дадоха главата си и Полумесец, стар и опитен военачалник, и дивият Небаба, и по-силният от тия двама Кшечовски, който в бунтовническите редове спечели не староства и воеводства, не достойнства и санове, а кол. Сякаш някаква странна Немезида[85] бе пожелала да му отмъсти за немската кръв, пролята в ръкава на Днепър, кръвта на Флик и Вернер, защото попадна точно в ръцете на немския радживиловски полк и макар че беше прострелян и тежко ранен, веднага беше набит на кол, на който нещастният трепери още цял ден, докато предаде мрачната си душа. Такъв беше краят на този, който със своето мъжество и военен гений можеше да стане втори Стефан Хмелецки, но когото прекалената жажда за богатство и почести тласна по пътя на измяната, клетвопрестъпничеството и страхотните, достойни за самия Кривонос масови убийства.

Заедно с него, с Полумесец и с Небаба близо двайсет хиляди молойци сложиха глава на бойното поле или се удавиха в блатата на Припет; и ужасът като вихър прелетя над гордата Украйна, защото всички си мислеха, че след големите триумфи, след Жълти води, Корсун и Пилавци, иде време на такива погроми, каквито по-предишните бунтове бяха изпитали при Солоница и Кумейки. Самият Хмелницки, при все че беше на върха на славата си, много по-могъщ от когато и да било, се уплаши, когато узна за смъртта на „друха“ Кшечовски, и отново започна да пита врачките за бъдещето си. Те врачуваха различно — предсказваха нови големи войни и победи и поражения — не можеха обаче да кажат на хетмана какво ще стане с него самия.

Но засега именно поради поражението на Кшечовски, както и поради зимата, дългото затишие беше още по-сигурно. Страната започна да се лекува, опустелите села се заселваха и постепенно надежда започваше да се вселява във всички ужасени и загубили вяра сърца.

Със също такава надежда в бъдещето нашите двама приятели след дълго и трудно пътуване пристигнаха благополучно в Збараж и като се обадиха в замъка, веднага се запътиха при коменданта, който за тяхно голямо удивление се оказа Вершул.

— А къде е Скшетуски? — попита Заглоба след първите приветствия.

— Няма го — отговори Вершул.

— Значи ти, ваша милост, си началник на гарнизона?

— Тъй вярно. Беше Скшетуски, но той замина и на мене предаде войската до завръщането си.

— А кога обеща да се върне?

— Нищо не каза, понеже сам не знаеше, а на тръгване ми рече само: „Ако някой дойде при мене, кажи му да ме чака тук.“

Заглоба и Володийовски се спогледаха.

— Кога замина? — попита пан Михал.

— Преди десет дни.

— Пане Михал — каза Заглоба, — я пан Вершул да ни даде да вечеряме, че на гладно сърце съвещанията не вървят. На вечерята ще си поприказваме.

— С най-голямо удоволствие, ваша милост, аз сам вече смятах да вечерям. Пък и пан Володийовски като по-старши офицер поема командването, та аз съм негов гост, а не той мой.

— Запази си командването, пане Кшищоф — каза Володийовски, — защото си по-възрастен. Освен това аз навярно ще трябва да отпътувам.

След малко поднесоха вечерята. Седнаха, ядоха, а когато пан Заглоба позасити глада си с две паници чорба, се обърна към Вершул:

— Не се ли досещаш, ваша милост, къде може да е заминал пан Скшетуски?

Вершул заповяда на слугите, които прислужваха при масата, да излязат и като помисли малко, каза:

— Досещам се, но Скшетуски държи много да се запази това в тайна, затуй не исках да говоря пред прислугата. Той се възползва от благоприятното време, защото до пролетта навярно ще си кротуваме тук, и според мене замина да търси княгинята, която е в ръцете на Богун.

— Богун вече го няма на тоя свят — рече Заглоба.

— Как така?

Пан Заглоба за трети или четвърти път разказа всичко, както се беше случило, тъй като винаги разказваше това с удоволствие, и Вершул като пан Лонгинус не можеше да се начуди на събитието и накрая рече:

— Тогава за Скшетуски ще бъде по-лесно.

— Работата е дали ще я намери. А какви хора взе със себе си?

— Никого, замина само с един слуга, русин, и с три коня.

— Разумно е постъпил, там само с хитрост трябва да се действа. До Каменец може да се стигне с хоронгвичка, но в Ушица и в Могилев вече навярно има казаци, че там зимните им станове са добри, а в Ямпол е гнездото им — там трябва да отидеш или с цяла дивизия, или сам.

— А откъде, ваша милост, знаеш, че той е тръгнал натам? — попита Вершул.

— Защото са я скрили оттатък Ямпол и той знаеше това. Само че там е пълно с долища, падини, храсталаци и тръстики, та дори да познаваш мястото добре, пак мъчно ще го намериш, а какво остава, ако не го познаваш! Аз съм ходил там за коне и на съд в Ягорлик, та зная. Ако бяхме заедно, може би по-лесно щеше да се справи, но сам — съмнявам се, много се съмнявам, освен ако случайно налучка пътя, иначе той не може да разпитва.

— Значи вие искахте да вървите с него?

— Да. А сега какво ще правим, пане Михал? Да тръгнем ли подир него или не?

— Оставям това на твоя разум, ваша милост.

— Хм! Десет дни, откак е тръгнал, няма да го настигнем, нещо повече — поръчал е да го чакаме. А и Бог знае по кой път е тръгнал. Може през Плоскиров и Бар, както върви старият път, а може и към Каменец Подолски. Това е тежък въпрос.

— Имай предвид, ваша милост, че това са само предположения — каза Вершул, — но не сме уверени, че е заминал за княгинята.

— Именно, именно! — отвърна Заглоба. — Ами ако е тръгнал само да лови пленници за разпит и после се върне в Збараж. Той знаеше, че искахме да вървим заедно, и може би ни очаква, тъй като сега времето е най-удобно. Тежък въпрос за решаване.

— Аз бих ви съветвал да почакате десетина дни — каза Вершул.

— Какво са десет дни! Или ще чакаме докрай, или изобщо няма да чакаме.

— А пък аз мисля да не чакаме: какво ще загубим, ако тръгнем още утре? Ако пан Скшетуски не намери княгинята, може Бог на нас да помогне — намеси се Володийовски.

— Виждаш ли, пане Михал, тук нищо не бива да се пренебрегва. Ти си млад и жаден за приключения — отговори Заглоба, — а сега се явява опасност, когато той я търси отделно и ние отделно, това лесно може да събуди подозрение у тамошните хора. Казаците са хитри и се страхуват да не би някой да открие техните замисли. Те там могат да имат някакви тайни преговори с граничния паша при Хотим или с татарите отвъд Днестър с оглед на бъдещата война — кой ги знае! Затова ще гледат със зорко око на чужденците, ако питат за пътя. Аз ги познавам. Лесно можем да се издадем, а после какво?

— Тогава е още по-необходимо да заминем, защото Скшетуски може да изпадне в такова положение, че да се нуждае от помощ.

— И това е вярно.

Заглоба се замисли така дълбоко, та чак слепоочията му потръпваха. Накрая се оборави и каза:

— Обмислих всичко и смятам, че трябва да тръгнем.

Володийовски си отдъхна доволен.

— Кога?

— Като си починем тук три дни, та и душата, и тялото да бъдат бодри.

А на другия ден двамата приятели вече започнаха да се готвят за път, но неочаквано в навечерието на заминаването им пристигна слугата на пан Скшетуски, младото казаче Цига, с вести и писма до Вершул. Щом чуха това, Заглоба и Володийовски отидоха веднага в квартирата на коменданта и там прочетоха следното:

„Намирам се в Каменец, до който пътят през Сатанов е безопасен. Заминавам за Ягорлик с арменци, търговци, посочени ми от пан Буковски. Те имат татарски и казашки разрешителни за свободно придвижване чак до Акерман. Ще заминем за Ушица, Могилев и Ямпол с копринени платове и по пътя ще спираме навсякъде, където живеят хора; може би Бог ще помогне да намерим това, което търсим. На другарите ми Володийовски и пан Заглоба кажи, пане Кшищоф, да ме чакат в Збараж, ако не им се наложи да правят нещо друго, защото по тоя път, по който ще поема аз, не може да се движи по-многолюдна група поради голямата подозрителност на казаците, които зимуват в Ямпол, а конете си държат в снеговете край Днестър чак до Ягорлик. Каквото не успея да направя сам, няма да го свършим и тримата, а аз по-лесно мога да мина за арменец. Поблагодари им, пане Кшищоф, от душа и сърце за тяхното решение, което ще помня до гроб, но не можех да ги чакам, понеже всеки ден прекарвах в мъки — пък и не можех да зная дали ще дойдат, а сега е най-удобно време за това пътуване, тъй като всички търговци тръгват със сушени плодове и тъкани. Връщам обратно верния си слуга, за когото те моля да се грижиш; няма да ми бъде потребен, а се боя от неговата младост — да не би някъде да се изтърве и да каже нещо. Пан Буковски гарантира, че тия търговци били добри хора, а и аз мисля същото и вярвам, че всичко е в ръцете на всевишния Бог, който, ако пожелае, ще прояви към нас своето милосърдие и ще съкрати мъката ми, амин.“

Пан Заглоба дочете писмото и загледа другарите си, а те мълчаха, като най-сетне Вершул се обади:

— Знаех, че е заминал за там.

— А ние какво да правим? — попита Володийовски.

— Какво ли? — отвърна Заглоба и разпери ръце. — Вече няма защо да заминаваме. Хубаво е, че ще пътува с търговци, защото ще може да занича навсякъде, без да учуди някого. Сега във всяка къща, във всеки хутор има какво да се купи — нали те ограбиха половината Жечпосполита. За нас, пане Михал, би било трудно да се промъкнем оттатък Ямпол. Скшетуски е черен като влах и лесно може да мине за арменец, а тебе веднага ще те познаят по овесените ти мустачки. Преоблечени като селяни също трудно бихме… Дано го Бог благослови! Ние не сме му притрябвали там — това трябва да призная, при все че ми е жал, че няма да вземем участие в освобождаването на нашата клетница. Все пак ние направихме голяма услуга на Скшетуски, като съсякохме Богун, тъй като, ако той беше жив, не бих гарантирал за живота на пан Ян.

Володийовски беше много недоволен — той бе очаквал пълно с приключения пътуване, а вместо това се очертаваше продължителен и досаден престой в Збараж.

— Да бяхме отишли поне до Каменец? — рече той.

— А какво ще правим там и с какво ще живеем? — отговори Заглоба. — Все едно е на кои стени ще се залепим като гъби. Ще трябва дълго да чакаме, понеже такова пътуване може да отнеме много време на Скшетуски. Човек е млад дотогава, докато се движи — тук пан Заглоба наведе меланхолично глава, — а като бездейства, старее, но няма как… нека мине и без нас. Утре ще платим за тържествена литургия, та Бог да му помага. Богун съсякохме — това е важното. Пане Михал, заповядай, ваша милост, да разпрегнат конете — трябва да се чака.

И от другия ден за двамата приятели започнаха дълги, еднообразни дни на чакане и нито пиянствата, нито играта на зарове можеха да внесат разнообразие в тях — а продължаваха безкрай. Но ето че настъпи люта зима. Снегът покри с цял лакът дебел саван збаражките бойници и цялата земя; дивите зверове и птици се приближиха до човешките жилища. По цели дни се чуваше граченето на неизброими орляци от врани и гарвани. Изтече целият декември, след това януари и февруари — а за Скшетуски не се чуваше нищо.

Пан Володийовски ходи до Тарнопол да търси приключения. Заглоба стана мрачен и твърдеше, че старее.

Четиридесет и девета глава

Комисарите, изпратени от Жечпосполита да преговарят с Хмелницки, най-сетне стигнаха със страхотни мъчнотии до Новоселки и спряха там да чакат отговор от победоносния хетман, който в това време се намираше в Чигирин. Комисарите седяха тъжни и угнетени, защото по целия път непрекъснато ги заплашваше смърт, а трудностите растяха с всяка крачка. Денем и нощем ги обграждаха тълпи селяни — подивели от кланетата и войната — и с вой искаха смъртта на комисарите. Час по час ги срещаха независещи от никого банди от разбойници или диви чобани, които нямаха понятие от международно право и ламтяха за кръв и плячка. Наистина, комисарите се съпровождаха от сто конника, командвани от пан Бришовски, освен това самият Хмелницки, като предвиждаше какво може да им се случи, беше изпратил полковник Донец с четиристотин молойци; но тоя ескорт лесно можеше да се окаже недостатъчен, понеже дивите тълпи растяха с всеки изминат час и държането им ставаше все по-заплашително. Щом някой от конвоя или прислугата се отдалечеше дори за малко от групата, изчезваше безследно. Те бяха като шепа пътници, обградени от глутници изгладнели вълци. И така минаваха за тях цели дни и седмици, затова при пристигането в Новоселки на всички вече се струваше, че е дошъл последният им час. Конвоят от драгуни и ескортът на Донец водеха от вечерта формален бой за живота на комисарите, които четяха предсмъртни молитви и бяха поверили душите си на Бога. Свещеник Лентовски им даваше поред опрощение, а в това време заедно с повея на вятъра иззад прозорците долитаха страхотни крясъци, отгласи от гърмежи, адски смехове, звън на коси, викове „Смърт!“ — искаха главата на воеводата Кишел, който беше главният обект на тяхната настървеност.

Това беше страшна нощ, и дълга като всяка зимна нощ. Воеводата Кишел беше подпрял глава с ръката си и от няколко часа стоеше неподвижен. Не от смъртта се боеше той, защото, откакто тръгнаха от Гушча, беше вече толкова изтощен, уморен, капнал за сън, че по-скоро с радост би протегнал ръце към смъртта — но душата му беше препълнена с бездънно отчаяние. Та нали той като русин по кръв и плът пръв пое върху себе си ролята на умиротворител в тая безпримерна война; той се изказваше навсякъде, в сената и в сейма, като най-горещ привърженик на преговорите, той поддържаше политиката на канцлера и примаса, той атакуваше най-силно Йереми и действаше с искрена увереност, че работи за доброто на казачеството и на Жечпосполита — и с цялата си пламенна душа вярваше, че преговорите и отстъпките ще помирят, успокоят и излекуват всичко — но ето че тъкмо сега, когато носеше хетмански жезъл за Хмелницки и отстъпки за казаците, се усъмни във всичко и видя очевидната нищожност на своите усилия, видя под краката си пропаст.

„Нима те не желаят нищо друго освен кръв? Нима искат не друга свобода, а само свободата да грабят и опожаряват?“ — мислеше отчаян воеводата и сподавяше стоновете, които разкъсваха благородната му гръд.

— Главата на Кишел, главата на Кишел! Смърт! — отговаряха му тълпите.

И воеводата с готовност би им поднесъл в дар измъчената си бяла глава, ако не беше тоя остатък от вяра, че на тях и на всички казаци трябва да се даде нещо повече — непременно трябва, за собственото им спасение и за спасението на Жечпосполита. Нека бъдещето ги научи да искат това.

А когато мислеше така, някакъв лъч надежда и вяра разпръскваше за миг мрака, който отчаянието беше натрупало в него, и нещастният старец си внушаваше, че тая тълпа не представлява всичките казаци, че тя не е Хмелницки и неговите полковници, че с тях едва тепърва ще започнат преговори.

Но могат ли тия преговори да дадат нещо трайно, докато половин милион селяни стоят под оръжие? Няма ли да се стопят още с първия повей на пролетта като снеговете, които сега покриват степта?…

Тук воеводата отново си спомняше думите на Йереми: „Милост може да се проявява само към победените“ — и отново мисълта му потъваше в мрака, а под краката му се отваряше пропаст.

Но минаваше полунощ. Крясъците и гърмежите поутихнаха; но пък воят на вихъра се засилваше, навън бушуваше снежна виелица; уморените тълпи изглежда бяха започнали да се разотиват по домовете си; надежда се вля в сърцата на комисарите.

Войчех Мясковски, лвовски дворцов домоуправител, стана от пейката, ослуша се до засипания със сняг прозорец и каза:

— Струва ми се, че по Божия милост ще доживеем до утре.

— Може пък и Хмелницки да изпрати по-многоброен ескорт, че с тоя няма да стигнем — рече пан Шмляровски.

Пан Желински, брацлавски подчаши, се усмихна горчиво:

— Кой би казал, че сме комисари за мир!

— Аз много пъти съм бил пратеник при татарите — каза пан новгородският хоронжи, — но такова пратеничество не съм имал никога през живота си. В наше лице Жечпосполита понася повече унижения, отколкото понесе при Корсун и Пилавци. Затова ви казвам, ваша милост панове: да се връщаме, няма защо изобщо да мислим за преговори.

— Да се връщаме — повтори като ехо пан Бжозовски, киевски кастелан. — Щом не може да има мир, нека бъде война.

Кишел повдигна клепачи и впи стъклен поглед в кастелана.

— Жълти води, Корсун, Пилавци! — каза той глухо.

И млъкна, а след него млъкнаха всички — само пан Кулчински, киевски ковчежник, започна високо да чете молитва, а пан ловчи[86] Кшетовски се хвана с две ръце за главата и заповтаря:

— Какви времена! Какви времена! Боже, смили се над нас!

В тоя миг вратата се отвори и Бришовски, капитан на драгуните на познанския епископ, командир на конвоя, влезе в стаята.

— Ясновелможни воеводо — рече той, — някакъв казак желае да се види с комисарите.

— Добре — отговори Кишел, — а тълпата разотиде ли се вече?

— Разотиде се. Заявиха, че утре пак ще дойдат.

— Много ли напираха?

— Страхотно, но казаците на Донец убиха петнайсетина от тях. Заканваха се, че утре ще ни изгорят.

— Добре, нека влезе казакът.

След минутка вратата се отвори и някаква висока чернобрада фигура се изправи на прага.

— Кой си ти? — попита Кишел.

— Ян Скшетуски, хусарски поручик на княза руски воевода.

Кастелан Бжозовски, пан Кулчински и ловчи Кшетовски скочиха от пейките. През последната година всички те бяха воювали заедно с княза при Махновка и Константинов и познаваха отлично пан Ян. Кшетовски му беше и роднина по сватовство.

— Вярно! Вярно! Това е пан Скшетуски! — повтаряха те.

— Какво правиш тук и как стигна до нас? — попита Кшетовски, като го прегръщаше.

— Преоблечен като селянин, както виждате — каза Скшетуски.

— Ваша милост воеводо — извика кастелан Бжозовски, — ами че това е най-изтъкнатият рицар от хоронгвите на руския воевода, славен в цялата войска.

— Приветствам го от сърце — каза Кишел — и виждам, че трябва да е много смел кавалер, щом се е промъкнал до нас.

После се обърна към Скшетуски:

— Какво искаш от нас?

— Да ми позволите, ваша милост панове, да вървя с вас.

— Отиваш на вълка в устата, но щом е такова желанието на ваша милост, ние не можем да възразим.

Скшетуски се поклони мълчаливо. Кишел го гледаше учуден.

Суровото лице на младия рицар му направи впечатление със своята сериозност и измъчен израз.

— Кажи ми, ваша милост — рече брацлавският воевода, — какви причини те тикат към оня пъкъл, в който никой не отива доброволно?

— Нещастието, ясновелможни воеводо.

— Не трябваше да питам — каза Кишел. — Навярно си загубил някой близък и отиваш там да го търсиш?

— Тъй вярно.

— Отдавна ли се случи това?

— Миналата пролет.

— Как така?… И ваша милост едва сега си тръгнал да търсиш? Ами че това е близо година! Какво си правил досега, ваша милост?

— Воювах под командването на руския воевода.

— Нима, ваша милост, тоя толкова сърдечен господар не е искал да ти даде пермисия?

— Аз самият не исках.

Кишел отново изгледа младия рицар, после настана мълчание, което бе прекъснато от киевския кастелан:

— Всички, които служихме с княза, знаем нещастията на тоя кавалер и не една солена капка се отрони от очите ни за тях. Това, че той предпочете, докато трае войната, да служи на отечеството, вместо да се грижи за своето добро, е още по-похвално от негова страна. То е рядък пример в днешните времена на поквара.

— Ако се окаже, че моята дума значи нещо пред Хмелницки, повярвай ми, ваша милост, че няма да я поскъпя за вашата работа — каза Кишел.

Скшетуски отново се поклони.

— Сега иди да си починеш — продължи воеводата ласкаво, — сигурно си много уморен, както и всички ние, които нямаме нито миг спокойствие.

— Аз ще го взема в моята квартира, той ми е роднина — каза ловчи Кшетовски.

— И ние всички ще идем да си легнем, кой знае дали ще спим утре вечер! — добави Бжозовски.

— Може би вечен сън — завърши воеводата.

След тия думи той тръгна към стаята си, а пред вратата вече го чакаше слугата му; след него се разотидоха и другите. Ловчи Кшетовски поведе Скшетуски към квартирата си, която се намираше през няколко къщи. Слуга с фенерче вървеше пред тях.

— Колко тъмна нощ, а виелицата се засилва — каза Кшетовски. Ей, пане Ян, да знаеш какво преживяхме преди малко! Мислех, че Страшният съд иде. Тълпата насмалко да ни пререже гърлата. Ръцете на Бришовски премаляваха от умора. Бяхме почнали вече да се сбогуваме.

— Аз бях сред тълпата — отговори Скшетуски. — Утре вечер очакват нова банда разбойници, на която съобщили за вас. Утре ще трябва непременно да тръгнете оттук. Нали в Киев отивате?

— Зависи от отговора на Хмелницки, при когото замина княз Четвертински. Ето моята квартира… заповядай, влез, пан Ян, наредих да сгреят вино, та ще се подкрепим преди лягане.

Влязоха в стаята, където в огнището гореше силен огън. Виното, от което се вдигаше пара, вече бе сложено на масата. Скшетуски грабна жадно чашата.

— От вчера не съм сложил нищо в уста — каза той.

— Страшно си отслабнал. Изглежда, че и болката, и усилията са те изтощили. Но разкажи ми за себе си, защото ми е известна твоята грижа. Значи ти възнамеряваш там, между тях, да дириш княгинята?

— Или нея, или смъртта — отвърна рицарят.

— По-лесно ще намериш смъртта. Откъде знаеш, че княгинята може да е там? — продължаваше да пита Кшетовски.

— Защото другаде вече я търсих.

— Къде?

— Покрай Днестър чак до Ягорлик. Пътувах с арменски търговци, тъй като имаше указания, че е скрита там, бях навсякъде, сега отивам в Киев, защото Богун е смятал да я откара там.

Щом поручикът изрече името на Богун, Кшетовски се хвана за главата.

— За Бога! — викна той. — Та аз не ти казах най-важното. Чух, че Богун бил убит.

Скшетуски побледня.

— Как така? — извика. — Кой каза това?

— Оня шляхтич, който веднъж вече беше спасил княгинята и при Константинов се отличи толкова много, той ми каза. Срещнах го, като отиваше за Замошч. Разминахме се на пътя. Едва го попитах: „Какво ново?“ — и той ми отговори, че Богун е убит. Питам: „А кой го уби?“ — пък той отговаря: „Аз!“ И с тия думи се разделихме.

Огънят, който бе пламнал върху лицето на Скшетуски, изведнъж угасна.

— Тоя шляхтич — каза той — обича да послъгва. На него не може да се вярва. Не! Не! Той не е в състояние да убие Богун.

— А ти не си ли се видял с него, пане Ян? Спомням си и това: той ми каза, че отивал при тебе в Замошч.

— В Замошч не го дочаках. Сега той трябва да е в Збараж, но аз бързах да догоня комисията, затова не се върнах от Каменец в Збараж и изобщо не съм го виждал. Един Бог знае дали е истина и онова, което той ми разправяше навремето за нея — че като бил в плен при Богун, подслушал, че я бил скрил оттатък Ямпол, а после възнамерявал да я откара в Киев, за да се венчае там с нея. Може и това да не е истина, както и всичко, което говори Заглоба.

— Тогава защо отиваш в Киев?

Скшетуски замълча; известно време се чуваха само фученето и воят на вятъра.

— Защото — продължи Кшетовски, като сложи пръст на челото си, — защото, ако Богун не е убит, лесно можеш да попаднеш в ръцете му.

— Затова и отивам… да го намеря — отвърна глухо Скшетуски.

— Как така?

— Нека бъде съд Божи между нас.

— Но той няма да излезе да се бие с тебе, а просто ще те върже и убие или ще те продаде на татарите.

— Пътувам с комисарите, в ескорта им.

— Дай Боже собствените си кожи да запазим, а ти ми говориш за ескорт.

— На когото му тежи животът, пръстта ще му е лека.

— Не богохулствай, пане Ян. Най-сетне тук въпросът не е за смъртта, понеже тя не ще отмине никого, но те могат да те продадат за турските галери.

— Мислиш ли, пане ловчи, че ще ми бъде по-зле, отколкото сега?

— Виждам, че си съвсем отчаян и не вярваш в Божието милосърдие.

— Лъжеш се, пане ловчи! Казвам, че ми е тежко на тоя свят, и това е вярно, но аз отдавна съм се примирил с Божията воля. Не моля, не охкам, не проклинам, не си блъскам главата о стената, искам само да изпълня дълга си, докато имам сили и живот.

— Но болката те яде като отрова.

— Бог затова е дал болката, да яде, а ще прати и лек, когато пожелае.

— Нищо не мога да възразя срещу такъв аргумент — каза Кшетовски. — В Бога е единственото спасение, в Бога е надеждата за нас и за Жечпосполита. Кралят замина за Ченстохова, може би ще измоли нещо от Пресветата Дева, иначе ще загинем всички.

Настана тишина; само през прозорците долиташе провлеченото werdo[87] на драгуните.

— Да, да! — продължи след малко Кшетовски. — Всички ние спадаме повече към умрелите, отколкото към живите. Забравиха вече да се смеят хората в тая Жечпосполита, само стенат като тоя вихър в комина. Преди да дойда тук с другите, и аз вярвах, че ще настъпят по-добри времена, но сега виждам, че това е било празна надежда. Съсипни, война, глад, кланета и нищо повече… нищо повече!

Скшетуски мълчеше; пламъкът на огъня в огнището осветяваше отслабналото му сурово лице.

Най-сетне повдигна глава и рече сериозно:

— Суета е всичко, което тече, преминава — и нищо не остава след него.

— Говориш като монах — забеляза пан ловчи.

Скшетуски не отговори; само вихърът все по-жално стенеше в комина.

Петдесета глава

На другия ден сутринта комисарите, а с тях и пан Скшетуски, напуснаха Новоселки, но това беше достойно за оплакване пътуване, в което при всеки престой, във всяко градче ги заплашваше смърт, а вредом ги срещаха по-лоши от смърт унижения, още по-лоши поради това, че комисарите олицетворяваха авторитета и величието на Жечпосполита. Пан Кишел така се разболя, че за всяка нощувка го внасяха с шейната в къщата, в най-голямата стая с пещта. Лвовският дворцов управител се обливаше със сълзи заради своя позор и позора на отечеството; капитан Бришовски също се разболя от безсъние и работа, затова мястото му зае пан Скшетуски и водеше нататък тая нещастна група сред напора на тълпите, сред обиди, заплашвания, сблъсквания и дори битки.

В Белгород комисарите отново си помислиха, че е дошъл последният им час. Паплачта нанесе побой на болния Бришовски, уби пан Гняздовски и само пристигането на митрополита за разговор с воеводата предотврати готвещото се клане. В Киев изобщо не искаха да пуснат комисарите. Княз Четвертински се върна на 11 февруари от Хмелницки без никакъв отговор. Комисарите не знаеха какво да правят, накъде да се насочат. Връщането назад им се преграждаше от огромни бунтовнически групи, които само чакаха да се прекъснат преговорите, за да избият пратеничеството. Масите се развилняваха все повече. Хващаха конете на драгуните за поводите и препречваха пътя; хвърляха в шейната на воеводата камъни, късове лед и замръзнали буци сняг. В Гвоздова Скшетуски и Донец трябваше да водят кървава битка, при която разгониха тълпа от неколкостотин души. Новогродският хоронжи и Шмяровски заминаха при Хмелницки да го убеждават да дойде за среща с комисията в Киев, но воеводата хранеше слаба надежда, че ще стигнат живи до него; в това време в Хвастов комисарите трябваше да гледат със скръстени ръце как тълпите убиват пленници от двата пола и на всякаква възраст, като ги давеха в пробитите дупки в леда, заливаха ги с вода на студа, мушкаха ги с вили или ги деряха живи с нож. Изтекоха осемнайсет такива дни, докато най-сетне от Хмелницки пристигна отговор, че не желае да дойде в Киев, а ще чака воеводата и комисарите в Переяслав.

Тогава нещастните пратеници си отдъхнаха, защото смятаха, че мъките им са свършили; при Триполе се прехвърлиха някак през Днепър и отидоха да нощуват във Воронков, откъдето имаше само шест мили до Переяслав. Хмелницки излезе да ги посрещне на половин миля от Переяслав уж от желание да почете кралските посланици, но колко много се бе променил той от ония времена, когато се представяше за онеправдан — „quantum mutatus ab illo!“[88] — както правилно писа воеводата Кишел.

Защото той излезе, придружен от няколко десетки конници, с полковници, есаули и военна музика, с пряпорец, бунчук и червено знаме като независим княз. Комисарите и свитата им се спряха веднага, а той долетя с коня си до първата шейна, в която седеше воеводата, известно време гледа старческото му лице, после повдигна леко калпак и рече:

— Привет вам, панове комисари, и на тебе, воеводо! По-добре да бяхте започнали по-рано преговори с мене, докато бях по-малък и не знаех собствената си сила, но понеже кралят ви е изпратил при мене, приемам ви от сърце в моята земя…

— Здравей, ваша милост хетмане! — отговори Кишел. — Негово величество кралят ни изпрати, за да ти предложим неговата милост и да ти дадем справедливост.

— За милостта благодаря, а справедливост аз вече си отмерих сам с това тук по вашите шии — той удари сабята си — и още ще отмеря, ако не бъда удовлетворен.

— Нелюбезно посрещаш, ваша милост хетмане запорожки, кралските пратеници.

— Няма да говоря на студа, ще има по-удобно време — отвърна Хмелницки остро. — Пусни ме, Кишел, в твоята шейна, защото искам да ви почета и да пътуваме заедно.

След тия думи Хмелницки слезе от коня си и се приближи до шейната. А Кишел се отмести надясно и остави свободна лявата страна.

Като видя това, Хмелницки се намръщи и викна:

— Я ми дай ти дясното място!

— Аз съм сенатор на Жечпосполита!

— Какво ме интересува, че си сенатор! Пан Потоцки е пръв сенатор и коронен хетман, но аз го държа вързан заедно с другите и ако поискам ще заповядам да го набият на кол.

Руменина изби по бледите бузи на Кишел.

— Аз представлявам тук особата на краля!

Хмелницки се намръщи още повече, но се въздържа и седна от лявата страна, като мърмореше:

— Нека кралят си стои във Варшава, а аз в Рус. Виждам, че не съм ви стъпил достатъчно на врата.

Кишел не отговори нищо, само повдигна очи към небето. Той предвкусваше онова, което го чакаше, и основателно помисли в тая минута, че ако пътят до Хмелницки беше цяла Голгота, пратеничеството при него е истинско мъчение.

Шейните тръгнаха към града, където гърмяха двайсет оръдия и биеха всички камбани. От страх да не би комисарите да помислят, че всичко това е устроено само за тях, Хмелницки каза на воеводата:

— Така аз посрещам не само вас, а и другите пратеници, които идват при мене.

И Хмелницки казваше истината — защото при него вече изпращаха посолства като при независим княз. Когато се връщаше от Замошч, под впечатлението от кралския избор и пораженията, нанесени от литовската войска, хетманът нямаше в сърцето си и половината от тая напереност, но когато Киев излезе да го посрещне с факли и хоругви, когато академията го приветства: „tamquam Moysem, servatorem, salvatorem, liberatorem populi de servitute lechica, et bono omine[89], Богдан — от Бога даден“ — когато най-сетне беше назован „illustrissimus princeps“[90], тогава според думите на съвременниците му „звярът се наду от това“. Той наистина почувства силата си и такава опора под краката си, каквато досега не бе имал.

Чуждестранните посланичества бяха мълчаливо признание както на неговото могъщество, така и на независимостта му; неизменното приятелство на татарите, плащано с по-голямата част от придобитата плячка и с нещастните роби, които тоя народен вожд беше позволил да се вземат от населението, обещаваше подкрепа срещу всеки неприятел; затова именно Хмелницки, който при Замошч още признаваше върховенството и волята на краля, сега, изпълнен с високомерие, убеден в своята сила, в безредието в Жечпосполита, в слабостта на вождовете й, беше готов да вдигне ръка и срещу самия крал и вече мечтаеше в мрачините на душата си не за казашки свободи, не за възвръщане на някогашните привилегии на Запорожието, не за справедливост за себе си, а за самостоятелна държава, за княжеска шапка и скиптър.

И се чувстваше господар на Украйна. Запорожието беше с него, защото никога, под ничий жезъл така не се бе потапяло в кръв и плячка; дивото по природа население се присъединяваше към него, понеже, докато селянинът от Мазовше или Велкополска без ропот носеше бремето на превъзходството и гнета, който тежеше в цяла Европа върху „потомците на Хам“[91], украинецът заедно със степния въздух поемаше в себе си любовта към свободата, неограничена, дива и буйна като самите степи. Нима би пожелал да върви подир плуга на пана, когато погледът му се рее в Божията, а не в панската пустиня, когато иззад праговете Сечта вика към него: „Зарежи пана и ела на свобода!“ — когато жестокият татарин го учи на война, кара очите му да привикват с пожарищата и кланетата, а ръцете с оръжието? Нима не му беше по-добре да върлува при Хмел и „да коли пановете“, отколкото да превива коравия си гръб пред подстаростата?…

А освен това народът се присъединяваше към Хмел и по друга причина: който не се присъединеше, отиваше в татарско робство. В Стамбул срещу десет стрели даваха роб, срещу лък, закаляван на огън — трима, толкова много бяха. Ето защо простолюдието нямаше избор — и само чудновата песен остана от ония времена, която следващите поколения дълго подир това пееха по селските хижи, чудновата песен за оня вожд, наричан Мойсей: „Ой, щоб того Хмиля первша куля не минула!“[92]

Изчезваха градчета, градове и села, страната се превръщаше в пустиня и развалина, в една рана, която цели векове не можеха да излекуват — но тоя вожд и хетман не виждаше това или не искаше да го види — защото той никога нищо не виждаше извън себе си — и растеше, и се гоеше с кръв и огън, в ужасното си собствено самолюбие бе удавил собствения си народ, собствената си страна — и ето сега въвеждаше комисарите в Переяслав при гърма на оръдията и звъна на камбаните като самостоятелен господар, властник, княз.

Комисарите отиваха с наведени глави в бърлогата на лъва и у тях гаснеха последните искри на надежда, а в това време Скшетуски, който яздеше зад дългата редица от шейни, внимателно се взираше в лицата на полковниците, дошли с Хмелницки, за да види дали между тях не е Богун. След безплодните търсения край Днестър чак отвъд Ягорлик в душата на пан Ян отдавна бе назряло намерението — като последен и единствен начин — да намери Богун и да го извика на смъртен бой. Наистина нещастният рицар знаеше, че се излага на опасност Богун да го унищожи без бой или да го предаде на татарите, но имаше по-добро мнение за него: познаваше неговото мъжество и безумна смелост, та почти беше сигурен, че принуден да избира, Богун ще излезе на бой за княгинята. Затова в изтерзаната си душа Скшетуски редеше цял план как да обвърже Богун с клетва, та в случай че бъде убит, да пуснат Елена на свобода. За себе си вече пан Скшетуски не мислеше и като предполагаше, че Богун ще каже: „Ако загина, тогава тя да не бъде нито моя, нито твоя“ — беше готов да се съгласи и на това и да се закълне от своя страна, стига да я изтръгне от вражите ръце. Нека тя в манастир да потърси спокойствие за останалия си живот, а той най-напред ще го подири във войната, а после, ако не падне в бой, също под расото, както го търсеха в ония времена всички изстрадали души. Тоя път се струваше на Скшетуски прав и ясен, а когато при Замошч му бе подхвърлена идеята за дуел с Богун, когато търсенията из гъсталаците край Днестър не донесоха нищо — тоя път му се стори и единствен. Поради това от Днестър, без да почива никъде, на един дъх полетя към комисарите с надежда, че непременно ще намери Богун или между хората около Хмелницки, или в Киев, още повече че според думите на пан Заглоба в Ярмолинци бунтовникът имал намерение да отиде да се венчае в Киев и на сватбата му да горят триста свещи.

Но напразно сега пан Скшетуски го търсеше между полковниците. Вместо него намери много познати от някогашното спокойно време, като Дедяла, който беше виждал в Чигирин, като Яшевски, който беше идвал като пратеник от Сечта при княза, като Ярош, в миналото сотник при княза, и Наоколопалец, и Гриша, и много други, затова реши да пита тях.

— Ние сме стари познати — рече той, като се приближи до Яшевски.

— Аз те познавам от Лубни, ти си рицар на княз Ярема — отговори полковникът. — В Лубни сме гуляли и пили заедно. Ами как е твоят княз?

— Здрав е.

— Напролет няма да бъде здрав. Те с Хмелницки още не са се срещнали, но ще се срещнат и единия от тях го чака смърт.

— Комуто Бог отсъди.

— О, Бог е милостив към нашия бащица Хмел. Твоят княз вече няма да се върне в Задднеприето, на своя татарски бряг. Хмелницки има много молойци — а при княза какво? Той е добър воин, но и нашият бащица Хмелницки е добър воин. А ти вече не командваш ли хоронгва при княза?

— Придружавам комисарите.

— Е, радвам се, че си ми стар познат.

— Щом се радваш, направи ми една услуга и ще ти бъда благодарен.

— Каква услуга?

— Кажи ми къде е Богун, оня славен атаман в миналото от переяславския полк, а днес между вас трябва да има по-висок чин.

— Мълчи! — отговори заплашително Яшевски. — Имаш щастието, че сме стари познати и че съм пил с тебе, иначе щях да те просна на земята с тоя топуз.

Скшетуски го погледна смаян, но като човек, който лесно пламва, стисна топуза си в ръка.

— Да не си полудял?

— Нито съм полудял, нито искам да те заплашвам, но такава е заповедта на Хмел — ако някой от вас, който и да било, дори да е от комисарите, та ако някой попита нещо, да бъде убит на място. Ако не го направя аз, ще го направи друг, затова те предупреждавам от добро чувство.

— Но аз питам от личен интерес.

— Все едно. Хмел каза на нас, полковниците, и нареди да повторим на другите следното: „Ако някой попита дори за дърва за печката или за поташ[93], да бъде убит.“ Ти повтори това на своите.

— Благодаря за добрия съвет — каза Скшетуски.

— Предупредих само тебе, но друг лях пръв аз бих проснал на земята.

Замлъкнаха. А и шествието стигна до градските порти. Двете страни на пътя и улиците бяха претъпкани от народ и въоръжени казаци, които поради присъствието на Хмелницки не смееха да кълнат и да хвърлят снежни буци по шейните, но гледаха мрачно комисарите и стискаха пестници или дръжките на сабите си.

Скшетуски, след като строи по четирима драгуните си, вдигна глава и гордо и спокойно яздеше по широката улица, без да обръща ни най-малко внимание на заплашителните погледи на тълпата; само си мислеше, че ще му трябват голямо хладнокръвие, самообладание и християнско търпение, за да извърши онова, което възнамеряваше, и да не затъне след първата крачка в това море от омраза.

Петдесет и първа глава

На другия ден комисарите водиха помежду си продължителни разговори дали веднага да връчат на Хмелницки кралските дарове, или да чакат, докато той прояви по-голямо смирение и известно разкаяние. Решиха да го спечелят с кралската човечност и благоволение, затова обявиха връчването на даровете — и тоя тържествен акт се състоя на другия ден. Още от сутринта биеха камбани и гърмяха оръдия. Хмелницки чакаше пред своя дворец, обграден от полковниците си, от всички висши чинове и неизброими тълпи от казаци и простолюдие, защото искаше целият народ да види каква почит му оказва самият крал. Той беше седнал под пряпорец и бунчук върху подиум, с червен плащ от сърмен плат и соболева кожа, с посланиците на съседните страни при себе си, с ръце на хълбоците, опрял крака върху кадифена възглавничка със златни ресни, и чакаше комисарите. При вида на вожда сред струпания народ час по час избухваше хвалебствен и радостен шум, защото тълпите, които ценяха най-вече силата, виждаха в негово лице олицетворение на тая сила. Понеже само така народното въображение можеше да си представи своя непобедим герой, покорителя на хетманите, князете и шляхтата и изобщо на „ляхите“, които чак до негово време бяха осияни със славата на непобедими. През тая година на боеве Хмелницки беше позастарял, но не се беше прегърбил — грамадните му плещи винаги издаваха сила, способна да помита държави и да създава нови; едрото му лице, червено от злоупотреба с пиене, изразяваше непреклонна воля, невъздържана гордост и дръзка увереност, подхранвани от победите. Заплаха и гняв дремеха в бръчките на това лице и лесно можеше да се познае, че когато се пробудят, народът се навежда под техния страхотен полъх както гората пред буря. От очите с червени кръгове вече искреше нетърпение, че комисарите не идват достатъчно бързо с даровете, а от ноздрите му излизаха на студа две кълба пара като двата стълба дим от ноздрите на Луцифер — и в тая мъгла от собствените си дробове той седеше цял пурпурен, мрачен, горд до посланиците, сред полковниците и с море от народ наоколо.

Но ето че най-сетне шествието на комисарите се показа. Начело вървяха барабанчици и тръбачи с издути бузи, които изтръгваха от месинга протяжни звуци, сякаш погребваха славата и достойнството на Жечпосполита. Подир тая музика ловчи Кшетовски носеше хетмански жезъл върху кадифена възглавничка, Кулчински, киевският ковчежник — червено знаме с орел и надпис, а отзад Кишел вървеше сам, висок, слаб, с бяла брада, която се спущаше на гърдите му, със страдалчески израз на аристократичното си лице и с бездънна болка в душата. На няколко крачки зад воеводата кретаха останалите комисари, а шествието завършваше с драгуните на Бришовски, командвани от Скшетуски.

Кишел вървеше бавно, защото тъкмо в тоя миг съзря ясно, че иззад разкъсаната дрипа на преговорите, иззад привидността, че се дава кралска милост и прошка, наднича друга, гола, отвратителна истина, която ще видят дори слепите и ще я чуят глухите, понеже тя крещи: „Ти, Кишел, не отиваш да даряваш милост, а отиваш да молиш милост, отиваш да я купиш срещу тоя жезъл и знаме и ти, сенатор и воевода, отиваш на крака при тоя селски вожд от името на цялата Жечпосполита…“ И душата на пана от Брусилов се разкъсваше и той се чувстваше нищожен като червей и по-нисък от прахта, а в ушите му фучаха думите на Йереми: „По-добре да не сме живи, ако ще робуваме на селяни и поганци.“ Какво беше Кишел пред тоя княз от Лубни, когото бунтът си представяше само като Юпитер със смръщени вежди сред миризма на сяра, сред пламъците на войната и барутния дим — какво беше той?! Под товара на тия мисли сърцето на воеводата се сломи, усмивката отлетя завинаги от лицето му, радостта навеки от сърцето му и той чувстваше, че сто пъти би предпочел да умре, отколкото да направи още една крачка, но вървеше, защото напред го тласкаше цялото му минало, всичките му усилия, цялата неумолима логика на по-раншните му дела…

Хмелницки го чакаше, подпрял ръце на хълбоците, с издути устни и смръщени вежди.

Най-сетне шествието се приближи. Кишел излезе напред, пристъпи няколко крачки и стигна до подиума. Барабанчиците престанаха да бият барабаните, тръбачите да тръбят — и сред тълпите настана пълна тишина, само червеното знаме, носено от пан Кулчински, плющеше от мразовития повей.

Внезапно някакъв кратък, силен и заповеднически глас прекъсна тая тишина и прозвуча с неизразимата сила на отчаянието, което не държи сметка за никого и нищо:

— Драгуни, кръгом марш! След мен!

Това беше гласът на пан Скшетуски.

Всички обърнаха глави към него. Сам Хмелницки се поповдигна от мястото си, за да види какво става; кръвта се дръпна от лицата на комисарите. Скшетуски стоеше на коня си изпънат, бледен, с пламнали очи и гола сабя в ръка и полуобърнат към драгуните, повтори още веднъж гръмливата команда:

— След мен!…

Сред тишината конските копита затропаха по изметената улица. Обучените драгуни обърнаха конете на място, поручикът застана начело, даде знак със сабята си и целият отряд бавно пое обратно към квартирите на комисарите.

Удивление и несигурност се изписа по лицата, без да се изключи и Хмелницки, понеже в гласа и жестовете на поручика имаше нещо необикновено; никой обаче не знаеше със сигурност дали това внезапно оттегляне на ескорта не спадаше към церемониала на тържеството. Само Кишел разбра всичко, разбра, че в тоя момент и преговорите, и животът на комисарите заедно с ескорта бяха увиснали на косъм, затова се изкачи на подиума и преди Хмелницки да е обмислил станалото, започна речта си…

Започна от даряването на кралска милост на Хмелницки и на цялото Запорожие, но веднага речта му беше прекъсната от нов инцидент, който имаше само тая добра страна, че съвсем отклони вниманието от предишния. Дедяла, стар полковник, който стоеше до Хмелницки, започна да размахва топуза си срещу воеводата, да се хвърля и крещи:

— Какво говориш ти там, Кишел? Кралят си е крал, но вие, кралчетата, князете, шляхтата, направихте много пакости. И ти, Кишел, кръв от нашата кръв, се отдели от нас и си тръгнал с ляхите. Омръзнаха ни твоите приказки, ние със сабя ще придобием онова, което ни е нужно.

Воеводата погледна огорчен Хмелницки в очите.

— В такава ли дисциплина държиш, хетмане, твоите полковници?

— Мълчи, Дедяла! — извика хетманът.

— Мълчи, мълчи! Напил се рано-рано! — повториха другите полковници. — Махай се, да не те извлечем за косите!

Дедяла искаше още нещо да каже, но наистина го хванаха за врата и го изхвърлиха извън кръга.

Воеводата продължи да говори с изискани и отбрани думи, като сочеше на Хмелницки какви големи подаръци получава — знак за законна власт, която досега е упражнявал като узурпатор. Кралят, който може да наказва, предпочита да му прости и прави това заради послушанието, което Хмелницки проявил при Замошч — а и защото по-раншните престъпления не били извършени през време на неговото владичество. Правилно е следователно Хмелницки, който в миналото е съгрешил толкова много, да се покаже сега благороден за милостта и благосклонността, да спре кръвопролитията, да успокои селяните и да пристъпи към преговори с комисарите.

Хмелницки прие мълчаливо хетманския жезъл и знамето, което веднага заповяда да развеят над него. При тая гледка тълпата нададе такъв радостен вой, че известно време нищо не се чуваше.

Задоволство се изписа и по лицето на хетмана, който почака малко и каза:

— Покорно благодаря за тая велика милост, която негово величество кралят проявява към мене чрез вас, като ми дава власт над войската и ми прощава миналите прегрешения. Винаги съм казвал, че кралят е с мене — против вас, коварните князе и кралчета, а най-доброто доказателство за това е, че ми дава опрощение, задето ви рязах главите — така и по-нататък ще ги режа, ако не слушате мене и краля за всичко.

Последните думи Хмелницки изрече с повишен глас, като ругаеше и мръщеше вежди, сякаш у него започваше да се надига гняв, а комисарите изтръпнаха при тоя толкова неочакван отговор. Тогава Кишел каза:

— Ваша милост хетмане, кралят ти заповядва да спреш кръвопролитията и да започнеш преговори с нас.

— Не аз проливам кръв, а литовската войска — отвърна остро хетманът. — Получих съобщение, че Радживил е обезлюдил моя Мозир и Туров. Ако това се окаже вярно, аз имам достатъчно ваши знатни пленници и веднага ще заповядам да им отрежат главите. Сега към преговори няма да пристъпя. В тоя момент трудно може да се преговаря, понеже не е тук цялата войска — при мене са само шепа полковници, а останалите са по зимните лагери. Без тях не мога да започна. Пък и защо приказваме още на студа? Каквото имахте да ми дадете, дадохте ми го и всички видяха, че аз съм вече хетман от името на краля, а сега ви каня да пийнем и хапнем, защото съм гладен.

Като каза това, Хмелницки тръгна към двореца си, а след него комисарите и полковниците. В голямото средно помещение беше наредена трапеза и тя се огъваше под оплячкосаните сребърни прибори, между които воеводата Кишел може би щеше да намери и свои собствени, заграбени миналото лято в Гушча. На трапезата бяха натрупани планини от свинско месо, говеждо и овнешко с ориз, а цялото помещение миришеше на водка от просо, налята в сребърни кани. Хмелницки седна, като настани от дясната си страна Кишел, а от лявата кастелана Бжозовски, посочи с ръка водката и рече:

— Във Варшава разправят, че съм пиел ляшка кръв, но аз предпочитам водката, а онова оставям на псетата.

Полковниците избухнаха в смях, от който стените на стаята се разтресоха.

Ето такъв „ордьовър“ поднесе хетманът на комисарите преди обеда, а комисарите преглътнаха, без да кажат дума, „за да не дразнят звяра“, както пише лвовският домоуправител.

Само ситна пот ороси бледото чело на Кишел.

Но започна гощавката. Полковниците вземаха с ръце късове месо от големите чинии. На Кишел и Бжозовски сам хетманът слагаше в чиниите и началото на обеда мина в мълчание, защото всеки утоляваше глада си. В тишината се чуваше само хрупане и хрускането на кости между зъбите на гладните и бълбукането в гърлата на жадните; сегиз-тогиз някой подхвърляше по някоя дума, която оставаше без отглас. Едва след като се позасити и изпи няколко чаши просена водка, Хмелницки пръв се обърна внезапно към воеводата и попита:

— Кой у вас командваше конвоя?

Лицето на Кишел трепна неспокойно.

— Скшетуски, благороден кавалер! — каза той.

— Познавам го аз — каза Хмелницки. — А защо той не пожела да присъства при поднасянето на даровете?

— Защото той не е тук да ни асистира, а да ни пази, такава заповед е получил.

— Кой му е дал тая заповед?

— Аз — отвърна воеводата. — Не мислех, че ще бъде прилично драгуни да стърчат над главите ни при връчването на даровете.

— А пък аз си помислих друго, като знам колко корав врат има тоя войник.

Тук в разговора се намеси Яшевски.

— Ние вече не се страхуваме от драгуните — рече той. — В миналото ляхите с тях бяха по-силни от нас, но при Пилавци разбрахме, че това не са някогашните ляхи, които биеха турците, татарите и немците…

— Не са Замойски, Жулкевски, Ходкевичови, Хмелецки и Конецполски — прекъсна го Хмелницки, — а страхливовски и зайковски, хлапаци, облечени в желязо. Примряха от страх, щом ни видяха, и си плюха на петите, при все че отначало — в сряда, татарите не бяха повече от три хиляди…

Комисарите мълчаха, само храната и питиетата им се струваха все по-горчиви.

— Покорно моля, яжте и пийте — каза Хмелницки, — иначе ще си помисля, че нашата проста казашка храна не иска да мине през панските ви гърла.

— Ако гърлата им са много тесни, можем да ги поразширим — провикна се Дедяла.

Полковниците, вече подпийнали, избухнаха в смях, но Хмелницки погледна намръщен и всичко отново утихна.

Кишел, болнав от няколко дни, беше блед като платно, а Бжозовски — толкова червен, та изглеждаше, че кръв ще рукне от лицето му.

Най-сетне той не издържа и избухна:

— На обяд ли сме дошли тук, или за да бъдем унижавани? На това Хмелницки отговори:

— Вие дойдохте да преговаряте, а в това време литовската войска коли и пали. Мозир и Туров опустошили и ако това се окаже вярно, ще заповядам четиристотин пленници да бъдат посечени пред вашите очи.

Бжозовски обузда кипящия си гняв. Вярно! Животът на пленниците зависеше от настроението на хетмана, от едно негово мигване, затова трябваше да се понася всичко и дори да се смекчават неговите избухвания, за да бъде доведен „ad mitiorem et saniorem mentem“[94].

В тоя дух свещеник Лентовски, по природа мек и боязлив, се обади с тих глас:

— Може Бог да се смили и тия новини от Литва за Туров и Мозир да се окажат неверни.

Но едва свърши, и Федор Весняк, черкаски полковник, се наведе и замахна с топуза си да цапне свещеника по главата; за щастие не го улучи, защото между тях седяха четирима души. Но се развика:

— Мълчи, попе! Не си ти, който ще ме обвиняваш в лъжа! Я излез навън да те науча да уважаваш запорожките полковници!

Другите все пак скочиха да го спрат, но като не успяха, го изхвърлиха вън от стаята.

— Кога желаеш, ваша милост хетмане, да се събере комисията? — попита Кишел в желанието си да даде друга насока на разговора.

За нещастие и Хмелницки не беше вече трезвен, та отговори бързо и ядно:

— Утре ще се съвещаваме, че сега съм пиян! Какво ми приказвате тук за комисия и не ми давате да се наям и напия! Омръзна ми вече това! Сега трябва да има война! — Тук той така удари с пестник по масата, та чиниите и каните чак подскочиха. — През тия четири седмици всички ви ще преметна с краката нагоре и ще ви стъпча, а накрая на турския султан ще ви продам. Кралят ще бъде крал, за да коли шляхтата, дуковете и князете. Провини ли се княз — да му се отреже главата, провини ли се казак — да му се отреже главата! Заплашвате ме с шведите, но и те няма да ми се опрат. Близо до мене при Савран е Тухай бей, мой брат, моя душа, единствен сокол на света, готов веднага да направи всичко, което поискам.

Тук Хмелницки с присъщата за пияните бързина премина от гняв към разчувстваност и гласът му чак затрепера от сподавени сълзи при сладкия спомен за Тухай бей.

— Вие искате аз да вдигна сабя срещу турците и татарите, ала няма да го бъде! Срещу вас ще тръгна аз с моите добри другари. Аз разпратих вече полковете, та молойците да охранят конете и да бъдат готови за път без коли, без оръдия — ще намеря аз у ляхите всичко това. Който от казаците вземе кола, ще заповядам да му отрежат главата, и аз самият няма да взема каляска, а само дисаги и торби — и така ще стигна чак до Висла и ще кажа: „Стойте и мълчете, ляхи!“ А ако крещите от отвъдния бряг на Висла, ще ви намеря и там. Край на вашето владичество, на вашите драгуни, гадове проклети, които живеете в неправда!

Тук той скочи от мястото си и взе да се хвърля от пейката, да си скубе косата, тупаше с крака по пода и крещеше, че трябва да има война, че вече е получил опрощение на греховете и благословия за тях, че не му трябват никакви комисии и комисари, защото няма да се съгласи дори на примирие.

Най-сетне, като видя ужаса на комисарите и си даде сметка, че ако си заминат веднага, войната ще почне през зимата, следователно във време, когато казаците се бият зле в открито поле, понеже не могат да се окопаят, той се поопомни и отново седна на пейката. Сведе глава върху гърдите, опря ръце на коленете и дишаше хрипливо. Накрая отново грабна чашата с водка.

— За здравето на негово величество краля! — викна той.

— За слава и здраве! — повториха полковниците.

— Е, ти, Кишел, не гледай какво говоря сега — каза хетманът — и не го вземай навътре, защото съм пиян. Мене врачките ми казваха, че ще има война, но ще почакам до зелено, а после нека се събере комисията и тогава ще пусна пленниците. На мене ми казаха, че ти си болен, та и за твое здраве.

— Благодаря ти, хетмане запорожки — каза Кишел.

— Ти си мой гост, не съм забравил това.

След тия думи Хмелницки отново изпадна в минутна разчувстваност и опрял ръце върху раменете на воеводата, доближи огромното си червендалесто лице до неговите бледи, изпити бузи.

Последваха го другите полковници, които се приближаваха фамилиарно до комисарите, стискаха им ръцете, потупваха ги по раменете и повтаряха подир хетмана: „До пролетта!“ Комисарите преживяваха адски мъки. Дъхът на тия селяни, пропит с миризма на водка, обливаше лицата на тая шляхта от висок произход, за която ръкостисканията на потните ръце бяха еднакво непоносими с обидите. Не липсваха и заплахи сред проявите на грубиянска сърдечност. Едни викаха на воеводата: „Ние искаме да колим ляхите, а ти си наш човек!“ Други казваха: „Вие какво, панове, по-рано ни биехте, а сега молите за милост! Смърт за вас, белоръките!“ Атаман Вовк, някога воденичар в Нестервар, викаше: „Аз заклах княз Четвертински, моя господар!“ „Дайте ни Ярема — викаше Яшевски, като се олюляваше — и ще ви подарим живота!“

В стаята стана непоносимо задушно и горещо; трапезата, покрита с остатъци от месо, трохи, с петна от водка и медовина, изглеждаше отвратително. Накрая влязоха врачки, тоест магьосници, с които хетманът обикновено си допиваше до късна нощ и слушаше предсказанията им: странни фигури, стари, прегърбени, жълти или в разцвета на младостта си, които врачуваха на восък, на пшеничени зърна, огън, водна пяна, с дъното на шише или човешка мазнина. Веднага между полковниците и по-младите врачки започнаха закачки и смехове. Кишел беше на път да припадне.

— Благодарим ти, хетмане, за пиршеството и довиждане — каза той с отпаднал глас.

— Кишел, утре аз ще дойда на обед при теб — отговори Хмелницки, — а сега си вървете. Донец с молойци ще ви отведе до квартирите, да не би тълпата да ви стори нещо.

Комисарите се поклониха и излязоха. Донец и молойците наистина чакаха пред двореца.

— Боже! Боже! Боже! — шепнеше тихо Кишел, сложил ръце върху лицето си.

Свитата тръгна мълчаливо към квартирите на комисарите.

Но се оказа, че те не са близо една до друга. Хмелницки нарочно им бе определил квартири в различни части на града, за да не могат лесно да се събират и съвещават.

Воеводата Кишел, уморен и изтощен, едва се държеше на краката, веднага си легна и чак до другия ден не пожела да види никого; едва преди пладне заповяда да извикат Скшетуски.

— Какво направи ти, ваша милост! — каза му той. — Какво направи, ваша милост! Ти можеше да изложиш на гибел и своя, и нашия живот.

— Ясновелможни воеводо, mea culpa![95] — отговори рицарят. — Но аз се възмутих и предпочитах сто пъти да загина, отколкото да гледам такива неща.

— Хмелницки разбра това. Едва успях да успокоя efferatam bestiam[96] и да обясня постъпката ти. Но днес той ще бъде тук, у мене, и навярно ще те попита. Тогава ти му кажи, че си имал заповед от мене да отведеш войниците.

— От днес Бришовски поема командването, защото оздравя.

— Толкова по-добре. Ти, ваша милост, имаш прекалено корав гръбнак за днешните времена. Мъчно бих могъл да те укоря за друго освен за непредпазливостта ти, но вижда се, че си млад и не умееш да понасяш болката в гърдите.

— С болките съм свикнал, ясновелможни воеводо, но позора не мога да понасям.

Кишел изсъска тихо, също както изсъсква болен, когато някой го бодне там, където го боли, след това се усмихна с тъжно примирение и рече:

— Такива думи, които по-рано преглъщах с горчиви сълзи, сега станаха нещо обикновено за мене, а и сълзи не ми останаха.

Жал изпълни сърцето на Скшетуски при вида на тоя старец с лице на мъченик, който прекарваше последните дни от живота си в двойно страдание — на душата и на тялото.

— Ясновелможни воеводо! — каза Скшетуски. — Бог ми е свидетел, че мислех само за тия страшни времена, когато сенатори и коронни сановници са принудени да бият чело пред тълпите, за чиито престъпления колът трябва да бъде единствената разплата.

— Да те благослови Бог, защото си млад, честен и зная, че не си имал лошо намерение. Но това, което ти говориш, го казва твоят княз, след него войската, шляхтата, сеймовете, половината Жечпосполита — и цялото това бреме от презрение и омраза пада върху мене.

— Всеки служи на отечеството, както разбира. Нека Бог съди подбудите, а що се отнася до княз Йереми, и той служи на отечеството и с живота, и с имота си.

— И хвала го обгражда, и в нея той се движи като сред сияние — отговори воеводата. — А какво срещам аз? О, добре казваш: нека Бог съди подбудите и да даде поне спокоен гроб на ония, които през живота си страдат извън мярката…

Скшетуски мълчеше, а Кишел вдигна очи нагоре в няма молитва и след малко заговори така:

— Аз съм по плът и кръв русин. Гробовете на князете Святолдичови[97] лежат в тая земя, затова аз я обичам, нея и тоя Божи народ, който живее върху нейната гръд. Виждах неправди от двете страни, виждах разюздаността на дивото Запорожие, но и непоносимата надменност на тия, които искаха да газят тоя храбър народ — тогава какво можех да направя аз, русинът, а едновременно верен син и сенатор на Жечпосполита? И ето, присъединих се към ония, които казваха: „Pax vobiscum!“[98]. Защото така ми повеляваше кръвта, сърцето, защото между тях беше покойният крал, нашият баща, и канцлерът, и примасът, и много други; защото видях, че раздорът е гибел за двете страни. Исках през целия си живот до последния си дъх да работя за съгласието — а когато вече се проля кръв, мислех си: ще бъда ангелът на помирението. И тръгнах, и работих, и още работя, макар и в болка, в мъка и в позор, и в съмнение, което е по-страшно от всичко. Защото сега, Бога ми, аз не зная дали вашият княз е дошъл твърде рано с меча си, или аз твърде късно с маслиновото клонче, но виждам, че моята работа не върви, че вече нямам сили, че напразно блъскам бялата си глава в стената и че на път за гроба виждам само мрак пред себе си — и гибел, о, велики Боже, гибел за всички!

— Бог ще изпрати спасение.

— О, дано изпрати такъв лъч преди моята смърт, за да не умра отчаян!… Тогава ще му благодаря за всичките болки, за кръста, който нося през живота си, задето тълпите искат с викове моята глава, а по сеймовете ме наричат предател, за отнетите ми имоти, за позора, в който живея, за цялата тая горчива награда, която получавам от двете страни!

След тия думи воеводата протегна към небето изсъхналите си ръце и две едри сълзи, може би наистина последните през живота му, се търколиха от очите му.

Скшетуски не можа да издържи повече, хвърли се на колене пред воеводата, хвана ръката му и каза с пресеклив от силно вълнение глас:

— Аз съм войник и вървя по друг път, но отдавам чест на заслугата и болката.

Шляхтичът и рицар от войските на Вишньовецки изрече тия думи и притисна до устните си ръката на човека, когото преди няколко месеца заедно с другите беше наричал предател.

А Кишел сложи двете си ръце върху главата му.

— Сине мой — рече той тихо, — дано те Бог зарадва, води и благославя, както аз те благославям.

Омагьосаният кръг на преговорите започна още същия ден. Хмелницки пристигна у воеводата доста късно за обед и в най-лошо настроение. Веднага заяви, че това, което беше говорил вчера за примирие, за комисията на Петдесетница и за освобождаването на пленниците за тая комисия, го е говорил като пиян, а сега вижда, че са искали да го измамят. Кишел отново гледаше да го укроти, успокояваше го, даваше му право, но според лвовския домоуправител това беше „surdo tyranno fabula dicta“[99]. Хетманът се държеше толкова грубиянски, че на комисарите им домиля за вчерашния Хмелницки. Той удари с жезъла си пан Позовски само задето не му се беше представил навреме, въпреки че пан Позовски, тежко болен, и без това беше с единия крак в гроба.

Не помагаха човечните обноски и гощавката, нито раздумките от страна на воеводата. Едва когато си пийна водка и от отличната гушчанска медовина, настроението му се подобри, но все пак не даваше и дума да се каже за обществените работи, а повтаряше: „Щом ще пием, да пием — вдругиден ще приказваме и ще се съдим! Ако ли не, аз си отивам!“ В три часа през нощта настоя да влезе в спалнята на воеводата, на което Кишел се противопоставяше под различни предлози, защото там беше затворил нарочно Скшетуски от опасения да не би при среща между тоя упорит войник и Хмелницки да се случи нещо, което да бъде пагубно за поручика. Хмелницки обаче се наложи и отиде, а след него влезе и Кишел. Но колко голямо беше удивлението на воеводата, когато хетманът, щом видя рицаря, му кимна с глава и викна:

— Скшетуски, а ти защо не пиеш с нас?

И приятелски му протегна ръка.

— Защото съм болен — отговори поручикът и се поклони.

— Ти и вчера си отиде. Никак не ми беше сладка гощавката без тебе.

— Такава заповед имаше — намеси се Кишел.

— Ти, воеводо, не ми разправяй. Аз го познавам и зная, че той не е искал да гледа, когато вие ме чествахте. О, познавам му аз душичката! Но това, което на друг не би се разминало, нему ще се размине, защото го обичам, той е мой сърдечен другар.

От изумление Кишел широко отвори очи, а хетманът се обърна внезапно към Скшетуски:

— А ти знаеш ли защо те обичам?

Скшетуски поклати глава.

— Може би си мислиш, че защото ми преряза въжето при Омелик, когато аз бях нищо и никакъв човек и ме гонеха като звяр? Не. Тогава аз ти дадох пръстен с прах от гроба Господен. Но ти, рогати дяволе, не ми показа тоя пръстен, когато беше в ръцете ми — е, аз и без това те пуснах, — и сме квит. Не затова те обичам сега. Ти ми направи друга услуга, затова си мой сърдечен другар и ти дължа благодарност.

Скшетуски на свой ред погледна учудено Хмелницки.

— Виждаш ли как се чудят — каза Хмелницки сякаш на някой четвърти. — Тогава аз ще ти припомня какво ми разказваха в Чигирин, когато отидох там с Тухай бей от Базавлък. Навсякъде питах там за моя неприятел Чаплински, когото не можах да намеря — но ми казаха какво си направил ти с него след нашата първа среща: че си го хванал за главата и за шалварите, блъснал си го във вратата и си го окървавил като куче. Така ли беше?

— Наистина направих това — каза Скшетуски.

— И славно си го направил, добре си постъпил! О, аз ще го пипна него — иначе дума да не става за преговори и комисия, — ще го пипна и ще си поиграя с него, както аз си знам. Но и ти си му дал да се разбере.

След тия думи хетманът се обърна към Кишел и отново почна да разказва:

— За главата го хванал и за дънцето, вдигнал го като перо, блъснал го във вратата и го изхвърлил на улицата.

Тук така започна да се смее, че смехът му огласи цялата стая и стигна до помещението, където ставаше пирът.

— Ваша милост воеводо, кажи да дадат медовина, трябва да пия за здравето на тоя рицар, моя другар.

Кишел открехна вратата и викна на слугата, който веднага поднесе три чаши гушчанска медовина.

Хмелницки се чукна с воеводата и със Скшетуски и гаврътна питието, та чак задимя от косата му, лицето му се засмя, сърцето му се изпълни с драгост, той се обърна към поручика и викна:

— Искай от мене каквото щеш!

Руменина покри бледото лице на Скшетуски; настана миг мълчание.

— Не бой се — рече Хмелницки. — Думата не е дим, моли за каквото искаш, стига да не молиш за такива неща, които са работа на Кишел.

Хмелницки дори пиян си беше Хмелницки.

— Щом ми е позволено, ваша милост хетмане, да се възползвам от доброто чувство, което имаш към мене, тогава искам от тебе справедливост. Един от твоите полковници ми направи зло…

— Да му се отреже главата! — избухна Хмелницки.

— Не е там работата, заповядай му само да излезе на двубой с мене.

— Да му се отреже главата! — повтори хетманът. — Кой е той?

— Богун.

Хмелницки замига с очи, после се плесна по челото.

— Богун ли? — каза той. — Богун е убит. На мене ми писа кралят, че бил съсечен при двубой.

Скшетуски се смая. Заглоба е казвал истината!

— А какво ти направи Богун? — попита Хмелницки.

Още по-силни петна избиха по лицето на поручика, той се страхуваше да говори за княгинята пред полупияния хетман, да не би да чуе някаква непростима хула.

Кишел го отмени.

— Работата е сериозна — рече той, — за нея ни разказа кастелан Бжозовски. Богун, ваша милост, е отвлякъл годеницата на тоя кавалер и я е скрил неизвестно къде.

— Търси я тогава — рече Хмелницки.

— Търсих я край Днестър, защото я бил скрил там, но не я намерих. Чувах обаче, че щял да я заведе в Киев, където и сам искал да отиде, за да се венчае. Дай ми, ваша милост хетмане, право да отида в Киев и да я търся там. За нищо повече не моля.

— Ти си мой другар, ти си набил Чаплински… Аз ще ти дам не само право да пътуваш и да я търсиш навсякъде, където пожелаеш, но и заповед ще дам: у когото тя се намира, да я даде в твоите ръце, и пернач ще ти дам за свободно пътуване, и писмо до митрополита да я търсят при калугерките в манастирите. Моята дума не е дим!

Хмелницки каза това, отвори вратата и извика Виховски да дойде и да пише заповед и писмо. При все че беше вече четири часът през нощта, Чарнота трябваше да отиде за печата. Дедяла донесе пернач, а Донец получи заповед с двеста конници да отведе Скшетуски в Киев и по-нататък — чак до първите полски постове.

На другия ден Скшетуски напусна Переяслав.

Петдесет и втора глава

Ако пан Заглоба се теготеше в Збараж, не по-малко се отегчаваше и Володийовски, който копнееше за война и приключения. Наистина от време на време се случваше да излязат от Збараж хоронгви, за да преследват размирни банди, които палеха и колеха край Збруч, но това беше война на дребно, главно партизанска, неприятна при такава люта зима и мраз, която изискваше много усилия, а носеше малко слава. Поради всички тия причини пан Михал всеки ден настояваше пред Заглоба да тръгнат на помощ на Скшетуски, от когото вече дълго време нямаше никаква вест.

— Навярно е попаднал в някакво опасно положение и може вече да не е жив — казваше Володийовски. — Трябва непременно да тръгнем, та ако ще дори да загинем заедно с него.

Пан Заглоба не се противеше много, сам казваше, че плюел в Збараж, и се чудеше, че още не е покарала плесен по него, но отлагаше с надежда всеки момент да получат вест от Скшетуски.

— Той е храбър, но е и умен — отговаряше Заглоба на настояванията на Володийовски. — Да почакаме още няколко дни, може да дойде писмо и да се окаже, че цялата експедиция е излишна.

Пан Володийовски признаваше основателността на тоя аргумент и се въоръжаваше с търпение, макар че времето се влачеше все по-бавно. В края на декември скова такъв студ, че и разбойниците се изпокриха. В околността настъпи спокойствие. Единствено развлечение бяха политическите новини, които често достигаха до сивите стени на Збараж.

Разправяше се за коронацията, за сейма, за това дали княз Йереми ще получи хетманския жезъл, който се пада най-вече на него. Възмущаваха се от ония, които твърдяха, че поради връщането към преговори с Хмелницки само Кишел можел да се издигне. По тоя повод Володийовски се дуелира няколко пъти — пан Заглоба пиянства няколко пъти и имаше опасност съвсем да се опиянчи, тъй като правеше компания не само на офицери и шляхтичи, а не се срамуваше да ходи дори у обикновени граждани на кръщавки и сватби и особено хвалеше тяхната медовина, с която се славеше Збараж.

Володийовски му се караше за това и казваше, че не е прилично за един шляхтич да фамилиарничи с хора от нисък произход, защото така уронва престижа на цялото съсловие, но Заглоба отговаряше, че виновни за това са законите, които позволяват на еснафите и бакалите да богатеят и да достигнат до такава заможност, каквато би трябвало да има само сред шляхтичите; и той предсказваше, че от тези големи привилегии за простите хора не може да излезе нищо добро, но пак си правеше своето. И човек мъчно можеше да го съди за това през тия мрачни зимни дни, при несигурността, досадата и очакването.

Постепенно обаче хоронгвите на княза започнаха да се прибират в Збараж и по това подразбираха, че напролет ще има война. Но засега настроението се пооживи. Заедно с другите с хусарската хоронгва на Скшетуски пристигна и пан Подбипента. Той донесе вестта, че князът е в немилост пред двореца, съобщи също за смъртта на пан Януш Тишкевич, киевския воевода, след когото — по всеобщо мнение — воеводството щяло да бъде заето от Кишел, и най-сетне за тежката болест, която сполетяла в Краков коронния стражник пан Лашч. Колкото до войната, пан Подбипента чул от самия княз, че тя можела да избухне само в краен случай, понеже комисарите вече заминали с указание да направят всички възможни отстъпки на казаците. Тия вести от пан Подбипента бяха посрещнати с ярост от рицарите на Вишньовецки, а пан Заглоба предложи да се връчи протест в замъка и да се образува политическа лига, защото, както казваше, не искал неговият труд при Константинов да отиде нахалост.

При такива новини и несигурност изтече целият февруари и наближаваше средата на март, а от Скшетуски все още нямаше вест.

Володийовски започна още повече да настоява за тръгване.

— Вече ще трябва да търсим не княгинята, а Скшетуски — казваше той.

Но се оказа, че пан Заглоба е имал право, като е отлагал от ден на ден тръгването, защото в края на март пристигна казакът Захар с писмо, адресирано до Володийовски, от Киев. Пан Михал веднага повика Заглоба, а когато се затвориха с пратеника в отделна стая, строши печата и прочете следното:

„Край Днестър чак до Ягорлик не открих никакви следи. Като сметнах, че трябва да е скрита в Киев, присъединих се към комисарите, с които отидох в Переяслав. Там неочаквано получих консенс[100] от Хмелницки, стигнах до Киев и търся навсякъде, в което ми помага сам митрополитът. Тук има много наши хора, скрити из домовете на гражданите и по манастирите, но от страх пред тълпата се спотайват, поради което е мъчно да се търси. Бог ме водеше и не само ме запази, но вдъхна и на Хмелницки добро чувство към мене, ето защо се надявам, че и по-нататък ще ми помогне и ще се смили над мене. Свещеник Муховецки, моля за тържествена литургия, на която се молете за мене. Скшетуски.“

— Слава на вековечния Бог! — възкликна Володийовски.

— Има и postscriptum[101] — каза Заглоба, като надничаше през рамото на пан Михал.

— Вярно! — каза малкият рицар и продължи да чете:

— „Приносителят на това писмо, есаул от миргородския курен, се грижеше за мене, когато бях пленник в Сечта, и сега ми помагаше в Киев и с риск за живота си се нае да донесе това писмо. Погрижи се, Михал, да не му липсва нищо.“

— Ето един почтен казак, поне един! — каза Заглоба и подаде ръка на Захар.

Старият я стисна без раболепие.

— Можеш да бъдеш сигурен в наградата си! — подхвърли малкият рицар.

— Той е сокол — отвърна казакът, — аз го обичам, не за пари съм дошъл тук.

— Виждам, че не ти липсва фантазия, с каквато не един шляхтич би се гордял — каза Заглоба. — Не само зверове има между вас, не само зверове! Но да оставим това! Значи пан Скшетуски е в Киев?

— Тъй вярно.

— А в безопасност ли е, защото чувам, че там тълпите вилнеят?

— Той живее у полковник Донец. Нищо няма да му сторят, нашият бащица Хмелницки заповяда на Донец да го пази като очите си, иначе ще отговаря със своя живот.

— Истински чудеса стават… От къде на къде у Хмелницки такива чувства към Скшетуски?

— Той го обича отдавна.

— А говорил ли ти е пан Скшетуски какво търси в Киев?

— Как да не ми е говорил, когато знае, че съм му приятел. Аз търсех и заедно с него, и отделно, затова трябваше да зная какво търся.

— Но досега не сте я намерили?

— Не сме. Колкото ляхи има още там, те се крият, един не знае за другия, затова и не е лесно да намериш някого. Вие сте чували, че там тълпите избиват, а аз видях това. Избиват не само ляхите, а и онези, които ги крият, дори калугерите и калугерките. В манастира „Свети Никола“ у монахините имаше дванайсет ляшки, тях ги задушиха с дим в една килия заедно с калугерките, а всеки няколко дни се събират по улиците и ловят, и откарват хора към Днепър… Хей, колко народ издавиха вече там!…

— Тогава може и нея да са я убили?

— Може.

— О, не — прекъсна го Володийовски. — Ако Богун я е завел там, той я е настанил на безопасно място.

— Къде е по-безопасно от манастир, но ето че и там ги намират.

— Уф! — каза Заглоба. — Значи вие, Захар, мислите, че тя може да е загинала?

— Не знам.

— Изглежда, че Скшетуски е оптимист — каза Заглоба. — Бог го подложи на изпитания, но и ще го зарадва. А вие, Захар, отдавна ли сте тръгнали от Киев?

— Ой, отдавна, пане. Излязох, когато комисарите минаваха на връщане край Киев. Много ляхи искаха да бягат с тях и бягаха нещастните кой както можеше, през снега, без път, през горите, тичаха към Белгородка, а казаците ги преследваха и биеха. Много народ падна, много нещо убиха, а някои пан Кишел откупи с всичките пари, които имаше.

— О, кучешки души! Значи вие пътувахте с комисарите?

— С комисарите чак до Гушча, а оттам до Острог. По-нататък продължих сам.

— Значи вие сте стари познати с пан Скшетуски?

— Запознах се с него в Сечта и го гледах ранен, а после го обикнах като родно чедо. Аз съм стар и няма кого другиго да обичам.

Заглоба викна на слугата, поръча му да донесе медовина и месо и седнаха да вечерят. Захар ядеше с апетит, защото бе уморен и гладен, после потопи жадно белите си мустаци в тъмната течност, пи, млясна и каза:

— Славна медовина.

— По-добра от кръвта, която пиете — рече Заглоба, — но аз мисля, че вие сте честен човек и обичате пан Скшетуски, та няма повече да бъдете с бунтарите, а ще останете при нас. Тук ще ви бъде добре.

Захар вдигна глава.

— Дадох ви писмото и ще си вървя, аз съм казак — мястото ми е при казаците, а не да се побратимявам с ляхите.

— И ще ни биете ли?

— Ами ще ви бия. Аз съм казак от Сечта. Ние си избрахме Хмелницки за наш баща, хетман, а сега кралят му прати жезъл и знаме.

— Ето ти, пане Михал — каза Заглоба, — не ти ли казвах, че трябва да протестираме?

— А вие от кой курен сте?

— От миргородския, но вече го няма.

— Какво е станало с него?

— Хусарите на пан Чарнецки го унищожиха при Жълти води. Сега аз съм при Донец с тия, които останаха. Пан Чарнецки е истински войник, той е в наш плен, комисарите молиха за него.

— И ние имаме ваши пленници.

— Така и трябва да бъде. В Киев казваха, че най-добрият молоец е в плен у ляхите, ако и да говореха други, че бил загинал.

— Кой е той?

— О, славен атаман: Богун.

— Богун беше смъртно съсечен на двубой.

— А кой го уби?

— Ето тоя кавалер — отвърна Заглоба и посочи Володийовски.

Очите на Захар, който в тоя момент обръщаше втора кана с медовина, изскочиха навън, лицето му стана червено, накрая избухна така, че от ноздрите му бризна едновременно течност и смях.

— Тоя ли рицар да убие Богун? — питаше той, като се задавяше от смях.

— Какво значи това, дявол да го вземе! — викна Володийовски и смръщи вежди. — Много си позволява тоя пратеник.

— Не се сърди, пане Михал — прекъсна го Заглоба. — Вижда се, че е добър човек, но не разбира от дипломация, нали затова е казак. От друга страна, за ваша милост е още по-голяма похвала, че въпреки невнушителния си вид вече си постигнал толкова големи победи в живота. Тялото ти е нищожно, но душата велика. Помниш ли как аз самият те гледах след двубоя, ако и да го бях видял със собствените си очи, защото не можех да повярвам, че такова хлапе…

— Стига, ваша милост! — измърмори Володийовски.

— Аз не съм ти баща, та да ми се сърдиш, но ще ти кажа, че бих желал да имам такъв син и ако искаш, мога да те осиновя, цялото си богатство ще ти припиша, тъй като не е срам да бъдеш велик в малко тяло. И князът не е много по-висок от тебе, но и Александър Македонски не е достоен да бъде негов оръженосец.

— Това, което ме сърди — каза Володийовски малко поуспокоен, — е, че от писмото на Скшетуски не се вижда нищо хубаво. Че той самият не е загинал край Днестър, за това хвала Богу, но княгинята не е намерил досега и кой може да гарантира, че ще я намери?

— Вярно! Но щом Бог чрез нашите ръце го отърва от Богун и го преведе през толкова опасности, през толкова примки, щом и в каменното сърце на Хмелницки е вдъхнал необичайно за него чувство, значи няма да изсъхне на пастърма от мъка и жал. Ако във всичко това не виждаш, пане Михал, пръста на провидението, че умът ти явно е по-тъп от сабята, пък и това си е в реда на нещата, защото никой не може да има едновременно всички качества.

— Едно нещо виждам — отвърна Володийовски, като мърдаше с мустачки, — че ние нямаме никаква работа там и ще продължим да седим тук, докато се спаружим окончателно.

— По-скоро аз ще се спаружа, а не ти, защото съм по-стар, а пък, нали знаеш, и ряпата се спаружва, и сланината гранясва от старост. По-добре да благодарим на Бога, че обещава щастлив край на всички наши грижи. Малко ли се тревожих аз за княгинята! Бога ми, повече от тебе и едва ли по-малко от Скшетуски, че тя ми е като дъщеря и сигурно родна щерка не бих обичал така. Разправят дори, че сме си приличали като две капки вода, но аз и без това я обичам — и ти не би ме видял нито весел, нито спокоен, ако не вярвах, че скоро вече неволята й ще се свърши. От утре почвам да съчинявам епиталамии[102], защото аз пиша много хубави стихове, само че в последно време съм позанемарил Аполон заради Марс.

— Какво ми говориш сега за Марс! — отвърна Володийовски. — Да го вземат дяволите тоя изменник Кишел заедно с всички комисари и техните споразумения! Напролет като две и две четири ще сключат мир. Пан Подбипента, който се е видял с княза, казва същото.

— Пан Подбипента толкова разбира от политика, колкото коза от чер пипер. Там, между придворните, той повече е подсмърчал по оная стърчиопашка, отколкото да се интересува за нещо друго, и е дебнел подире й като куче по яребица. Дай Боже някой друг да му я гръмне, но да оставим това. Не отричам, че Кишел е изменник, това добре се знае от цяла Жечпосполита, но за преговорите не се знае — я ще ги бъде, я не.

Тук Заглоба се обърна към казака:

— А какво говорят там, у вас, Захар? Мир ли ще има или война?

— Докато се пукне пролет, ще бъде мир, а после смърт или за нас, или за ляхите.

— Зарадвай се, пане Михал, и аз чувах, че селяците навсякъде се въоръжават.

— Такава война ще има, каквато не е имало — рече Захар. — У нас приказват, че и турският султан щял да дойде, и ханът с всичките орди, а нашият другар Тухай бей чака наблизо при Савран и съвсем не си е отишъл у дома.

— Зарадвай се, пане Михал — повтори Заглоба. — Има и предсказание за новия крал, че цялото си владичество ще прекара под оръжие. Значи най-вероятно още дълго няма да приберем сабите в ножницата. От постоянно воюване човек ще се разнищи като метла от постоянно метене, но такава е нашата войнишка съдба. А случи ли се да се бием, дръж се близко до мене, пане Михал, и тогава ще има да видиш и да научиш великолепни неща — как сме воювали в доброто старо време. Боже мой, няма ги вече ония хора, каквито имаше някога! И ти не си като тях, пане Михал, при все че си буен войник и съсече Богун.

— Право думате, пане — рече Захар. — Други са сега хората, не каквито бяха едно време…

После взе да попоглежда към Володийовски и да клати глава:

— Но тоя рицар да е убил Богун, ой, ой!…

Петдесет и трета глава

След неколкодневна почивка старият Захар си тръгна обратно за Киев, а в това време дойде вест, че комисарите се завърнали без големи надежди за мир, дори напълно обезверени в това отношение. Те само бяха успели да постигнат армистициум[103] до руската Петдесетница, след който празник щеше да почне заседанията си нова комисия, упълномощена да преговаря. Исканията обаче и условията на Хмелницки бяха толкова прекалени, та никой не вярваше, че Жечпосполита ще може да се съгласи с тях. Затова двете страни започнаха усилено да се въоръжават. Хмелницки провождаше пратеник след пратеник при хана да побърза на помощ начело на всичките си сили; пращаше и в Стамбул, където от дълго време от страна на краля се намираше пан Бечински; в Жечпосполита всеки момент се очакваше манифест за всеобща мобилизация. Пристигнаха съобщения за назначаването на новите военачалници: подчаши Остророг, Лянцкоронски и Фирлей, както и за пълното отстраняване на Йереми Вишньовецки от военните работи; сега той можеше само със собствените си сили да продължава да брани отечеството. Не само войниците на княза, не само украинската шляхта, но дори привържениците на по-раншните военачалници се възмущаваха от тоя избор и от отстраняването на княза, като основателно твърдяха, че ако пожертването на Вишньовецки имаше своето политическо оправдание, докато съществуваше надежда за преговори, отстраняването му през време на война е голяма, непростима грешка, понеже само той би могъл да се мери с Хмелницки и да победи тоя знаменит вожд на бунта. Най-сетне и князът се върна в Збараж, за да събере колкото може повече войска и да стои готов на границата на войната. Примирие беше сключено, но то всеки миг се оказваше безсилно. Хмелницки наистина заповяда да бъдат посечени няколко полковници, които въпреки споразумението си позволяваха да нападат замъци и хоронгви, пръснати тук-таме на гарнизон, но не можеше да овладее селските маси и многобройните самостоятелни банди, които не бяха чули нищо за армистициума или не искаха да чуят, или дори не разбираха значението на тая дума. И те постоянно нарушаваха установената по споразумението граница, като с това нарушаваха и всички обещания на Хмелницки. От друга страна, частните и областните войски, гонейки бандите, често пъти преминаваха Припет и Горин в киевския край, а също така навлизаха и навътре в Брацлавското воеводство и там, нападани от казаците, водеха с тях истински битки, много пъти страшно кръвопролитни и ожесточени. Оттук постоянните оплаквания и от полска, и от казашка страна за нарушаване на договора, който всъщност никой не беше в състояние да спази. И така, примирието съществуваше дотолкова, доколкото самият Хмелницки, от една страна, и кралят и хетманите, от друга, не тръгваха на поход — но войната фактически беше вече пламнала, преди главните сили да се вдигнат на бой, и първите по-топли пролетни лъчи както и по-рано озаряваха опожарени села, градчета, градове и замъци, озаряваха кланета и човешка несрета.

Банди откъм Бар, Хмелник, Махновка достигаха чак до Збараж и колеха, грабеха, палеха. Тях Йереми громеше чрез своите полковници, понеже сам не вземаше участие в тая война на дребно, като желаеше едва тогава да излезе с цялата дивизия, когато и хетманите тръгнат на поход.

Затова той изпращаше разезди със заповед да плащат за кръвта с кръв, за грабежи и убийства — с набиване на кол. С такъв разезд ходи и пан Лонгинус Подбипента и при Чорни остров разгроми една банда, но той беше страшен само в боя, а с пленниците, заловени с оръжие в ръка, се държеше много меко и затова повече не го изпращаха. В такива експедиции обаче особено се отличаваше пан Володийовски, който като че ли само в лицето на Вершул можеше да намери съперник при партизанска война. Защото никой не извършваше такива светкавични набези, никой не умееше толкова ненадейно да обгради неприятеля, да го разбие с такова лудо нападение, да го разпръсне на всички страни, да излови, изколи и избеси останалите. Затова името му скоро почна да се споменава с ужас, но от друга страна, той стана любимец на княза. От края на март до средата на април пан Володийовски унищожи седем банди, всяка от които беше три пъти по-многобройна от неговия разезд, и не преставаше да се бие, а, напротив, проявяваше все по-голяма готовност, която сякаш черпеше от пролятата кръв.

Тоя малък рицар или по-скоро малък дявол настоятелно увещаваше пан Заглоба да го придружава в тия експедиции, защото повече от всичко обичаше неговата компания; но възрастният шляхтич не се поддаваше на никакви увещания и обясняваше своето бездействие:

— Много голям корем имам, пане Михал, за това тръскане и блъскане, пък и всеки е роден за различно нещо. Заедно с хусарите посред бял ден да атакувам гъстите маси на неприятеля, обозите му да унищожавам, знамена да завладявам — това е моята работа, за това ме е създал Бог и подготвил. Но преследването нощем на нехранимайковци из храстите оставям на тебе, ти си тънък като игла и по-лесно се провираш навсякъде. Аз съм от старите рицари и предпочитам да разкъсвам, както впрочем прави и лъвът, отколкото да душа следи из храстите като хрът. Освен това след вечерното доене трябва да си лягам, защото за мене това е най-доброто време за сън.

Така пан Володийовски ходеше сам и сам побеждаваше, но веднъж замина в края на април, а се върна в средата на май толкова угнетен и тъжен, сякаш бе понесъл поражение и загубил хората си. Дори така и помислиха всички, но се лъжеха. Напротив, в тая дълга и тежка експедиция пан Володийовски бе стигнал чак отвъд Острог, към Головня, и там бе разгромил не обикновена чета от селяни, а запорожки отряд от неколкостотин души, половината от които посече, половината взе в плен. Затова още по-странна изглеждаше дълбоката тъга, която като мъгла покриваше веселото му по природа лице. Мнозина искаха веднага да узнаят причината, но пан Володийовски не каза никому нито дума и щом слезе от коня, отиде на дълъг разговор при княза, придружен от двама непознати рицари, а след това заедно с тях тръгна да се види с пан Заглоба, без да се спира с никого, при все че любопитните за новини го хващаха по пътя за ръкавите.

Пан Заглоба малко учудено изгледа двамата грамадни мъже, които никога преди това не беше виждал и чиито дрехи със златни петлици на раменете показваха, че служат в литовската войска, а Володийовски рече:

— Затвори, ваша милост, вратата и нареди да не пускат никого, защото имаме важен разговор.

Заглоба даде заповед на слугата, после загледа неспокойно дошлите и от лицата им заключи, че нямат нищо добро за казване.

— Това са — каза Володийовски, като посочи младежите — князете Булихови-Курцевич: Юрий и Андрей.

— Братовчедите на Елена! — възкликна Заглоба. Князете се поклониха и отговориха едновременно:

— Братовчедите на покойната Елена…

Червеното лице на Заглоба за миг стана жълто-синьо; той размаха ръце във въздуха като прострелян, отвори уста, без да може да поеме дъх, изблещи очи и рече или по-скоро простена:

— Как така?…

— Има сведения — отговори Володийовски мрачно, — че княгинята е била убита в манастира „Свети Николай“.

— Тълпата задушила с дим в една килия дванайсет момичета и двайсетина калугерки, там е била и нашата братовчедка — добави княз Юрий.

Тоя път Заглоба не отговори нищо, само лицето му, допреди минута синьо, сега така почервеня, че другите се уплашиха да не получи удар; клепачите бавно покриха очите му, после той ги закри с ръце, а от устата му се изтръгна нов стон:

— Боже! Боже! Боже!

След това дълго мълча.

А князете и Володийовски започнаха да се вайкат.

— Ето ни събрани заедно роднини и приятели, които искахме да те спасим — каза младият рицар, като въздишаше непрекъснато, — но вижда се, че закъсняхме с помощта си. Никаква полза от нашето желание, никаква полза от нашите саби и смелост, защото ти си вече в друг свят, по-добър от тоя подъл свят, пресели се ти в селенията на небесната царица.

— Сестро! — викаше грамадният Юрий, който от скръб започна да си скубе косата. — Прости ни греховете, а ние за всяка капка твоя кръв ведро ще пролеем.

— Дано Бог ни помогне! — добави Андрей.

И двамата мъже протегнаха ръце към небето. А Заглоба стана от пейката, пристъпи няколко крачки към леглото, олюля се като пиян и падна на колене пред иконата.

След малко в замъка се обади камбанен звън, който съобщаваше, че е пладне, но звучеше така мрачно, сякаш беше погребален звън.

— Няма я вече, няма! — каза отново Володийовски. — Ангели я отнесоха на небето, а за нас оставиха сълзите и въздишките.

Ридания разтърсваха пълното тяло на Заглоба, другите продължаваха да се вайкат, а камбаните биеха.

Най-сетне Заглоба се успокои. Дори помислиха, че изнурен от болка, може би е заспал на колене, но след някое време той се изправи и седна на леглото, но сякаш това беше друг човек: очите му бяха червени и замъглени, главата наведена, долната устна увиснала чак до брадата му, лицето изразяваше безсилие и някак изведнъж се състари — на човек наистина можеше да му се стори, че някогашният пан Заглоба, горд, шеговит, пълен с фантазия, е умрял, а е останал само един старец, притиснат и уморен от възрастта.

Ненадейно, въпреки протеста на слугата, който пазеше на вратата, влезе пан Подбипента и наново започнаха жалби и вайкания. Литовецът споменаваше Розлоги и първата си среща с княгинята, говореше за нейната миловидност, младост и хубост; най-сетне спомена, че има един по-нещастен от всички тях — годеникът й пан Скшетуски, — и започна да разпитва малкия рицар за него.

— Скшетуски е останал при княз Корецки в Корец, където пристигнал от Киев, и лежи там болен, глух и ням за света — каза пан Володийовски.

— Не трябва ли да отидем при него? — попита литовецът.

— Няма защо да ходим там — отвърна Володийовски. — Лекарят на княза гарантира за живота му. Там се намира пан Суходолски, полковник при княз Доминик, но голям приятел на Скшетуски, там е и нашият стар Зачвилиховски, двамата се грижат за него. Нищо не му липсва, а това, че делириумът не го оставя, е по-добре за него.

— О, велики Боже! — каза литовецът. — Ти, ваша милост, видя ли Скшетуски със собствените си очи?

— Видях го, но ако не ми бяха казали, че е той, нямаше да го позная, така се е стопил от мъката и болестта.

— А той позна ли ваша милост?

— Разбира се, че ме позна, ако и да не продума нищо, само се усмихна и кимна с глава, а мене ме обзе такава жалост, та не можах да остана по-дълго. Княз Корецки иска да дойде тук, в Збараж, с хоронгвите си, Зачвилиховски ще тръгне заедно с него, а и пан Суходолски се кълне, че ще дойде дори ако княз Доминик му заповяда да не идва. Те ще докарат тук и Скшетуски, ако болката не го сломи.

— А откъде имате сведения за смъртта на княгинята? — продължаваше да пита пан Лонгинус. — Да не би тия кавалери да са съобщили? — добави той, като посочи князете.

— Не. Те узнаха случайно в Корец всичко това, където пристигнаха с подкрепа от вилненския воевода, и дойдоха с мене тук, защото имаха и писмо за нашия княз от воеводата. Войната е неизбежна, а от комисиите няма да излезе нищо.

— Това вече и ние го знаем, но ми кажи, ваша милост, кой ти каза за смъртта на княгинята?

— Каза ми Зачвилиховски, а той е узнал от Скшетуски. Хмелницки дал разрешение на Скшетуски да я търси в Киев и сам митрополитът трябвало да му помага. Търсели главно из манастирите, защото всички наши, които са останали в Киев, се крият в тях. И мислели, че Богун навярно я е настанил в някой манастир. Търсили, търсили и все се надявали, макар да знаели, че в манастира „Свети Николай“ тълпата задушила дванайсет момичета. Митрополитът уверявал, че не биха се нахвърлили върху годеницата на Богун, но не излязло така.

— Значи тя е била в „Свети Николай“?

— Била е. Скшетуски срещнал пан Йоахим Йерлич, скрит в един манастир, а понеже питал всички за княгинята, попитал и него. Пан Йерлич му казал, че каквито полски момичета имало, казаците ги отвлекли, само в „Свети Николай“ останали дванайсет, които после били задушени с дим — а между тях била и княгиня Курцевич. Скшетуски не му повярвал, понеже пан Йерлич бил отчаян и полузамаян от постоянния страх, та за втори път полетял към манастира да пита още веднъж. За зла чест калугерките, три от които също били задушени в тая килия, не знаели имената, но като слушали дескрипцията[104] на външния вид на княгинята, както им я направил Скшетуски, казали, че имало такава девойка. Тогава Скшетуски напуснал Киев и веднага заболял тежко.

— Чудно, че още е жив.

— Положително е щял да умре, ако не е бил оня стар казак, който го наглеждал като пленник в Сечта, а после дойде тук, изпратен от него с писма, и след завръщането си отново му помагал в търсенето. Той го откарал в Корец и го предал в ръцете на пан Зачвилиховски.

— Бог да го пази, защото той вече никога няма да се утеши — каза Лонгинус.

Пан Володийовски замлъкна и гробно мълчание се възцари. Князете, подпрени на лакти, седяха неподвижно, със смръщени вежди; Подбипента вдигна очи нагоре, а пан Заглоба бе впил изцъклен поглед в насрещната стена, сякаш потънал в най-дълбок размисъл.

— Събуди се, ваша милост! — каза му най-сетне Володийовски и го разтърси за рамото. — За какво мислиш така? Нищо вече няма да измислиш и всичките ти хитрини са безполезни.

— Зная — отвърна Заглоба със сломен глас, — мисля само, че съм стар и че нямам какво да правя на тоя свят.

Петдесет и четвърта глава

— Представи си, ваша милост — казваше няколко дни по-късно Володийовски на Лонгинус, — тоя човек така се промени за един час, сякаш остаря с двайсет години. Толкова весел, толкова разговорлив, вечно пълен с шеги и хитрости, та и самият Одисей бледнееше пред него, днес дума не отронва от уста, само дреме по цели дни, оплаква се от старостта си и говори сякаш през сън. Аз знаех, че я обича, но не съм очаквал, че чак до такава степен.

— Какво чудно има в това? — отвърна литовецът с въздишка. — Той още повече се е привързал към нея, защото я изтръгна от ръцете на Богун и преживя заради нея толкова опасности и премеждия през време на бягството. И докато имаше надежда, намираше сили и за шеги и се държеше на крака. А сега наистина вече няма какво да прави на този свят, понеже е самотен и няма за какво да се залови сърцето му.

— Опитах се и да пия с него, като се надявах, че пиенето ще му възвърне предишното настроение, но нищо не излезе! За пиене — пие, но не дяволува както по-рано, не приказва за своите успехи, само се разциври, а после наведе глава над корема си и заспа. Не знам вече дали пан Скшетуски е по-отчаян от него.

— Това е неизразима загуба, все пак той беше голям рицар! Да идем при него, пане Михал. Той имаше обичай да се шегува с мене и да ми се подиграва за всичко. Може би и сега ще му дойде такова желание. Боже мой, как се променят хората! Толкова весел човек беше!

— Да идем — каза пан Володийовски. — Късно е вече, но пък най-тежко му е вечер, защото цял ден дреме и нощем не може да спи.

Като разговаряха така, двамата се запътиха за квартирата на пан Заглоба, когото намериха да седи при отворения прозорец с глава, опряна на ръката. Беше вече късно; в замъка бе спряло всякакво движение, само постовете си подвикваха един на друг с провлачени гласове, а в гъсталаците, които отделяха замъка от града, славеите пееха в захлас своите нощни трели, пиюкаха, извиваха и чуруликаха поройно като пролетен дъжд. През отворения прозорец нахлуваха топъл майски въздух и светлите лъчи на луната, които осветяваха угнетеното лице на пан Заглоба и клюмналото на гърдите му плешиво теме.

— Добър вечер, ваша милост — казаха двамата рицари.

— Добър вечер — отговори Заглоба.

— Какво размишляваше така до прозореца, вместо да си легнеш да спиш? — попита Володийовски.

Заглоба въздъхна.

— Бог няма да ми даде сън — отвърна той с провлечен глас. — Преди една година бягах с нея край Кагамлик от Богун и също така ни пееха птичета, а къде е тя сега?

— Бог така е наредил — каза Володийовски.

— За сълзи и тъга, пане Михал! Няма вече радост за мене.

Замлъкнаха; само през отворения прозорец долитаха все по-силно трелите на славеите, с които сякаш беше препълнена цялата оная светла нощ.

— О, Боже, Боже! — въздъхна Заглоба. — Също както при Кагамлик!

Пан Лонгинус изтръска една сълза от русите си мустаци, а малкият рицар продума след миг.

— Ей, знаеш ли какво, ваша милост? Тъгата си е тъга, но я си пийни с нас медовина, защото няма нищо по-добро от нея срещу мъката. На чаша ще си спомним по-добри времена.

— Ще пийна! — отвърна Заглоба примирен.

Володийовски поръча на слугата да донесе светилник и дамаджана, а после седнаха и понеже знаеше, че спомените най-добре от всички оживяват пан Заглоба, попита:

— Мина ли вече година, откак ваша милост си бягал с покойната от Розлоги, да се спасяваш от Богун?

— През май беше това, през май! — отвърна Заглоба. — Минахме през Кагамлик, бягахме към Золотоноша. Ой, тежко е на тоя свят!

— Тя преоблечена ли беше?

— Като казаче. Косата й трябваше да отрежа със сабята, за да не я познаят, клетата. Зная мястото, където я зарових в земята под едно дърво заедно със сабята си.

— Мила панна беше тя! — добави Лонгинус с въздишка.

— Казвам ви, ваша милост панове, че така я обикнах още от първия ден, като че ли съм я гледал от малка. А тя само долепваше пред мен молитвено ръчички и благодареше, и благодареше за спасението и закрилата! По-добре да ме бяха съсекли, та да не дочакам днешния ден! По-добре да не бях доживял!

Отново настана мълчание, тримата рицари пиеха медовина, смесена със сълзи, след което Заглоба продължи да говори така:

— Мислех, че при нея ще дочакам спокойни старини, а то… И ръцете му увиснаха безсилно.

— Отникъде утеха, отникъде утеха освен навярно в гроба…

В това време, преди пан Заглоба да довърши последните думи, в пруста се вдигна шум, някой искаше да влезе, а слугата не го пускаше; възникна шумно спречкване, при което на пан Володийовски се стори, че различава някакъв познат глас, затова извика на слугата да не спира дошлите.

След това вратата се отвори и се появи бузестото румено лице на Женджан, който плъзна очи по насъбраните, поклони се и рече:

— Слава на Господа нашего Исуса Христа!

— Вовеки веков! — отвърна Володийовски. — Това е Женджан!

— Аз съм я — отвърна слугата — и се кланям до колене на ваша милост панове. Но къде е моят господар?

— Твоят господар е в Корец и е болен.

— О, за Бога! Какво говорите, ваша милост? А тежко ли е болен, да пази Бог?

— Беше тежко болен, но сега е по-добре. Лекарят казва, че ще оздравее.

— Защото аз нося вести за господарката, да ги предам на моя господар.

Малкият рицар поклати меланхолично глава.

— Не е имало нужда да бързаш, пан Скшетуски вече знае за нейната смърт и ние тук я оплакваме с обилни сълзи.

Очите на Женджан изскочиха съвсем от орбитите.

— Боже Господи! Какво чувам? Господарката умряла?

— Не е умряла, ами е убита в Киев от разбойниците.

— В какъв Киев? Какво приказваш, ваша милост?

— Как в какъв Киев? Нима ти не знаеш Киев?

— За Бога, ваша милост сигурно се подиграва! Каква работа е имала тя в Киев, когато се намира в дола край Валадинка, скрита недалеко от Рашков? И магьосницата е имала заповед да не мърда нито крачка, докато не дойде Богун. За Бога, полудявам ли, какво става с мене?

— Каква магьосница? Какво приказваш ти?

— Ами Горпина, добре я познавам тая пачавра!

Пан Заглоба внезапно стана от пейката и започна да размахва ръце като човек, който е паднал в дълбока вода и се мъчи да се спаси от удавяне.

— За Бога! Мълчи, ваша милост! — каза той на Володийовски. — В името на Христа, нека аз да питам!

Околните чак затрепераха, толкова бледен беше Заглоба и пот бе покрила плешивото му теме, а той скочи през пейката при Женджан и като хвана слугата за раменете, почна да го разпитва с хриплив глас:

— Кой ти каза, че са я… скрили при Рашков?

— Та кой може да ми каже? Богун!

— Човече, ти луд ли си?! — кресна пан Заглоба и разтърси слугата като круша. — Какъв Богун?

— О, за Бога — извика Женджан. — Защо ме друсаш така, ваша милост? Остави ме, ваша милост, да се опомня, че съвсем изглупях… Ваша милост ми разбърка всичко в главата. Какъв Богун ли? Та нима ваша милост не го познава?

— Говори, да не те ръгна с ножа! — кресна Заглоба. — Къде си видял Богун?

— Във Влодава!… Какво искате от мене, ваша милост панове? — викаше слугата изплашен. — Аз да не съм разбойник?…

Заглоба загуби и ума и дума, не можеше да си поеме дъх и падна на пейката, като дишаше тежко. Пан Михал му дойде на помощ.

— Кога си видял Богун? — попита той Женджан.

— Преди три седмици.

— Жив?

— Защо да не е жив?… Сам ми разказа как си го накълцал, ваша милост, но оздравял…

— И той ли ти каза, че княгинята е при Рашков?

— Че кой друг?

— Слушай, Женджан, тук става въпрос за живота на твоя господар и на княгинята! На тебе лично Богун ли ти каза, че тя не е била в Киев?

— Ваша милост, как е могла да бъде в Киев, когато той я е скрил при Рашков и заплашил Горпина, че ще я убие, ако пусне княгинята някъде? А сега ми даде пернач и пръстена си, за да отида при нея, защото му се отвориха раните и не се знае колко дълго ще трябва да лежи.

Пан Заглоба прекъсна по-нататъшните думи на Женджан, скочи отново от пейката, хвана се с две ръце за останалата си коса и започна да вика като луд:

— Жива е моята дъщеричка, Господи Исусе, жива е! Значи не са я убили в Киев! Жива е, жива е моята най-мила!

И старецът тропаше с крака, смееше се, хлипаше, накрая хвана Женджан за главата, притисна го до гърдите си и така започна да го целува, че слугата съвсем си загуби ума.

— Остави ме, ваша милост… ще се задуша! Ама разбира се, че е жива… Дай Боже да тръгнем заедно с нея… Ваша милост, ах, ваша милост!

— Пусни го, ваша милост, нека разказва, още нищо не сме разбрали — каза Володийовски.

— Говори, говори! — викаше Заглоба.

— Почни отначало, братче — добави пан Лонгинус, чиито мустаци също се покриха с гъста роса.

— Позволете, ваша милост панове, да си отдъхна — каза Женджан. — Ще затворя прозореца, че тия луди славеи така се дерат в храстите, та не можем дума да си кажем.

— Медовина! — викна Володийовски на слугата. Женджан затвори прозореца с обикновената си мудност, после се обърна към присъстващите и каза:

— Позволете ми, ваша милост панове, и да седна, защото съм уморен!

— Сядай! — каза Володийовски и му наля от дамаджаната, която слугата донесе. — Пий с нас, заслужил си с тая си новина, само че говори по-бързо.

— Добра медовина! — отговори Женджан и вдигна чаша на светлината.

— Дявол да те вземе! Ще приказваш ли най-сетне? — избухна Заглоба.

— А пък ваша милост се сърди веднага! Ще приказвам, разбира се, щом ваша милост панове искате, нали е ваше право да заповядвате, а мой дълг да слушам, затова съм слуга. Но вече виждам, че трябва да разкажа подробно всичко отначало…

— Почни отначало!

— Ваша милост панове, помните, че когато дойде вестта за падането на Бар, на нас ни се струваше, че с княгинята вече е свършено. Тогава аз се върнах в Женджан при родителите си и при дядо, който е вече на деветдесет години… точно ли казвам… не! На деветдесет и една.

— Нека са и деветстотин!… — измърмори Заглоба.

— Да му даде Бог колкото може повече! Благодаря на ваша милост за добрата дума — отвърна Женджан. — Та тогава се върнах вкъщи, за да отнеса на родителите си онова, което бях събрал с Божия помощ между разбойниците. Вие вече знаете, че миналата година казаците ме сгащиха в Чигирин, но ме смятаха за свой, понеже се грижих за ранения Богун и много се бяхме сближили, та тогава купувах туй-онуй от тия разбойници — кое сребро, кое скъпоценности…

— Знаем, знаем! — каза Володийовски.

— Та отидох при родителите си, които ме посрещнаха с радост и не искаха да повярват на очите си, когато им показах всичко, което бях събрал. Трябваше да се закълна пред дядо, че по честен път съм се сдобил с всичко това. И едва тогава се зарадваха, защото трябва да знаете, ваша милост панове, че те водят дела с Яворските за една круша, която расте на междата и половината й клони са над землището на Яворските, а половината над нашето. И когато Яворските я тръскат, и нашите круши падат, а много попадат на междата. Тогава те казват, че които са паднали на междата, са техни, а ние…

— Селяко, не ме карай да кипвам — рече Заглоба — и не говори неща, които нямат нищо общо с работата!…

— Извинявай, ваша милост, преди всичко аз не съм селяк, а шляхтич, макар и беден, но с герб, което ще кажат на ваша милост и пан поручик Володийовски, и пан Подбипента като познати на пан Скшетуски, и второ — тая разпра продължава вече петдесет години…

Заглоба стисна зъби и си даде дума, че повече няма да се обажда.

— Добре, гълъбчето ми — каза сладко пан Лонгинус, — но ти разкажи за Богун, а не за крушите.

— За Богун ли? — каза Женджан. — Добре, за Богун. Та Богун, ваша милост, при все че в Чигирин ме преби, мисли, че няма по-верен слуга и приятел от мене, понеже — което си е право — го гледах, превързвах още когато князете Курцевич го бяха изпонакълцали. Излъгах го тогава, че вече не желая да служа на пановете, предпочитам да бъда с казаците, защото имам по-голяма полза от тях, и той ми повярва. Та и как нямаше да ми повярва, когато го излекувах?! Така той ме обикна страшно и — което си е право — ме възнагради щедро, без да знае, че аз съм се заклел да му отмъстя за злото в Чигирин и че ако не го наръгах с нож, то е, защото съм шляхтич и не ми прилича легнал в леглото неприятел да ръгам като свиня.

— Добре, добре — рече Володийовски. — И това също знаем, но как го намери сега?

— То, виждате ли, ваша милост, беше така: след като притиснахме Яворските — те ще тръгнат с просяшка тояга, не може да бъде другояче, — аз си помислих: „Е, време е и за мене да потърся Богун и да му платя за злото, което ми причини.“ Доверих тайната си на родителите и на дядо, а той, нали пипето му още сече, казва: „Щом си се заклел, върви, иначе ще бъдеш мухльо.“ И аз тръгнах, защото си помислих и това, че ако намеря Богун, тогава и за княгинята ще узная нещо, ако е жива, а после, като го застрелям и отида при моя господар с новина, също няма да остана без награда!

— Разбира се, че няма! Ние също ще те възнаградим — каза Володийовски.

— А от мене, братче, вече имаш конче със сбруя — добави Лонгинус.

— Благодаря покорно, ваша милост панове — каза зарадваният прислужник, — защото е редно човек да получава награда за добра вест, а пък аз няма да пропия това, което получа от някого.

— Хващат ме вече братята! — измърмори Заглоба.

— Та ти тръгна значи от къщи… — подсказа Володийовски.

— Тръгнах значи от къщи — продължи Женджан — и отново си мисля накъде да поема. Най-добре към Збараж, че оттам и до Богун не е далеко, а и по-лесно ще разбера нещо за моя господар. И тогава тръгвам през Бяла и Влодава, а във Влодава спрях на почивка, че конете ми бяха вече много уморени. Там пък имаше панаир, всички странноприемници пълни с шляхтичи, та почнах да обикалям къщите, но и там, шляхтичи. Най-сетне един евреин ми казва: „Аз имах стая, но я взе един ранен шляхтич!“ „Е, казвам, тъкмо за мен, аз разбирам от рани, а пък вашият бръснар, както обикновено е на панаир, сигурно не може да сколаса с всичко.“ Евреинът каза, че шляхтичът се превързвал сам и не искал да вижда никого, но после отиде да попита. Изглежда обаче, оня е бил по-зле, защото казал да ме пусне. Влизам аз и кого да видя в леглото — Богун!

— Я виж ти! — възкликна Заглоба.

— Прекръстих се в името на Отца и Сина и Светаго духа и чак се уплаших, но той ме позна веднага, страшно се зарадва — нали ме смята за приятел — и казва: „Бог те е пратил при мене, сега вече няма да умра.“ А аз му думам: „Какво правиш тук, ваша милост?“ Но той сложи пръст на устните си и едва по-късно ми разказа своите приключения — как Хмелницки от Замошч го пратил при негово величество краля, тогава още принц, и как пан Володийовски го съсякъл в Липков.

— Хубаво ли говореше за мене? — попита малкият рицар.

— Не мога да кажа, че лошо, ваша милост. „Мислех, казва, че това е някакъв хапльо, някоя затра, казва, а то, казва, юнак първа класа, който за малко не ме разсече на две.“ Само че, като си спомни за негова милост пан Заглоба, още повече отколкото по-рано скърца със зъби, защото той го подсторил да се бие!…

— Да върви по дяволите! Аз вече не се боя от него! — отвърна Заглоба.

— И така ние отново се сприятелихме както по-рано — продължи Женджан, — дори още повече и той ми разказа всичко: как бил на една крачка от смъртта, как го взели в имението в Липков, тъй като го сметнали за шляхтич, а и той се представил за пан Хулевич от Подолието, как после го излекували и се отнасяли към него много човешки, за което се заклел да им бъде вечно благодарен.

— А какво е правел във Влодава?

— Промъквал се към Волин, но в Парчев му се отворили раните, защото се обърнал с колата, та трябвало да остане, при все че много се страхувал — там могли лесно да го познаят и съсекат. Сам ми каза това. „Бях, казва, изпратен с писма, но сега нямам никакъв документ, само пернач, и ако узнаят кой съм, тогава не само шляхтата би ме съсякла, но и първият срещнат комендант би ме обесил, без да иска разрешение от някого.“ Помня, че тогава аз му рекох: „Добре е човек да знае, че първият срещнат комендант би обесил ваша милост.“ А той пита: „Как така?“ „Така, казвам, значи човек трябва да бъде внимателен и да не казва никому нищо.“ И тогава почна да ми благодари и да ме уверява в благодарността си, както и че няма да ме остави без награда. „Сега, казва, нямам пари, но каквито скъпоценности имам, ще ти дам от тях, а после ще те обсипя със злато, само ми направи още една услуга.“

— Аха, значи вече стигаме до княгинята! — рече Володийовски.

— Тъй вярно, ваша милост. Аз трябва да разкажа всичко подробно. Като ми каза тогава, че сега няма пари, съвсем загубих интерес към него и си мисля: „Почакай, ще ти дам аз една услуга!“ А той казва: „Болен съм, нямам сили да пътувам, а ме чака дълъг и опасен път. Ако, казва, се прехвърля във Волин — а то е близко оттук, — ще бъда вече между своите, но до Днестър не мога да отида, защото нямам сили и трябва, казва, да се мине през важни места, край замъци и войска — затова иди ти вместо мене.“ Тогава аз питам: „Ама къде?“ А той: „Чак при Рашков, защото съм я скрил у сестрата на Донец, Горпина магьосницата.“ Питам: „Княгинята ли?“ „Точно така — казва. — Скрих я там, където човешко око няма да я зърне, но тя там е добре и като княгиня Вишньовецка спи на сърмена постеля…“

— Говори по-бързо, за Бога! — викна Заглоба.

— Бързата кучка слепи ги ражда! — отговори Женджан. — Та като чух това, ваша милост, така се зарадвах, но не дадох да се разбере, а му казах: „Сигурен ли си, че е там? Защото ваша милост трябва да си я завел там отдавна?“ А той започна да се кълне, че Горпина е негова вярна кучка, че и десет години ще я държи, докато той се върне, и че княгинята е в пълна безопасност, защото там няма да отидат нито ляхи, нито татари, нито казаци, а Горпина не ще наруши заповедта му.

Докато Женджан разказваше, пан Заглоба се тресеше като в треска, а малкият рицар клатеше радостно глава. Подбипента пък бе вдигнал очи към небето.

— Че тя е там, е сигурно — продължи Женджан, — най-доброто доказателство е, че той ме изпрати при нея. Но отначало аз се дърпах, да не вземе да се усъмни. Казвам: „Че защо да ходя там?“ А той: „Защото аз не мога да отида“. Ако, казва, се прехвърля жив от Влодава във Волинската област, ще заповядам да ме занесат до Киев, защото там навсякъде са надделели нашите казаци, а ти, казва иди и заповядай на Горпина да я отведе в Киев, в манастира „Света Богородица“.

— Е, виждате ли! Значи не в „Свети Николай“! — изрева Заглоба. — Още отначало казвах, че Йерлич се е шашардисал или е излъгал.

— В „Света Богородица“! — продължи Женджан. — „Пръстен, казва, ще ти дам и пернач, и нож, а Горпина знае какво значи това, така сме се уговорили, и още по-добре, че Бог изпрати тебе, казва, защото тя те познава и знае, че ти си ми най-добър другар. Вървете заедно, от казаците не се страхувайте, само от татари се пазете, ако се случат някъде, и ги заобикаляйте, че те перначи не зачитат. Пари, дукати има там, казва, закопани на едно място в дола за всеки случай — извади ги. По пътя ще казвате само: «Жената на Богун пътува» — и нищо няма да ви липсва. Впрочем, казва, магьосницата ще се справи, само ти иди при нея от мое име, иначе кого другиго да пратя, злочестият аз, кому да се доверя тук, в чужда страна, между врагове?“ Ето така ме молеше той, ваша милост, едва ли не със сълзи на очи, а накрая ми заповяда, звярът му, да се закълна, че ще отида, и аз се заклех, само че мислено добавих: „С моя господар!“ Тогава той се зарадва и веднага ми даде пернач и пръстен, и нож, и каквито скъпоценности имаше, а пък аз ги взех, понеже си мислех: по-добре да са у мене, отколкото у разбойника. На сбогуване ми каза къде е тоя дол край Валадинка, как да вървя и къде да завия — и всичко това толкова подробно, че дори със завързани очи бих го намерил, което вие сами, ваша милост панове, ще видите, понеже мисля, че ще отидем заедно.

— Още утре! — каза Володийовски.

— Никакво утре! Ще заповядаме още тая нощ да ни оседлаят конете, за да са готови призори.

Радост обхвана сърцата на всички и се чуваха ту възгласи на благодарност към небето, ту радостно потриване на ръце или нови въпроси към Женджан, на които слугата отговаряше с присъщата си флегматичност.

— Зло да те забрави! — възкликна пан Заглоба. — Какъв слуга бил имал пан Скшетуски!

— Е, и какво? — попита Женджан.

— Той ще те позлати.

— И аз мисля, че няма да остана без награда, при все че на своя господар служа от привързаност.

— А какво направи с Богун? — попита Володийовски.

— Това ми беше най-голямата грижа, ваша милост, че той пак беше болен и не идеше да го намушкам с ножа, и моят господар би ме укорил за това. Съдба! Тогава какво можех да направя? И като ми каза всичко, каквото имаше да ми каже, и ми даде, каквото имаше да ми даде, аз си помислих така: „Защо да ходи по света такъв разбойник, който и княгинята държи в плен, и мене ме преби в Чигирин? По-добре да го няма и нека палачът му види сметката!“ А и това си помислих, че ще оздравее и ще тръгне подире ни с казаци. Затова, без да му мисля много, отидох при пана комендант Реговски, който с хоронгвата си е на гарнизон във Влодава, и му донесох, че това е Богун, най-злият бунтовник. Досега трябва да са го обесили.

След тия думи Женджан се изсмя доста глупаво и изгледа околните, сякаш чакаше да последват примера му; но колко много се учуди, когато му отговориха с мълчание. Едва след някое време пръв Заглоба измърмори: „Да оставим това“ — но Володийовски седеше, без да се обажда, а пан Лонгинус започна да цъка с език, да клати глава и най-сетне каза:

— Не си постъпил хубаво, братче, не е хубаво и толкоз!

— Как така, ваша милост? — попита Женджан изумен. — Нима щеше да е добре, ако го бях намушкал?

— И това нямаше да е хубаво, и онова не е хубаво, но не зная кое е по-добре: разбойник ли да бъдеш или юда!

— Какво говориш, ваша милост? Нима човек е юда, когато издава такъв бунтовник? Ами че той е неприятел и на негово величество краля, и на Жечпосполита!

— Вярно, но все пак не е хубаво. А как се казваше оня комендант?

— Пан Реговски. Чух, че малкото му име е Якуб.

— Същият е! — измърмори литовецът. — Роднина на пан Лашч и неприятел на пан Скшетуски.

Но другите не чуха тая забележка, защото думата взе пан Заглоба.

— Ваша милост панове! — каза той. — Тук няма какво да се бавим! Бог ни помогна и така насочи работите чрез тоя слуга, че ние ще я търсим при по-добри условия отколкото досега. Хвала на Бога за това! Утре трябва да тръгнем. Князът е заминал, но ние вече можем да тръгнем и без пермисия от него, защото няма време. Ще тръгнем пан Володийовски, аз и Женджан, а ваша милост, пане Подбипента, по-добре остани, защото твоят ръст и простодушие биха могли да ни издадат.

— Не, братко, аз също ще дойда! — каза литовецът.

— За нейната безопасност трябва да го направиш и да останеш. Който веднъж е видял ваша милост, той никога през живота си няма да те забрави. Вярно е, че имаме пернач, но на ваша милост и с пернач няма да повярват. Ти души Пулян пред очите на всичките хайти на Кривонос — и ако между тях се мерне такава върлина като тебе, те ще я познаят. Затова е невъзможно да пътуваш с нас. Там няма да намериш три глави, а твоята една не ще помогне много. Ще провалиш акцията, по-добре си стой тук.

— Мъчно ми е… — каза литовецът.

— Мъка не мъка, трябва да останеш. Когато тръгнем да събираме гнезда от дърветата, ще вземем и ваша милост, но сега — не.

— Противно е да се слуша.

— Я дай да те цункам, ваша милост, защото ми е весело на сърцето, но остани. Само още едно нещо, ваша милост панове. То е от най-голямо значение: тайна — да се не чуе между войниците, а от тях да се пренесе сред селяните. Никому нито дума!

— О, а на княза?

— Княза го няма.

— А на пан Скшетуски, ако се върне?

— Тъкмо на него нито дума, защото веднага ще хукне подир нас. Той ще има достатъчно време да се радва, но да го пази Бог от ново разочарование — тогава би загубил ума си. Честна дума, панове, че никой няма да продума нищо.

— Честна дума! — каза Подбипента.

— Честна дума!

— А сега да благодарим на Бога.

Като каза това, Заглоба коленичи пръв, а след него другите и се молиха дълго и горещо.

Петдесет и пета глава

Князът наистина бе заминал преди няколко дни за Замошч, за да събира нови войски, и не го очакваха да се върне скоро, затова Володийовски, Заглоба и Женджан тръгнаха, без да знае никой и в най-дълбока тайна, в която от останалите в Збараж хора беше посветен само пан Лонгинус, но и той, обвързан с честната дума, мълчеше като заговорник.

Вершул и другите офицери знаеха за смъртта на княгинята и не предполагаха заминаването на малкия рицар и Заглоба да има каквато и да било връзка с годеницата на нещастния Скшетуски, а по-скоро смятаха, че двамата приятели са решили да отидат при него, още повече че с тях беше и Женджан, за когото знаеха, че служи при Скшетуски. А те заминаха направо за Хлебановка и там се готвеха за похода си.

Заглоба преди всичко купи с парите, взети на заем от Лонгинус, пет едри подолски коня, годни за далечни походи и много харесвани от полските конници и казашките старейшини; такъв кон можеше цял ден да тича подир татарския жребец, а с бързината си надминаваше дори турските коне, от които беше по-издръжлив при всякакви промени на времето — и в студени нощи, и в дъждове. С такива именно пет бегача се снабди пан Заглоба; освен това той купи за себе си, за другарите си, както и за княгинята хубави казашки дрехи. Женджан се зае да се погрижи за съдържанието на дисагите и когато всичко беше вече предвидено и готово, тръгнаха на път, като се отдадоха под закрилата на Бога и на Свети Николай, покровител на девойките.

Така преоблечени, те лесно можеха да минат за някакви казашки атамани и често се случваше да ги спират войници от полските гарнизони и стражи, пръснати чак към Каменец — но при тях пан Заглоба се легитимираше лесно. Те дълго време пътуваха през безопасна местност, защото беше заета от хоронгвите на военачалника Лянцкоронски, който се приближаваше бавно към Бар, за да му бъдат под око казашките групи, които се събираха там. Всички вече знаеха, че от преговорите няма да излезе нищо, следователно войната надвисваше над страната, при все че главните сили още не бяха се раздвижили. Переяславското примирие свърши на Петдесетница; партизанската война всъщност не беше преставала никога, а сега се засили — и от двете страни само чакаха да се даде знак. В това време пролетта се усмихна над степите. Отъпканата от конските копита земя се покри със стръкчета трева и цветя, поникнали от телата на падналите рицари. В лазура над бойните поля се рееха чучулиги; във висините се носеха с крясък най-различни птици; под топлия повей на вятъра разлетите води се бръчкаха като лъскави люспи, а вечер жабите, които се къпеха в затоплените вълни, до късна нощ водеха радостни разговори.

Изглеждаше, че самата природа желае да излекува раните, да успокои болките, да скрие гробовете под цветята. Светло беше и на небето, и на земята, свежо, въздушно, весело, а цялата степ блестеше като златоткан губер, сияеше като дъга или полски колан, върху който сръчна работничка майсторски е съчетала всичките цветове. Степта трептеше от птици и над нея се носеше просторен вятър, който суши водата и прави човешките лица мургави.

Тогава всяко сърце се радва и се изпълва с безкрайна надежда, затова и нашите рицари бяха изпълнени с такава именно надежда. Пай Володийовски пееше непрекъснато, а пан Заглоба се протягаше на коня, подлагаше с наслада плещите си на слънцето, а веднъж, когато го бе напекло хубаво, каза на малкия рицар:

— Приятно ми е, защото, да си кажем правичката, след медовината и унгарското вино за старите кости няма нищо по-добро от слънцето.

— То е добро за всички — отговори пан Володийовски, — защото забележи, ваша милост, как дори животните обичат да се излежават на слънце.

— Цяло щастие е, че в такова време отиваме за княгинята — продължи Заглоба, — защото зиме, на студа, мъчно може да се бяга с момиче.

— Нека само да я грабнем, пък да не се казвам Володийовски, ако някой успее да ни я отнеме.

— Ще ти кажа, пане Михал — каза на това Заглоба, — че само от едно нещо се страхувам, и то е да не би в случай на война татарите да тръгнат нататък и да ни пресекат пътя — инак с казаците ще се справим пред селяните изобщо няма да се легитимираме, нали и ти забеляза, че ни смятат за казашки старейшини, а запорожците признават пернача и името на Богун ще ни бъде щит.

— Аз познавам татарите, защото в лубнинската държава животът ни преминаваше в непрекъснато воюване с тях, а особено аз и Вершул никога не сме имали почивка — отговори пан Михал.

— И аз ги познавам — отвърна Заглоба. — Нали съм ти казвал, че много години съм прекарал между тях и можех да стигна до висок сан. Но понеже не исках да се опоганча, трябваше да се откажа от всичко, а на това отгоре щях да умра като мъченик, след като спечелих за истинската вяра най-главния им духовник.

— Но ти, ваша милост, друг път си казвал, че това се е случило в Галац?

— В Галац беше едно, а в Крим — друго. Ти, ако мислиш, че светът свършва в Галац, значи нищо не знаеш. На тоя свят има повече синове на сатаната отколкото християни.

Тук в разговора се намеси Женджан.

— Не само от татарите можем да имаме пречки — каза той, — защото аз не казах на ваша милост какво ми съобщи Богун — че някакви скверни сили пазели тоя дол. Самата тая великанка, която пази княгинята, ще да е опасна магьосница. И приятелка с дяволите, та не знам дали те няма да я предупредят за нас. Наистина аз имам куршум, който съм лял върху светена пшеница — нея друг не я хваща, но освен това там имало цели полкове вампири, които пазели входа. Имайте грижа, ваша милост панове, да не ми се случи нещо лошо, че тогава ще ми пропадне наградата.

— Търтей ниедни — каза пан Заглоба. — Само това ни е работата — да мислим за твоето здраве. Дали няма да ти счупи дяволът врата, па дори да го счупи, много важно, ти и без това ще бъдеш осъден на вечни мъки заради твоята лакомия. Аз съм от стара коза яре, не можеш да ме излъжеш, и запомни едно: ако Горпина е опасна магьосница, аз съм още по-опасен от нея магьосник, в Персия съм учил черната магия. Тя служи на дяволите, а те служат на мене и мога да ора с тях като с волове — само че не искам, понеже мисля за спасението на душата си.

— Това е хубаво, ваша милост, но поне тоя път използвай своята магьосническа сила, все пак е по-добре да бъдем в безопасност.

— А аз повече вярвам в нашето право дело и в Божията закрила — каза Володийовски. — Нека дяволите да пазят Горпина и Богун, но с нас са небесните ангели, срещу които не могат да издържат и най-силните адски пълчища. По тоя случай обещавам на Свети Архангел Михаил седем свещи от бял восък.

— И аз ще прибавя една — каза Женджан, — та негова милост пан Заглоба да не ме плаши повече с осъждане.

— Аз пръв ще те пратя в пъкъла — отговори шляхтичът, — ако излезе, че не знаеш добре мястото.

— Как да не го зная? Да пристигнем веднъж при Валадинка, и аз със завързани очи ще го намеря. Ще тръгнем по брега на Днестър и долът ще бъде от дясната страна, ще го познаем по това, че входът е препречен от съборена скала. Изглеждало така, като че ли изобщо не може да се влезе вътре, но в скалата имало отвор, през който можели да минат два коня един до друг. А влезем ли, никой не може да ни избяга, защото това е единственият вход и изход от дола, а наоколо стените са толкова високи, че пиле не може да прехвръкне. Магьосницата убивала хората, които влизат там без разрешение, и имало много скелети, но Богун каза да не обръщам внимание на това, ами да вървя и да викам „Богун! Богун!…“ Тогава тя ще излезе да ни посрещне приятелски. Освен Горпина там бил още и Черемис, който стрелял много добре с пушка. Трябва да убием и двамата.

— За Черемис не възразявам, но за жената е достатъчно да я завържем.

— Как ще я вържеш, ваша милост! Тя е толкова силна, че ризница разкъсва като риза и с ръка троши подкова. Може би само пан Подбипента би се справил с нея, но не и ние. Остави се, ваша милост, за нея аз имам светен куршум, нека най-сетне и на тая дяволска дъщеря да й дойде черният час, иначе ще лети подир нас като вълчица и така ще вие и ще събере казаците, та сигурно не само княгинята, но и собствените си глави няма да опазим.

В подобни разговори и съвещания минаваше времето им по пътя, пътуваха бързо и отминаваха градчета, села, хутори и могили. Отиваха през Ярмолинци към Бар и едва оттам щяха да завият встрани към Ямпол и Днестър. Те минаха през тия места, където някога Володийовски беше победил Богун и бе освободил пан Заглоба от неговите ръце. Попаднаха дори на същия хутор и спряха да пренощуват в него. Понякога им се налагаше да нощуват и под открито небе, в степта, тогава пан Заглоба ги забавляваше с разкази за своите някогашни приключения — за такива, които се бяха случили, и за други, които изобщо не се бяха случвали. Но най-много разговаряха за княгинята и за нейното близко освобождаване от робството й при магьосницата.

Най-сетне те излязоха от областите, които бяха под контрола на гарнизоните и хоронгвите на Лянцкоронски, и се озоваха в казашки край, където не бяха останали никакви ляхи, защото тия, които не бяха избягали, бяха изтребени с огън и меч. Свърши май и настъпи зноен юни, а те едва бяха изминали една трета от пътя, който беше дълъг и труден. За щастие от страна на казаците не ги заплашваше никаква опасност. Пред селските бунтовнически групи изобщо не се легитимираха, защото те най-често ги вземаха за запорожки офицери. Все пак от време на време ги питаха що за хора са и тогава, ако тоя, който ги питаше, бе низовец, пан Заглоба показваше пернача на Богун, а ако беше обикновен селски главорез, той, без да слиза от коня, го риташе с крак в гърдите и го събаряше на земята, тогава другите веднага им даваха път, като мислеха не само че свой човек пътува, но и че е някой много високопоставен, щом бие. „Може да е Кривонос, Бурлай или самият бащица Хмелницки!“

Въпреки това пан Заглоба се оплакваше от славата на Богун, защото низовци твърде им досаждаха с въпросите си за него и понякога много ги бавеха. Обикновено въпросите здрав ли е, жив ли е, нямаха край, защото вестта за неговата смърт се беше разнесла чак до Ягорлик и до праговете. А когато нашите пътници казваха, че е здрав и освободен и че те са именно негови пратеници, тогава ги целуваха и черпеха; пред тях се отваряха всички сърца и дори кесиите, което хитрият слуга на пан Скшетуски не изпускаше да използва.

В Ямпол ги прие Бурлай, стар и славен полковник, който чакаше тук буджашките татари с войска от низовци и със селяни. Преди години той беше учил Богун на военния занаят; с него бяха ходили на черноморските походи и при един такъв поход заедно бяха ограбили Синоп, затова Бурлай обичаше Богун като син и прие сърдечно неговите пратеници, без да проявява ни най-малко недоверие, особено защото миналата година беше виждал Женджан при него. Напротив, като узна, че Богун е жив и отива към Волин, от радост даде на пратениците пир, на който сам се напи.

Пан Заглоба се страхуваше да не би Женджан, като си пийне, да издрънка нещо непотребно, но се оказа, че хитрият като лисица слуга така умее да се държи, та говори истината само тогава, когато може да се каже, и с това не излагаше работата, а печелеше още по-голямо доверие. За нашите рицари обаче беше странно да слушат тия разговори, водени с някаква страхотна откровеност, в които техните имена се преплитаха често.

— Ние чухме — казваше Бурлай, — че Богун бил съсечен при двубой. А не знаете ли кой го е съсякъл?

— Володийовски, офицер на княз Йереми — отговори спокойно Женджан.

— Ей, да мога да го пипна, ще му платя за нашия сокол. Кожата ще му одера!

При тия думи пан Володийовски мръдна с русите си като овесена слама мустаци и така изгледа Бурлай, както хрът поглежда към вълк, когато не му дават да му прегризе гърлото, а Женджан подхвърли:

— Нали затова, ваша милост полковник, ви казвам името му. „Триста дяволи да го вземат това момче!“ — помисли си пан Заглоба.

— Но той не е толкова виновен — продължи Женджан, — защото Богун сам го извикал на дуел, без да знае какъв майстор предизвиква. Там е бил и друг шляхтич, най-големият враг на Богун, който веднъж вече беше изтръгнал княгинята от ръцете му.

— Кой е той?

— О! Един дърт пияница, който в Чигирин се увърташе около нашия атаман и се преструваше на негов добър приятел.

— Ще го обеся! — възкликна Бурлай.

— Да пукна, ако не отрежа ушите на тоя изрод — измърмори Заглоба.

— Така го съсекли — продължаваше Женджан, — та гарваните отдавна да са изкълвали месата му, ако беше друг, но нашият атаман има корава душа и оздравя, макар че едва се домъкна до Влодава и там сигурно нямаше да оцелее, ако не бяхме ние. Ние го прехвърлихме във Волин, където са нашите, а той ни прати за момичето.

— Ще го погубят него тия хубавици! — измърмори Бурлай. — Аз отдавна съм му предсказал това. Не беше ли по-хубаво да се позабавлява по казашки с момичето, после камък на шията и във водата, както правехме на Черно море?

Тук пан Володийовски едва издържа, толкова беше засегнато чувството му към нежния пол. Но Заглоба се засмя и каза:

— Разбира се, че щеше да е по-хубаво!

— Но вие сте добри другари! — продължи Бурлай. — Вие няма да го изоставите в нужда, а ти, малкият — тук той се обърна към Женджан, — ти си най-добър от всички, нали те видях вече в Чигирин, когато гледаше най-грижливо нашия сокол. Е, затова и аз съм ви другар. Вие кажете от какво имате нужда — от молойци или от коне? Аз ще ви дам, за да не ви се случи нищо лошо, когато се връщате.

— Молойци не ни трябват, ваша милост полковник — отвърна Заглоба, — защото ние сме свои хора и в своя страна пътуваме, а не дай Боже да се случи някаква зла среща, с голяма група е по-лошо отколкото с малка, но ако се намерят бързи коне, те биха ни послужили.

— Ще ви дам такива, че и жребците на хана няма да ги настигнат.

Не щеш ли, Женджан се обади, за да не изпусне удобния случай:

— И пари малко ни даде атаманът, защото сам нямаше, а оттатък Брацлав за една мяра овес искат талер.

— Тогава ела с мене в стаята — каза Бурлай.

Женджан не чака да го канят два пъти и изчезна зад вратата със стария полковник, а когато отново се показа след малко, радост се излъчваше от пълното му лице и синият му жупан някак се издуваше над корема.

— Е, заминавайте с Бога — обади се старият казак, — а като вземете момичето, отбийте се при мене, та и аз да видя гълъбицата на Богун.

— Това е невъзможно, ваша милост полковник — отвърна смело Женджан, — защото тая ляшка е страшно боязлива и веднъж вече се мушка с нож. Страх ни е да не й се случи нещо лошо. По-добре атаманът да й бере вече грижата.

— Той ще я оправи!… Тя няма да се страхува от него. Ляшка белоръка! Казакът й смърди! — измърмори Бурлай. — Вървете с Бога! Близо ли е вече!

От Ямпол наистина не беше далече до Валадинка, но пътят бе труден, или по-скоро пред рицарите се простираше земя без никакъв път, защото по онова време ония места бяха още пустиня, съвсем рядко заселена и благоустроена. И така те тръгнаха от Ямпол малко на запад, като се отдалечаваха от Днестър, за да тръгнат след това по течението на Валадинка към Рашков, защото само по тоя път можеха да намерят дола. Небето вече побеляваше, тъй като пирът у Бурлай продължи до късно през нощта, и пан Заглоба си направи сметка, че преди залез-слънце няма да стигнат до дола, но тъкмо това искаше той — след освобождаването на Елена нощта да е вече минала. Така вървяха те и си говореха, че поне досега щастието не им изневерява, а пан Заглоба им припомни за пира у Бурлай и каза:

— Гледайте само как тия казаци, които образуват едно братство, се подкрепят взаимно при всички обстоятелства. Не говоря за селяните, които те презират и за които, ако дяволът им помогне да съборят нашето владичество, ще бъдат още по-лоши господари. Но в братството си един за друг са готови да скочат в огъня, не както нашата шляхта.

— Ами — сопна се Женджан. — Аз бях дълго, ваша милост, между тях и видях как се ядат помежду си като вълци и ако не е Хмелницки, който или със сила, или с политика ги държи стегнати, те да са се изяли съвсем. Но Бурлай е голям военачалник между тях и сам Хмелницки го уважава.

— Ти сигурно имаш хубаво чувство към него, защото ти позволи да го ограбиш. Ей, Женджан, Женджан, ти няма да умреш у дома си!

— Комуто както е писано, ваша милост! Все пак похвално е да пратиш за зелен хайвер неприятеля си, това и Богу се харесва!

— Не за това те укорявам, а за твоята алчност. Това е селяшко чувство, недостойно за шляхтич, и затова сигурно ще бъдеш осъден на оня свят.

— Поспечеля ли, няма да се скъпя и за свещи в черквата, та и Господ Бог да има полза от мене и да ме благославя и занапред. А че подпомагам родителите си, това не е грях.

— Какъв изпечен, та препечен хитрец! — възкликна пан Заглоба, като се обърна към Володийовски. — Мислех, че заедно с мене и хитрините ми ще отидат в гроба, но виждам, че тоя е още по-голям дявол. Покрай хитростта на тоя слуга ние ще освободим княгинята от Богуновото робство с разрешението на Богун и с конете на Бурлай! Видял ли е някой някога подобно нещо? А наглед пукната пара не бих дал за тоя хлапак.

Женджан се усмихна със задоволство и отвърна:

— Че лошо ли е, ваша милост?

— Хареса ми и ако не беше твоята алчност, щях да те взема на служба при мене, но щом изигра Бурлай, ще ти простя и за това, дето ме нарече пияница.

— Аз не съм те нарекъл така, ваша милост, а Богун.

— Затова и Бог го наказа — отвърна Заглоба.

В такива разговори им мина сутринта, а когато слънцето се изкачи високо на небосвода, те станаха сериозни, защото подир няколко часа щяха да видят Валадинка. След дълго пътуване най-сетне бяха пред целта, но безпокойство, естествено при подобни случаи, се прокрадна в сърцата им. Дали Елена е още жива? А ако е жива, дали ще я намерят в дола? Горпина е могла да я отведе или в последния момент може да я скрие някъде в неизвестните гънки на дола, или да я убие. Пречките не бяха още преодолени, всички опасности не бяха минали. Наистина те имаха всички белези, по които Горпина трябваше да ги познае като пратеници на Богун, изпълнители на неговата воля, но ако дяволите или духовете я предупредят? От това най-много се страхуваше Женджан, а и пан Заглоба, при все че се смяташе за опитен в магьосническото изкуство, не мислеше за това без тревога. Защото в такъв случай биха намерили дола пуст или — още по-лошо — казаци от Рашков, скрити там в засада. Сърцата им биеха все по-силно и когато най-сетне след още няколко часа път от високия бряг на един дол видяха лъсналата отдалече водна лента, бузестото лице на Женджан леко побледня.

— Това е Валадинка! — рече той с приглушен глас.

— Нима? — попита също така тихо Заглоба. — Значи сме близо вече!…

— Дано само Бог ни опази! — отвърна Женджан. — Ваша милост, започни заклинанията, защото страшно се боя!

— Глупости, заклинания! Да направим кръстен знак над реката и долищата — това повече ще помогне.

Пан Володийовски беше най-спокоен от всички, но мълчеше; само прегледа внимателно пистолета си и отново му сипна барут, след което попипа дали сабята излиза леко от ножницата.

— И аз имам светен куршум в ей тоя пистолет — каза Женджан. — В името на Отца и Сина и Светаго духа! Да вървим!

След някое време те се намериха на брега на рекичката и обърнаха конете си по посока на течението. Тук пан Володийовски се спря за малко и рече:

— Женджан да вземе пернача, защото магьосницата познава него, и пръв да влезе във връзка с нея, за да не се уплаши от нас и да не избяга с княгинята в някоя дупка.

— Правете каквото искате, ваша милост панове, но аз няма да тръгна пръв — каза Женджан.

— Тогава върви последен, търтей такъв!

След тия думи пан Володийовски тръгна пръв, зад него яздеше пан Заглоба, а последен с товарните коне вървеше Женджан и се оглеждаше неспокойно на всички страни. Конските копита тропаха по камъните, наоколо цареше глуха пустинна тишина, само скакалци и щурци, скрити в дупки и цепнатини, свиреха високо, защото денят беше зноен, при все че слънцето бе вече слязло доста на запад. Най-сетне конниците стигнаха до едно обло като обърнат рицарски щит възвишение, над което разпаднали се и изветрели скали образуваха форми, подобни на развалини, на порутени къщи и черковни кули; човек би помислил, че това е замък или град, разрушен вчера от неприятеля. Женджан погледна и побутна пан Заглоба.

— Това е Враже оброчище — каза той, — познавам го, че Богун ми го е описвал. Оттук нощем никой не може да мине жив.

— Ако не може да мине пеш, може би пък ще мине на кон — отвърна Заглоба. — Тю! Какъв проклет край! Но поне сме на прав път!

— Вече не е далеко! — каза Женджан.

— Слава Богу! — отговори пан Заглоба и мисълта му се понесе към княгинята.

Беше му някак странно на душата и като виждаше тия диви брегове на Валадинка, тия затънтени пущинаци, почти не вярваше, че княгинята може да бъде толкова близко — тя, заради която беше минал през толкова приключения и опасности и която така бе обикнал, че когато дойде вестта за нейната смърт, сам не знаеше какво да прави с живота си и със старостта си.

Но, от друга страна, човек привиква дори с нещастието, а пан Заглоба от толкова време бе живял с мисълта, че тя е отвлечена, че се намира далече и в ръцете на Богун, та сега не смееше да си каже: „Ето идва вече краят на мъките, краят на търсенията, идва времето на блаженство и спокойствие.“ При това и други въпроси се блъскаха в главата му: какво ще каже тя, когато го види? Дали няма да се облее в сълзи? Защото това спасение след толкова дълго и тежко робство ще й се стовари като гръм от ясно небе. „Неизповедими са пътищата Господни — мислеше Заглоба — и той ще съумее така да свърже всичко, че да възтържествува добродетелта и да се изобличи неправдата.“ Бог най-напред даде Женджан в ръцете на Богун, а после направи от тях неприятели. Бог нареди така, че жестоката майка войната извика дивия атаман от тая пустош, в която като вълк беше отнесъл плячката си, Бог по-късно го даде в ръцете на Володийовски и отново го срещна с Женджан и всичко се нареди така, че ето сега, когато там Елена може да губи последна надежда и вече отникъде, отникъде не очаква помощ — помощта е съвсем близко! „Свършват се твоите ридания, щерко моя — мислеше по-нататък Заглоба, — и скоро за тебе ще дойде безкрайна радост. О, и тя ще бъде благодарна, ще вдига молитвено ръце, ще благодари!“

В тоя миг момичето застана като живо пред очите на пан Заглоба — шляхтичът се разчувства силно и потъна цял в размисъл за това, което щеше да се случи след малко.

Изведнъж Женджан го дръпна отзад за ръкава.

— Ваша милост!

— Какво има? — попита Заглоба, недоволен, че му прекъснаха мислите.

— Видя ли, ваша милост? Вълк пребяга пред нас.

— И какво от това?

— Но дали е било вълк?

— Иди го питай.

В тоя миг Володийовски спря коня си.

— Дали не сме сбъркали пътя? — попита той. — Нали вече трябваше да сме стигнали.

— Не! — отвърна Женджан. — Движим се така, както казваше Богун. Де да беше свършило вече всичко.

— Скоро ще свърши, ако се движим добре.

— Бих искал, ваша милост панове, да ви помоля още, когато аз разговарям с магьосницата, да следите оня, Черемис. Казват, че бил страшен изрод, но стрелял великолепно с пушка.

— Не се бой — карай! Едва изминаха няколко десетки крачки и конете започнаха да острят уши и да пръхтят. Кожата на Женджан изпръхна като на гущер, понеже, той очакваше, че всеки момент иззад чупките на скалата ще се разнесе вой на вампир или ще се покаже някаква отвратителна и непозната муцуна — но се разбра, че конете пръхтят само защото минават до самото леговище на оня вълк, който преди малко така бе разтревожил слугата. Наоколо беше тихо; дори щурците бяха престанали да свирят, тъй като и слънцето вече се беше спуснало към другия край на небето. Женджан се прекръсти и успокои. Внезапно Володийовски спря коня си.

— Виждам дол — рече той, — гърлото му е запушено със скала, а в скалата има отвор.

— В името на Отца и Сина и Светаго духа — прошепна Женджан, — това е!

— След мен! — изкомандва пан Михал и обърна коня на място. След малко спряха пред отвора и преминаха като под каменен свод. Пред тях се откри дълбок дол, гъсто обрасъл отстрани, който в далечината се разширяваше в доста просторна полукръгла равнинка, сякаш обградена с грамадни стени.

Женджан започна да вика колкото му глас държи:

— Богун! Богун! Здравей, вещице! Здравей! Богун! Богун!

Спряха конете и стояха така известно време в мълчание, след което слугата отново почна да вика:

— Богун! Богун!…

Отдалече се чу кучешки лай.

— Богун! Богун!…

По левия ръб на дола, върху който падаха червените и златни лъчи на слънцето, зашумоляха гъстите храсти от глог и трънки и след малко почти на самия връх на склона се появи някаква човешка фигура, която се наведе, заслони очи с ръка и се загледа внимателно в пристигналите.

— Това е Горпина! — каза Женджан и като сви длани около устата си, за трети път започна да вика: — Богун! Богун!

Горпина започна да слиза, вървеше и се извиваше назад, за да запази равновесие. Тя вървеше бързо, а след нея се спускаше някакво малко, плещесто човече с дълга турска пушка в ръка; храстите се чупеха под грамадните стъпала на вещицата, камъни се търкаляха изпод тях към дъното на дола и гърмяха, а тя, наведена, обляна от червените блясъци на слънцето, наистина изглеждаше като някакво грамадно, свръхестествено същество.

— Кои сте вие? — попита тя със силен глас и се спря на дъното на дола.

— Как си мари, пачавро? — каза Женджан, който при вида на хора, а не на духове си възвърна обичайното спокойствие.

— Ти си слугата на Богун, нали? Ти! Познавам те! Хей, малкият! А тези какви са?

— Другари на Богун.

— Хубава вещица — измърмори под мустак пан Михал.

— А защо сте дошли тук?

— Ето пернач, нож и пръстен — знаеш какво значи това. Великанката взе знаците в ръка и започна да ги разглежда внимателно, а после каза:

— Същите са! За княгинята ли сте дошли?

— Да. Тя здрава ли е?

— Здрава. А защо Богун не дойде сам?

— Богун е ранен.

— Ранен? Аз видях това при воденичното колело.

— Щом си видяла, защо питаш? Лъжеш, бурия такава! — каза Женджан фамилиарно.

Вещицата показа в усмивка белите си като на вълк зъби и като сви ръка в пестник, мушна Женджан в хълбока.

— Хей, малкият!

— Я се махай!

— Не ми отказвай! Целуни ме! Хайде! А кога ще вземете княгинята?

— Веднага, само да починат конете.

— Вземайте я! И аз ще дойда с вас.

— Ти пък защо?

— На моя брат е писано смърт. Ляхите ще го набучат на кол. Ще дойда с вас.

Женджан се наведе на седлото, уж за да разговаря по-лесно с великанката, но незабелязано сложи ръката си върху пистолета.

— Черемис, Черемис! — извика той, за да насочи вниманието на своите другари към джуджето.

— Защо го викаш? Езикът му е отрязан.

— Аз не го викам, а се възхищавам от хубостта му. Ти няма да го изоставиш — той е твой мъж.

— Той е мой пес.

— Вие само двамата ли сте в дола?

— Двамата — княгинята е трета!

— Добре тогава. Няма да го изоставиш.

— Казах ти, че ще дойда с вас.

— А аз ти казвам, че ще останеш.

В гласа на слугата имаше нещо такова, та великанката се обърна на място с неспокойно лице, защото в душата й внезапно нахлу подозрение.

— Ти какво? — каза тя.

— Ето какво! — отвърна Женджан и гръмна с пистолета между гърдите й толкова отблизо, че за миг димът я покри напълно.

Горпина се дръпна назад с разперени ръце; очите й изскочиха от орбитите, някакъв нечовешки крясък излезе от гърлото й, тя се олюля и се просна възнак.

В същия миг пан Заглоба така удари Черемис със сабята си по главата, че костта изскърца под острието; ужасното джудже не издаде и стон, само се сви на кълбо като червей и започна да трепери, а пръстите на ръцете му се отваряха и затваряха като нокти на умиращ рис.

Заглоба избърса кървавата си сабя с полата на жупана, а Женджан скочи от коня, грабна един камък и го хвърли върху широката гръд на Горпина, после започна да търси нещо в пазвата си.

Грамадното тяло на вещицата още риташе земята, конвулсия изкриви страхотно лицето й, оголените зъби се покриха с кървава пяна, а от гърлото излизаше глухо хъркане.

В това време слугата извади от пазвата си късче светен тебешир, направи с него кръст на камъка и каза:

— Сега няма да стане.

После скочи на коня си.

— Напред! — изкомандва пан Володийовски.

Полетяха и се понесоха като вихър покрай потока, който течеше по средата на дола; отминаха пръснати нарядко по пътя дъбове и пред очите им се появи къща, по-нататък висока воденица, чието влажно колело лъщеше като червена звезда под лъчите на слънцето. При къщата две огромни черни кучета, вързани в ъглите, скачаха към тях, лаеха яростно и виеха. Пан Володийовски яздеше пръв и пръв долетя. Той скочи от коня, а после изтърча до входната врата, ритна я с крак и се втурна в пруста… като дрънкаше със сабята си.

От пруста надясно през отворената врата се виждаше просторна стая, пълна с трески, с огнище в средата, изпълнена с дим; вратата отляво беше затворена. „Тя трябва да е там!“ — помисли пан Володийовски и скочи към тая врата.

Дръпна я, отвори — стъпи на прага и застана като закован.

В дъното на стаята, с ръка, облегната на ръба на леглото, стоеше Елена Курцевич, бледа, с разпусната върху плещите и раменете коса, а ужасените й очи, впити във Володийовски, питаха: „Кой си ти? Какво търсиш тук?“ Защото тя никога по-рано не беше виждала малкия рицар. А той се смая, като видя тая красота и тази стая, покрита с кадифе и златошити тъкани. Най-сетне Володийовски се оборави и каза бързешком:

— Не бой се, ваша милост панно, ние сме приятели на Скшетуски!

Тогава княгинята се хвърли на колене.

— Спасете ме! — викаше тя, скръстила умолително ръце.

Но в същия миг се втурна и пан Заглоба, цял разтресен, червен, задъхан.

— Това сме ние! — викаше той. — Идваме на помощ!

Щом чу тия думи и видя познатото лице, княгинята клюмна като подкосено цвете, ръцете й се отпуснаха, ресниците покриха очите й и тя изгуби съзнание.

Петдесет и шеста глава

Веднага щом конете отпочинаха, те се втурнаха да бягат толкова бързо, че когато луната изгря над степта, бяха вече в околностите на Студенка отвъд Валадинка. Отпред яздеше пан Володийовски, като се оглеждаше внимателно на всички страни, зад него Заглоба с Елена, а шествието завършваше с Женджан; той водеше товарните коне и два ездитни, които не пропусна да вземе от конюшнята на Горпина. Устата на Заглоба не се затваряше, а и той наистина имаше какво да разказва на княгинята. Затворена в пустия дол, тя не знаеше нищо за това, което ставаше по света. И така, той й разказа как я търсили още отначало, как Скшетуски ходил да дири Богун чак в Переяслав, понеже не знаел, че е съсечен, как най-сетне Женджан изтръгнал от атамана тайната къде я е скрил и донесъл тая вест в Збараж.

— Боже милостиви! — каза Елена, като вдигна към луната своето прекрасно, бледо лице. — Значи пан Скшетуски е ходил за мене чак отвъд Днепър?

— До Переяслав, както ти казах вече. И сигурно щеше да бъде тук заедно с нас, но нямахме време да го известим, понеже искахме веднага да ти се притечем на помощ. Той не знае нищо за твоето спасение и всеки ден се моли за душата ти — но ти не го съжалявай вече. Нека се потревожи още малко, щом го чака такава награда.

— А пък аз мислех, че всички са ме забравили и само за смърт молех Бога!

— Не само че не те бяхме забравили, но през цялото време все обмисляхме как да ти се притечем на помощ. Да се чудиш и маеш! Че аз си блъсках главата, и Скшетуски също — това си е редно, но ето тоя рицар, който язди пред нас, също не си скъпеше нито труда, нито храбростта.

— Дано Бог го възнагради за това!

— Изглежда, че и у двама ви има нещо такова, та хората се лепят за вас, но на Володийовски наистина дължиш благодарност, нали ти казах, че двамата с него видяхме сметката на Богун.

— Пан Скшетуски още в Розлоги ми е говорил за пан Володийовски като за свой най-добър приятел…

— И правилно. Това е голяма душа в малко тяло. Сега е някак си оглупял, изглежда, твоята хубост го е замаяла, но почакай, нека само попривикне и дойде на себе си! Да знаеш колко нещо направихме с него при избора!

— Нов крал ли има вече?

— И това ли, горкичката ми, не си знаела в оная проклета пустиня? Как така? Ян Кажимеж беше избран още миналата есен, от осем месеца е вече крал. Сега ще има голяма война с тия негодници, но дай Боже да е щастлива, защото пренебрегнаха княз Йереми, а избраха други, които толкова ги бива за тая работа, колкото мене за женитба.

— А пан Скшетуски ще отиде ли на война?

— Той е истински войник и не зная дали ще можеш да го удържиш да не отиде. Ние с него сме еднакви! Щом ни замирише на барут, никаква сила не може да ни спре. Ох, миналата година дадохме добър урок на тая паплач. Нощта не би стигнала, ако река да ти разправя всичко, както беше… Разбира се, че ще отидем на война, но вече с леко сърце, защото най-важното е, че те намерихме, горкичката ми, а без тебе животът ни беше черен.

Княгинята наведе сладкото си лице към Заглоба.

— Аз не зная защо ти, ваша милост, си ме обикнал, но надали ме обичаш повече, отколкото аз тебе.

Заглоба започна да сумти от задоволство.

— Толкова ли много ме обичаш?

— О, кълна се!

— Да те възнагради Бог за това, че така старостта ще ми бъде по-лека. Често пъти момичетата още поглеждат подире ми, което ми се случваше и във Варшава през време на избора. Володийовски е свидетел! Но по дяволите вече любовта и въпреки горещата си кръв предпочитам бащинските чувства.

Настана мълчание, само конете започнаха един след друг да пръхтят силно, което предвещаваше благополучно пътуване.

— Наздраве! Наздраве! — отговаряха конниците.

Нощта беше светла. Луната се изкачваше все по-високо на небето, обсипано с трепетни звезди, ставаше все по-малка, по-бледа… Уморените коне забавиха крачка, а и пътниците започнаха да усещат умора. Володийовски пръв спря коня си.

— Време е да починем — каза той. — Скоро ще се зазори.

— Време е! — повтори Заглоба. — Така ми се спи, та вече ми се струва, че моят кон има две глави.

Но преди да заспят, Женджан помисли за вечеря; запали огън, а после смъкна от един кон дисагите и започна да вади от тях различни припаси, с които се беше снабдил от Бурлай в Ямпол: просеник, студено месо, южни плодове и влашко вино. Щом видя двата кожени мяха, добре издути от течността, която бълбукаше примамливо, пан Заглоба забрави за съня — другите също с готовност се заловиха за яденето. То стигна богато за всички, а когато се нахраниха добре, пан Заглоба избърса уста с полата на дрехата си и каза:

— До смъртта си не ще престана да повтарям: чудни са делата Божи! Ето че ти си свободна, ваша милост панно, а ние седим тук радостни sub Jove[105] и пием винцето на Бурлай. Няма да кажа, че унгарското не е по-добро, защото това мирише на кожа, но на път и то е добре дошло.

— На едно нещо не мога да се начудя — каза Елена. — Как Горпина се съгласи да ме даде толкова лесно.

Пан Заглоба загледа Володийовски, после Женджан и почна да мига бързо.

— Съгласи се, понеже бе принудена. Впрочем няма защо да крия, то не е срамота, че очистихме и нея, и Черемис.

— Как така? — попита княгинята уплашено.

— Ти не чу ли гърмежите?

— Чух, но мислех, че Черемис стреля.

— Не беше Черемис, а ето тоя слуга, който застреля вещицата. Съгласен съм, че не беше хубаво, но той не можеше да постъпи другояче, тъй като вещицата, не зная дали бе надушила нещо, или ей така, от инат, настоя да тръгне с нас. Мъчно можехме да се съгласим с това, защото тя веднага щеше да разбере, че не отиваме в Киев. Тогава той я застреля, а аз пречуках Черемис. Той беше истински африкански монструм[106] и мисля, че Бог няма да ме съди за това. И в пъкъла навярно всички ще се отвращават от него. Преди да тръгнем от дола, излязох напред и отдръпнах труповете малко настрани, за да не се уплашиш от вида им или да ги сметнеш като лош знак за себе си.

На това княгинята отговори:

— Твърде много от близките си вече видях мъртви в това ужасно време, та не бих се бояла от вида на убити, но по-добре беше да не оставяме кръв зад себе си, за да не ни накаже Бог за нея.

— Това не беше рицарско дело — каза Володийовски остро — и затова не се присъединих към него.

— Какво ще му разсъждаваме, ваша милост — каза Женджан, — когато иначе не можеше. Ако бяхме премахнали някакъв добър човек, тогава друга работа, но неприятелите на Бога могат да се премахват, а пък аз сам съм виждал как тая грешница влизаше във връзка с дявола. Не за това съжалявам!

— А за какво съжаляваш, ваша милост пане Женджан? — попита княгинята.

— Защото там имаше заровени пари, за които Богун ми каза, но ваша милост панове така бързахте, та нямаше време да ги изкопая, ако и да знаех добре мястото при воденицата. Сърцето ми се късаше, че трябва да оставим и толкова скъпи неща в стаята, където живееше нейна милост.

— Гледай какъв слуга ще имаш! — каза Заглоба на княгинята. — Като изключи господаря си, той би одрал кожата на самия дявол, за да си направи яка от нея.

— Ако е рекъл Бог, негова милост пан Женджан няма да се оплаква от моята неблагодарност — отговори Елена.

— Покорно благодаря, ваша милост панно! — рече той и й целуна ръка.

През това време Володийовски седеше мълчалив, само пиеше вино от меха и си придаваше войнствен вид, но най-сетне това необикновено мълчание привлече вниманието на Заглоба.

— А ти, пане Михал — рече Заглоба, — едва ще отрониш някоя дума. — Тук старецът се обърна към княгинята: — Не казах ли, че твоята хубост ще му вземе ума и езика?

— По-добре, ваша милост, да се наспиш преди съмване! — отвърна малкият рицар смутено и започна силно да мърда мустаци също като заек, когато иска да си придаде смелост.

Но старият шляхтич имаше право. Необикновената хубост на княгинята държеше малкия рицар сякаш в постоянна омая. Той я гледаше, гледаше, а в себе си се питаше: как е възможно такава хубост да ходи по земята. Защото през живота си беше видял много хубавици — хубава беше панна Ана, както и панна Барбара Збаражка, прекрасна беше и Ануша Борзобогата — ослепителна беше и панна Жукувна, около която се въртеше Розтворовски, и Вершуловата Скоропадска, и Боговитинянка, но никоя от тях не можеше да се сравни с тоя чуден цвят от степта. Пред другите пан Володийовски биваше и весел, и разговорлив, а сега, когато гледаше тия кадифени очи, сладки и омайни, тези техни копринени завески, чиито сенки падаха чак върху скулите, тая пръсната като хиацинтов цвят по раменете и плещите коса, тая стройна фигура, изпъкнала гръд, която се люлееше при дишането и от която лъхаше приятна топлина, цялата тази лилиева белота, розовина и малиновата й уста — когато гледаше всичко това, пан Володийовски просто си глътваше езика и най-лошото, че сам се виждаше несръчен, глупав и преди всичко малък, и то толкова малък, та чак смешен. „Тя е княгиня, а аз учениче!“ — мислеше той с известно огорчение и би се радвал, ако се случеше нещо, някакъв гигант да се появеше от мрака, та тогава горкият пан Михал да покаже, че не е толкова малък, колкото изглежда! Дразнеше го и това, дето пан Заглоба, очевидно доволен, че дъщеричката му така привлича погледите на хората, непрекъснато кудкудяка и беше започнал вече да се подиграва и да мига страхотно с очи.

А в това време тя седеше пред огъня, осветена от червения пламък и от бялата луна, мила, спокойна и все по-прекрасна.

— Признай, пане Михал — каза му на другия ден сутринта Заглоба, когато бяха останали за малко сами, — че в цяла Жечпосполита няма друго момиче като нея. Ако ми покажеш друго такова, ще ти позволя да ме наречеш дръвник и да ме набиеш като слуга.

— Това аз не отричам, ваша милост — отвърна малкият рицар. — Тя е нещо толкова специално и рядко, каквото досега не съм виждал, дори ония фигури на богини, които видяхме в двореца на Казановски, тъй сполучливо направени от мрамор, та изглеждат като живи, не могат да се мерят с нея. И сега не ми е чудно, че най-добрите мъже са се хванали за косите за нея — защото си струва.

— Виждаш ли, виждаш ли? — казваше Заглоба. — За Бога, човек не знае кога е по-хубава — сутрин или вечер? Защото тя постоянно изглежда като роза. Казвал съм ти, че и аз някога бях необикновено красив, но и тогава щях да бъда принуден да й отстъпя, макар други да разправят, че сме си приличали с нея като две капки вода.

— Я върви по дяволите, ваша милост! — викна малкият рицар.

— Не се сърди, пане Михал, защото и без това си придаваш войнствен израз. Гледаш я като козел зеле и непрекъснато се мръщиш; човек би казал, че желание те разкъсва, но гроздето е кисело.

— Тю! — каза Володийовски. — Как не те е срам, ваша милост? Стар човек си, а такива глупости приказваш.

— Тогава защо си се навъсил?

— Защото ти мислиш, ваша милост, че всичко лошо вече е минало като птица през въздуха и че сме напълно в безопасност, а всъщност трябва добре да си опичаме ума, та едно да избегнем, друго да заобиколим. Чака ни още опасен път и Бог знае какво може да се случи, понеже тия места, накъдето отиваме, сега трябва вече да са в огъня.

— Когато аз я откраднах от Богун в Розлоги, беше по-лошо, защото ни преследваха, а пред нас беше бунтът. И все пак преминах през цяла Украйна като през огън и стигнах чак до Бар. Та за какво носим глава на раменете? В най-лошия случай до Каменец не е толкова далече.

— Да, но турците и татарите също не са далече от него.

— Какво ми разправяш, ваша милост!

— Разправям какво е положението и казвам, че би трябвало да помислим върху това. По-добре да заобиколим Каменец и да тръгнем към Бар, защото казаците зачитат перначите, а със селяните ще се справим, но ако един татарин ни вземе под око, свършено е! Аз отдавна се познавам с тях и мога да бягам пред чамбулите заедно с птиците и вълците, но ако налетим право на някой чамбул, тогава и аз вече нищо не мога да направя.

— Тогава да вървим към Бар или покрай Бар, дано чумата ги умори тия татари от Литва и Бесарабия в техните станове. Ти, ваша милост, не знаеш, че Женджан е взел пернач и от Бурлай. Така че може да се движим навсякъде между казаците и да си пеем. Най-лошите пущинаци вече отминахме, сега ще навлезем в заселена местност. Трябва и така да наредим нещата, та вечер при залез да спираме в хуторите, защото за момичето това е и по-прилично, и по-удобно. Но на мене ми се струва, пане Михал, че си много черноглед. Какво, дявол да го вземе! Та нима трима мъже — без да хваля нито себе си, нито вас — няма да се справят в степта! Ще съединим нашата хитрост с твоята сабя и хайде! По-добро от това здраве му кажи. Женджан има и пернач от Бурлай, а това е най-важното, защото сега Бурлай управлява цялото Подолие, пък щом се доберем оттатък Бар, там е вече Лянцкоронски с кралските хоронгви. Хайде, пане Михал, да не губим време!

И наистина не губиха време, а се понесоха на север и запад по степта колкото можеха да препускат конете. При Могилев влязоха в по-гъсто населен край, така че вечер можеха лесно да намерят хутор или село, където да пренощуват, но румената утринна зора винаги ги заварваше на коне и на път. За щастие лятото беше сухо, дните знойни, нощите с роса, а сутрин цялата степ се сребрееше като покрита със скреж. Вятърът бе изсушил водите, реките бяха намалели и ги преминаваха много лесно. Като се движиха известно време срещу течението на Лозова, спряха на по-дълга почивка в Шаргород, където се намираше казашки полк от ония, които командваше Бурлай. Там намериха пратеници на Бурлай, а между тях и сотника Куна, когото бяха видели в Ямпол на пира у Бурлай. Той се поучуди малко, че не вървят през Брацлав, Райгород и Сквира за Киев, но в ума му не се появи никакво подозрение, особено когато Заглоба му обясни, че не са тръгнали по оня път от страх пред татарите, които щели да тръгнат откъм Днепър. Куна пък им каза, че Бурлай го изпратил в полка, за да съобщи, че ще тръгнат на поход, и сам Бурлай всеки момент също ще пристигне в Шаргород заедно с ямполската войска и буджашките татари и оттук веднага ще потегли по-нататък.

При Бурлай били дошли куриери от Хмелницки с вест, че войната е започнала, и със заповед да тръгне с всички полкове за Волин. Самият Бурлай отдавна вече искал да тръгне за Бар и само чакал татарските подкрепления, защото при Бар нещо не вървяло. Военачалникът пан Лянцкоронски бил разгромил там значителни групи, превзел града и настанил гарнизона в замъка. На бойното поле там паднали няколко хиляди казаци и за тях именно искал да отмъсти старият Бурлай или поне да си върне замъка. Куна обаче казваше, че последните заповеди на Хмелницки да тръгне за Волин осуетили това намерение на Бурлай и че сега Бар нямало да бъде обсаждан, освен ако татарите непременно пожелаят това.

— Е, какво, пане Михал? — каза на другия ден Заглоба. — Бар е пред нас и бих могъл да скрия там за втори път княгинята, но по дяволите Бар! Не вярвам вече нито на Бар, нито на която и да било крепост, откак тия разбойници имат повече оръдия отколкото кралските войски. Едно само ме безпокои — че около нас нещо се заоблачава.

— Не само се заоблачава — отвърна рицарят, — но и буря вече иде подире ни, тоест татарите и Бурлай, който, ако ни настигне, ще бъде много учуден, че вървим не към Киев, а в противната посока.

— И би бил готов да ни посочи друг път. Дано дяволът по-рано му покаже кой път води най-направо за пъкъла. Да се споразумеем, пане Михал: с тия разбойници аз ще се разправям за всички ни, но с татарите ти да имаш грижата.

— За ваша милост е по-лесно с тълпите, които ни смятат за свои — отговори Володийовски. — Що се отнася до татарите, единственият начин сега е да бягаме колкото се може по-бързо, за да се измъкнем, дорде е време, от тая клопка. Където се случи, ще трябва да купуваме по пътя коне, та винаги да разполагаме с отпочинали.

— За това ще стигнат парите на пан Лонгинус, пък ако не стигнат ще вземем от Женджан парите на Бурлай — а сега напред!

И пътуваха още по-бързо, та чак пяна покриваше хълбоците на конете и падаше като снежни парцали по зелената степ. Отминаха Дерла и Лядава. В Барек пан Володийовски купи нови коне, без да изоставя старите, защото тия, които им подари Бурлай, бяха от много добра раса, та ги пазеха в резерва — и вървяха напред, като правеха все по-кратки спирания и нощувки. Всички бяха в отлично здраве, а Елена, въпреки че беше уморена от пътуването, чувстваше, че с всеки ден придобива все повече сила. В дола тя бе водила затворен живот и почти не бе напускала позлатената си стая, защото не искаше да се среща с безсрамната Горпина и да слуша нейните приказки и увещания — но сега чистият въздух в степта възвръщаше здравето й. Рози разцъфнаха върху бузите й, лицето й загоря от слънцето, а пък очите придобиха блясък и когато вятърът разчорляше косата й на челото, човек би казал: някаква циганка, най-чудесна врачка или циганска принцеса язди по широката степ, пред нея цветя, а зад нея рицари.

Пан Володийовски бавно свикваше с нейната необикновена хубост, но понеже пътуването ги сближаваше, накрая привикна. Тогава той отново стана разговорлив и весел и често, като яздеше край нея, й разказваше за Лубни, а най-много за приятелството със Скшетуски, защото забеляза, че това тя слуша с най-голямо задоволство. А понякога я дразнеше с такива думи:

— Аз съм приятел на Богун и при него водя ваша милост.

А тя скръстваше молитвено ръце уж много уплашена и почваше да моли със сладък глас:

— Не прави това, люти рицарю, по-добре веднага ми отсечи главата!

— О, това не може да бъде! Ще постъпя, както казах! — отговаряше лютият рицар.

— Отрежи я! — повтаряше княгинята, като присвиваше прекрасните си очи и протягаше шията си към него.

Тогава мравки попъпляха по гърба на малкия рицар. „Това момиче ми замайва главата като вино! — мислеше си той. — Но няма да се опия с него, защото е чуждо.“ И добрият пан Михал само потрепваше и пускаше коня си напред. А когато потънеше в тревата като гмурец във вода, мравките веднага изчезваха и цялото му внимание се насочваше към пътя: дали е безопасен, дали добре вървят и дали някаква опасност не се приближава отнякъде? Затова той се изправяше на стремената, показваше жълтите си мустаци над развълнуваните треви и гледаше, душеше, слушаше като татарин, когато дебне сред тревата в Дивите поля.

Пан Заглоба също беше в най-добро настроение.

— Сега ни е по-лесно да бягаме — казваше той, — отколкото тогава край Кагамлик, когато трябваше да вървим пеш като кучета с изплезени езици. Тогава езикът ми така беше изсъхнал в устата, че бих могъл дърво да стържа с него, а сега, слава Богу, можем и да си отпочиваме нощем, и гърлото има с какво да наквасим от време на време.

— А помниш ли, ваша милост, как ме пренесе на ръце през реката? — казваше Елена.

— Дай Боже да дочакам друг да те носи на ръце: Скшетуски ще се погрижи за това!

— Ха, ха! — смееше се Женджан.

— Моля, млъкни, ваша милост — шепнеше княгинята пламнала и с наведени очи.

Ето така разговаряха те помежду си в степта, за да убият времето. Най-сетне зад Барек и Йолтушков навлязоха в места, току-що разръфани от зъбите на войната. Там и досега вилнееха въоръжени групи от селяни, там също така неотдавна и пан Лянцкоронски беше палил и сякъл, защото едва преди няколко дни се беше оттеглил в Збараж. От местни хора нашите пътници узнаха също така, че Хмелницки и ханът са тръгнали с всичките си сили срещу ляхите, или по-скоро против военачалниците, чиято войска се бунтувала и искала да служи само под жезъла на Вишньовецки. При това навсякъде предсказваха, че сега вече сигурно ще настъпи гибелта, тоест окончателният край на ляхите или на казаците, щом се срещнат Хмелницки и Ярема. В това време цялата страна беше сякаш в огън. Всичко живо грабваше оръжие и вървеше на север, за да се присъедини към Хмелницки. Отдолу, от днестърския Низ, идеше Бурлай с цялата си сила, а по пътя се надигаха всички полкове от гарнизоните, становете и пасищата, тъй като навсякъде бяха получили заповед. И така, вървяха сотни, хоронгви, полкове, а край тях като вълна се носеше безредна селска тълпа, въоръжена с тояги, вили, ножове, пики. Конярите и пастирите зарязваха своите стада, селяните — хуторите си, пчеларите — кошерите, дивите рибари — своите тръстики край Днестър, ловците — гората. Селата, градчетата и градовете опустяваха. В трите воеводства по селищата останаха само стари жени и деца, защото дори младите жени тръгнаха с молойците срещу ляхите. А в същото време от изток се приближаваше Хмелницки с цялата си главна сила, зловеща като буря, която събаря по пътя с мощна ръка замъци и замъчета и избива неизбитите при по-раншните погроми.

Като отминаха Бар, пълен с тъжни спомени за княгинята, нашите пътници излязоха на стария път, който водеше през Латичев и Плоскиров за Тарнопол и по-нататък чак до Лвов. Тук те все по-често срещаха било сборни обози от коли, било пехотни части и казашка конница, било групи от селяни, неизчислими стада говеда, покрити с облаци прах, карани за храна на казашките и татарските войски. Пътят ставаше все по-опасен, понеже час по час ги питаха какви са, откъде и накъде отиват. На казашките сотни Заглоба показваше пернача от Бурлай и казваше:

— Ние сме пратеници на Бурлай, водим невестата на Богун.

И при вида на пернача от страшния полковник казаците обикновено даваха път, още повече че всеки разбираше, че щом Богун е жив, той трябва да се намира близо до войските на военачалниците около Збараж или Константинов. Но далече по-трудно беше за пътниците да се разправят със селяните, с дивите групи от прости, пияни пастири, които нямаха почти никакво понятие за разните знаци, давани от полковниците за безопасно преминаване. Ако не беше Елена, тия полудиви хора щяха да смятат Заглоба, Володийовски и Женджан за свои и за старейшини — и понякога така биваше; но Елена навсякъде правеше впечатление както със своя пол, така и с необикновената си хубост, а оттук се раждаха опасности, които трябваше да бъдат преодолявани с най-големи усилия.

И така, понякога пан Заглоба показваше пернача, а понякога пан Володийовски зъбите си и не един труп падна зад тях. Няколко пъти само ненадминатите бегачи на Бурлай ги спасиха от твърде опасно премеждие — и пътуването, толкова сполучливо отначало, с всеки изминат ден ставаше все по-тежко. Елена, макар и храбра по природа, при тая непрекъсната тревога и това безсъние започна да боледува и наистина изглеждаше като пленница, влачена въпреки волята й към неприятелски стан; пан Заглоба се потеше страшно и постоянно измисляше нови хитрости, които малкият рицар веднага пускаше в ход, а двамата утешаваха княгинята, както можеха.

— Само да минем тоя мравуняк, който е още пред нас, и да стигнем в Збараж, преди Хмелницки и татарите да са залели околността — казваше малкият рицар.

По пътя той бе узнал, че военачалниците са се прибрали в Збараж и възнамеряват да се отбраняват там — затова и нашите пътници отиваха нататък и основателно очакваха, че и княз Йереми ще дойде при военачалниците със своята дивизия, особено защото част, и то значителна, от неговите сили пребиваваше постоянно в Збараж. В това време те успяха да стигнат чак до Плоскиров. Мравунякът наистина почна да оредява по пътя, тъй като на десет мили вече започваше област, заета от кралските войски, та казашките отряди не смееха да отиват по-нататък и предпочитаха да чакат на безопасно разстояние пристигането на Бурлай, от една страна, и на Хмелницки — от друга.

— Само десет мили още! Само десет мили! — повтаряше пан Заглоба и потриваше ръце. — Стигнем ли до първата хоронгва, ще се доберем до Збараж без никаква опасност.

Но все пак пан Володийовски реши да се снабди в Плоскиров с нови коне, понеже купените в Барек бяха вече съсипани, а жребците на Бурлай трябваше да се пазят за черен час. Тая предпазливост беше необходима, откак се разнесе вест, че Хмелницки е вече при Константинов, а ханът с всичките си орди настъпва от Пилавци.

— Ние ще останем с княгинята тук, извън града, защото е по-добре да не се показваме на пазара — каза малкият рицар на Заглоба, когато стигнаха до една изоставена къщурка на неколкостотин метра от града, — а ти, ваша милост, иди и попитай между гражданите дали някой няма коне за продан или за размяна. Вечер е вече, но ще пътуваме цяла нощ.

— Скоро ще се върна — каза пан Заглоба.

И замина за града. Володийовски каза на Женджан да поразпусне малко подпругите на седлата, та конете да могат да си отпочинат, а самият той въведе княгинята в стаята и я покани да се подкрепи с вино и сън.

— Бих искал до разсъмване да изминем тия десет мили — каза и той, — после ще почиваме всички.

Но едва донесе меха с вино и храната, когато пред пруста се чу тропот.

Малкият рицар погледна през прозореца.

— Пан Заглоба вече се връща — рече той, — изглежда, че не е намерил коне.

В същия миг вратата на стаята се отвори и се появи Заглоба блед, син, потен, задъхан.

— На конете! — викна той.

Пан Михал беше достатъчно опитен войник, да не губи време в такива случаи. Не загуби време дори да вземе меха с вино (който все пак пан Заглоба грабна), но хвана бързо княгинята, изведе я на двора и я настани на седлото; хвърли последен поглед да провери дали подпругите са стегнати и повтори:

— На конете!

Копитата зачаткаха и скоро конниците и конете изчезнаха в мрака като призраци.

Те летяха дълго, без да спират, а когато от Плоскиров ги делеше вече почти цяла миля и пред изгрева на луната мракът стана толкова плътен, че всяко преследване беше невъзможно, пан Володийовски се приближи до Заглоба и попита:

— Какво беше това?

— Чакай… пане Михал, чакай! Страшно се запъхтях, за малко да ми се подкосят краката… Уф!

— Но какво беше това?

— Самият дявол, казвам ти, дявол или змей, на който — като му отсечеш глава, пораства друга.

— Я говори по-ясно, ваша милост!

— Богун видях на пазара.

— Ти, ваша милост, навярно бълнуваш?

— Кълна се, че го видях на пазара, а с него пет-шест души; не можах да ги преброя, защото краката ми за малко да се подкосят… Държаха факли около него… Почвам вече да мисля, че някакъв бяс стои на пътя ни, и съвсем губя надежда за щастливия край на нашата акция… Безсмъртен ли е тоя дявол или какво? Само че не казвай за него на Елена… О, за Бога! Ти, ваша милост, го съсече, Женджан го предаде… а той жив, свободен и на пътя ни. Уф! Боже! Боже!… Казвам ти, пане Михал, че предпочитам да видя spectrum[107] на гробищата отколкото него. И какъв е, дявол да го вземе, тоя мой късмет, та все аз пръв го срещам! Кучета го яли тоя късмет! Та няма ли други хора по света? Нека други го срещат! Не! Винаги аз и аз!

— А той видя ли те, ваша милост?

— Ако беше ме видял той, тогава ти, пане Михал, вече нямаше да ме видиш. Само това липсваше!

— Много важно е да се знае — каза Володийовски — дали нас преследва, или отива към Валадинка при Горпина и мисли, че ще ни хване по пътя.

— На мене ми се струва, че отива към Валадинка.

— Така и трябва да е. Значи ние вървим на една страна, а той — на друга и сега вече помежду ни има една или две мили, а след един час ще бъдат пет. Преди да узнае нещо за нас по пътя и да се върне, ние ще бъдем не в Збараж, а чак в Жулкев.

— Така ли мислиш, пане Михал? Хвала Богу! Мед ми капна на сърцето! Но кажи ми как е възможно той да бъде на свобода, щом Женджан го е предал в ръцете на влодавския комендант?

— Просто е избягал.

— Главата трябва да се отсече на такъв комендант. Женджан! Хей, Женджан!

— Какво искаш, ваша милост? — попита слугата, като спря коня си.

— Ти на кого предаде Богун?

— На пан Реговски.

— А кой е този пан Реговски?

— Той е голям кавалер, поручик от бронираната хоронгва на негово величество краля.

— Ах, да му се не види! — каза Володийовски и щракна с пръсти. — Сетих се! Не помниш ли, ваша милост, какво ни разправяше пан Лонгинус за омразата между пан Скшетуски и Реговски? Ами че той е роднина на пана стражник Лашч и поради неговото излагане питае odium[108] към Скшетуски.

— Разбирам, разбирам! — възкликна пан Заглоба. — Той трябва да е пуснал Богун от яд, но това ми мирише на затвор и смъртно наказание. Аз пръв ще донеса за това.

— Дай боже да го срещнем — измърмори пан Михал, — тогава положително няма да се стигне до съд.

Женджан не знаеше каква е работата и след отговора, който даде на пан Заглоба, отново излезе напред към княгинята.

Сега пътуваха бавно. Луната изгря, мъглата, която вечерта бе покрила земята, се вдигна и нощта стана ясна. Володийовски потъна в размисъл. Заглоба още някое време преживява остатъците от ужаса, накрая рече:

— Сега Богун и на Женджан щеше да даде да се разбере, ако му беше паднал в ръцете!

— Съобщи му, ваша милост, тая новина, та и той да се стресне, а в това време аз ще отида при княгинята — отговори малкият рицар.

— Добре! Хей, Женджан!

— Какво има? — попита слугата и отново спря конете. Пан Заглоба се изравни с него и помълча малко, докато Володийовски и княгинята се отдалечат достатъчно; най-сетне рече:

— Знаеш ли какво е станало?

— Не зная.

— Пан Реговски е пуснал Богун на свобода. Видях го в Плоскиров.

— В Плоскиров? Сега? — попита Женджан.

— Сега. Е, как, още ли не си паднал от седлото? Лунните лъчи падаха право върху бузестото лице на слугата и пан Заглоба не само че не забеляза върху него ужас, но с най-голямо удивление видя оня израз на люта, почти животинска ожесточеност у Женджан, когато той убиваше Горпина.

— Ти какво? Не се ли страхуваш от Богун, а? — попита старият шляхтич.

— Ваша милост — отвърна слугата, — щом пан Реговски го е пуснал, значи аз сам ще трябва отново да го търся, за да му отмъстя за злото, което ми причини, и за позора. Аз няма да му простя, понеже съм се заклел, и ако не водехме княгинята, веднага бих тръгнал по следите му: моето не бива да се загуби!

„Тю! — помисли Заглоба. — Най-добре да не правя никакво зло на тоя слуга!“

После подкара по-бързо коня и подир малко се изравни с княгинята и Володийовски. След един час път преминаваха реката Медведовка и навлязоха в гора, която се изправяше като черна стена от самия бряг на реката покрай пътя.

— Тия места вече са ми познати — каза Заглоба. — Гората ще свърши скоро, а след нея има около четвърт миля голо поле, през което минава пътят за Чорни остров, после следва още по-голяма гора чак до Митчин. Ако е рекъл Господ, в Митчин ще намерим полски хоронгви.

— Време е вече да дойде спасение! — измърмори Володийовски. Някое време пътуваха в мълчание по светлия, огрян от лунните лъчи път.

— Два вълка ни минаха път! — каза внезапно Елена.

— Виждам — отвърна Володийовски. — А ето и трети!

Сивкава сянка наистина се промъкна на около сто и петдесет крачки пред конете.

— Ето четвърти! — извика княгинята.

— Не, това е сърна! Гледай, ваша милост панно, две, три!

— Какво е това, дявол да го вземе! — възкликна пан Заглоба. — Сърни тичат подир вълци! Виждам, че светът се преобръща с краката нагоре!

— Да побързаме — каза пан Володийовски с неспокоен глас. — Женджан, насам и с княгинята напред!

Полетяха, но Заглоба се наведе в движение до ухото на Володийовски и попита:

— Пане Михал, какво става там?

— Лошо — отвърна малкият рицар. — Видя ли, ваша милост: животните изскачат от леговищата си и бягат нощем.

— Ох! Какво означава това?

— Значи, че ги плашат.

— Кой?

— Войска — казаци или татари — иде към нас отдясно.

— Може да са наши хоронгви?

— Това е невъзможно, защото животните бягат откъм изток, от Пилавци, навярно татарите идат като широка вълна.

— Да бягаме, за Бога, пане Михал!

— Няма друг изход. Ех, да не беше тук княгинята, щяхме да се приближим до самите чамбули, за да откъснем един-двама души, но с нея… минаването може да бъде трудно, ако ни забележат.

— За Бога, пане Михал! Да свърнем към гората подир тия вълци, а?

— Това е невъзможно, дори да не ни хванат веднага, ще залеят страната пред нас, а после как ще се измъкнем?

— Огън и жупел да ги порази! Само това ни липсваше! Ех, пане Михал, дали не се лъжеш? Та нали вълците вървят подир войската, а не бягат пред нея.

— Които са отстрани, вървят подир войската и се събират отвсякъде, но които са отпред, те се плашат и бягат. Виждаш ли, ваша милост, там надясно, между дърветата: пожар свети!

— Исусе Назаретски, царю юдейски!

— Тихо, ваша милост!… Голяма ли е още тая гора?

— Сега ще свърши.

— А после поле ли е?

— Поле. О, Господи Исусе!

— Тихо, ваша милост!… Оттатък полето друга гора ли има?

— Чак до Матчин.

— Добре! Стига да не ни настигнат в това поле! Ако се доберем благополучно до другата гора, все едно че сме си вкъщи. Сега да се движим заедно! За щастие княгинята и Женджан са на Бурлаевите коне.

Пришпориха конете и се изравниха с княгинята и Женджан, които яздеха отпред.

— Какво гори там надясно? — попита княгинята.

— Ваша милост панно! — отговори малкият рицар. — Няма какво да крия. Това може да са татари.

— Боже, Света Богородице!

— Не се тревожи, ваша милост панно! Аз ще се погрижа да им избягаме, а в Матчин се намират наши хоронгви.

— За Бога, да бягаме! — рече Женджан.

Притихнаха и се понесоха като духове. Дърветата започнаха да редеят, гората свършваше — но и луната нещо помръкна. Внезапно Елена се обърна към малкия рицар.

— Ваша милост панове! — рече тя. — Закълнете ми се, че жива няма да падна в ръцете им!

— Няма да паднеш — отвърна Володийовски, — докато аз съм жив.

Едва свърши и изскочиха от гората на полето, или по-скоро в степта, която се простираше близо четвърт миля и на чийто противоположен край отново се чернееше линията на гора. Това от всички страни открито поле сега се сребрееше цяло под лъчите на месеца и беше светло почти като денем.

— Това е най-лошата част от пътя! — прошепна Володийовски на Заглоба, — защото, ако те се намират в Чорни остров, ще минат оттук, между горите.

Заглоба не отговори нищо, само стисна коня с пети.

Бяха преминали вече половината поле, отсрещната гора се приближаваше все повече, виждаше се все по-ясно, когато изведнъж малкият рицар протегна ръка към изток.

— Гледай, ваша милост — каза на Заглоба. — Виждаш ли?

— Някакви храсти и шубраци в далечината.

— Тия храсти се движат! В галоп веднага, в галоп, защото сега вече непременно ще ни съзрат!

Вятър засвири в ушите на бегълците — спасителната гора се приближаваше все повече.

Изведнъж от оная тъмна маса, която се приближаваше откъм дясната страна на полето, най-напред долетя сякаш шум, подобен на шума на морските вълни, а миг по-късно огромен вик разтърси въздуха.

— Виждат ни! — изрева Заглоба. — Кучета! Разбойници! Дяволи! Вълци! Нехранимайковци!

Гората беше толкова близо, че бегълците вече почти усещаха нейния суров и хладен дъх.

Но и облакът от татари се виждаше все по-ясно, а от тъмното му тяло започнаха да излизат дълги отклонения като пипала на грамадно чудовище и да се приближават към бегълците с неописуема бързина. Опитните уши на Володийовски ясно различиха вече виковете: „Аллах! Аллах!“

— Конят ми се препъна! — викна Заглоба.

— Няма нищо! — отвърна Володийовски.

Но през главата му като светкавици прелитаха въпроси: какво ще стане, ако конете не издържат? Какво ще стане, ако някой от тях падне? Това бяха великолепни татарски коне с желязна издръжливост, но те все препускаха от Плоскиров, почти без да почиват след оня лудешки бяг от града чак до първата гора. Наистина можеха да се прехвърлят на резервните, но и резервните бяха уморени. „Какво ще стане?“ — мислеше пан Володийовски и може би за първи път през живота сърцето му заби от тревога — не за себе си, а за Елена, която бе обикнал като родна сестра през дългото пътуване. А знаеше и това, че започне ли веднъж преследването, татарите няма да спрат така скоро.

— И да не спрат, нея няма да я настигнат! — каза си той и стисна зъби.

— Конят ми се препъна! — извика Заглоба втори път.

— Няма нищо! — повтори Володийовски.

В това време навлязоха в гората. Обкръжи ги мрак, но и отделните татарски конници бяха само на неколкостотин крачки от тях. Все пак малкият рицар знаеше вече как трябва да постъпи.

— Женджан! — викна той. — Завий с княгинята в първата пътека от пътя.

— Добре, ваша милост! — отвърна слугата. Малкият рицар се обърна към Заглоба:

— Пистолети в ръце!

И в същото време хвана с ръка юздите на коня на пан Заглоба, за да го спре.

— Какво правиш? — викна шляхтичът.

— Нищо! Спри, ваша милост.

Разстоянието между тях и Женджан, който бягаше с Елена, започна да расте все повече. Най-сетне те стигнаха до мястото, където пътят завиваше доста остро към Збараж, а право по-нататък вървеше тясна горска пътечка, полуприкрита от клоните. Женджан се втурна в нея и след малко двамата с Елена изчезнаха в гъсталака и тъмнината.

В това време Володийовски спря своя кон и коня на Заглоба.

— За Бога, какво правиш? — викаше шляхтичът.

— Ще спрем преследвачите. Няма друго спасение за княгинята.

— Ще загинем!

— Ами, ще загинем. Застани тук, ваша милост, отстрани на пътя! Ето тук! Тук!

Двамата се спотаиха в мрака под дърветата — в това време бурният тропот на татарските коне се приближаваше и фучеше като буря, та цялата гора ехтеше.

— Свърши се! — каза Заглоба и надигна меха с вино. Глътна си здравата, после се разтресе.

— В името на Отца и Сина и Светаго духа! — възкликна той. — Готов съм за смърт!

— Чакай! Чакай! — рече Володийовски. — Трима вървят отпред, това исках!

По осветения път се показаха трима конници, яздещи, както изглежда, най-добрите коне, така наричаните в Украйна вълчари, защото при бяг настигаха вълк; зад тях на двеста или триста крачки летяха петнайсетина други, а още по-нататък цяла гъста тълпа татари.

Когато първите трима стигнаха до засадата, изтрещяха два изстрела, после Володийовски се хвърли като рис насред пътя и в миг, преди пан Заглоба да успее да погледне и помисли какво става, третият татарин падна като ударен от гръм.

— В галоп! — викна му малкият рицар.

Пан Заглоба не чака да му се повтаря и полетяха по пътя като два вълка, зад които тича хайка от ожесточени кучета; в това време другите татари стигнаха до труповете и като разбраха, че тия преследвани вълци могат да хапят смъртоносно, спряха конете, за да изчакат останалите си другари.

— Виждаш ли, ваша милост? — каза Володийовски. — Знаех, че ще спрат!

Но при все че бегълците бяха спечелили неколкостотин крачки, паузата в преследването не продължи много, само че сега татарите се носеха в по-голяма група и не изскачаха поотделно напред.

Конете на бегълците обаче бяха уморени от дългия път и бързината им намаляваше. Особено конят на Заглоба, който носеше на гърба си толкова голям товар, отново се препъна един-два пъти; остатъкът от коса настръхна върху главата на стария шляхтич при мисълта, че ще падне.

— Пан Михал, най-скъпи пане Михал, не ме изоставяй! — викаше той отчаян.

— Бъди сигурен, ваша милост! — отговори малкият рицар.

— Дано вълци да го ядат тоя кон…

Не бе успял да довърши, когато първата стрела бръмна край ухото му, а след нея други започнаха да бръмкат и съскат, да свирят като пчели и бръмбари. Една прелетя толкова близо, че почти се отри в ухото на пан Заглоба.

Володийовски се обърна и отново стреля два пъти към преследвачите.

Внезапно конят на пан Заглоба се препъна така силно, че почти заби нос в земята.

— За Бога, конят ми пада! — викна шляхтичът със сърцераздирателен глас:

— Слизай и в гората! — изгърмя Володийовски.

След тия думи сам спря коня си, скочи и миг по-късно двамата със Заглоба изчезнаха в мрака.

Но тая маневра не избягна от очите на татарите и няколко десетки от тях също скочиха от конете и се спуснаха да преследват бегълците.

Клоните смъкнаха шапката на Заглоба от главата му и го удряха по лицето, закачиха се за дрехите му, но шляхтичът си беше плюл на петите и бягаше така, сякаш беше с трийсет години по-млад. Понякога падаше, но ставаше и тичаше още по-бързо, запъхтян като ковашки мех — накрая се търколи в някакъв дълбок трап и чувстваше, че вече не ще може да се измъкне, защото бе останал съвсем без сили.

— Къде си, ваша милост? — попита го Володийовски тихо.

— Тук, в трапа. С мене е свършено! Спасявай се, пане Михал!

Но пан Михал скочи без колебание в трапа и сложи ръка върху устата на пан Заглоба.

— Тихо, ваша милост! Може да ни отминат! Пък и ние ще се защитаваме.

В това време татарите дотърчаха. Едни от тях наистина отминаха трапа, като смятаха, че преследваните са избягали нататък, но други вървяха бавно, опипваха дърветата и се оглеждаха на всички страни.

Рицарите затаиха дъх в гърдите.

„Нека само някой да падне тук — мислеше Заглоба отчаян, — тогава аз ще му дам да разбере!…“

Изведнъж искри се посипаха на всички страни: татарите започнаха да удрят кремъци…

При светлината на тия искри се виждаха дивите лица с изпъкнали скули и месести устни, които духаха затлеялата прахан. Известно време се въртяха така наоколо на няколко десетки крачки от трапа, подобни на зловещи горски призраци — и се приближаваха все повече и повече.

Но след малко някакви странни шумове, звуци и смесени викове започнаха да долитат от пътя и да будят заспалите дебри.

Татарите престанаха да святкат и застанаха като вкаменени; ръката на Володийовски се впи в рамото на Заглоба.

Виковете се засилваха и внезапно избухнаха червени светлини, а заедно с тях се чу залп от мускети — един, втори, трети, — а след него викове „аллах“, звън на саби, цвилене на коне — тропот и смесени крясъци. На пътя кипеше битка.

— Наши! Наши! — викна Володийовски.

— Бий, убивай! Бий! Сечи! Коли! — ревеше пан Заглоба.

Още секунда и покрай трапа изтичаха в най-голяма паника няколко десетки татари, които сега бягаха с всички сили към своите. Пан Володийовски не издържа, скочи подир тях и ги подгони сред гъсталака и тъмнината.

Заглоба остана сам на дъното на трапа. След малко той се опита да излезе, но не можа. Боляха го всички кости и едва се държеше на крака.

— Ха, разбойници! — каза той, като се оглеждаше на всички страни. — Избягахте! Жалко, че никой не остана тук. Щях да имам компания в тоя трап и да му дам да разбере. Ах вие, поганци! Сега там ще ви насекат като добитък! За Бога, врявата там става все по-голяма! Бих искал това да бъде самият княз Йереми, защото едва той ще ви загрее. Викайте си вие: „Аллах! Аллах!“ После вълците ще викат „Аллах! Аллах!“ над вашите мърши. Но и тоя пан Михал, как можа да ме остави тук сам? О, нищо чудно! Той е жаден за приключения, нали е млад. След тая последна схватка и в пъкъла бих отишъл с него, защото той не е такъв приятел, който те напуска при нужда, а е оса! За един миг ухапа ония тримата. Поне да беше при мене мехът с виното… Но навярно вече е отишъл по дяволите… Конете са го стъпкали. Току-виж, че някоя гадина ме е ухапала тук, в тоя трап. Какво е това?

Виковете и залповете от мускети започнаха да се отдалечават към полето и първата гора.

— Аха! — каза Заглоба. — Вече ги преследват! Не издържахте, кучета! Слава на Всевишния!

Виковете се отдалечаваха все повече и повече.

— Здравата бягат! — продължаваше да мърмори шляхтичът. — Но виждам, че ще трябва да поседя в тоя трап. Само това липсваше — да ме изядат вълците. Най-напред Богун, после татарите, а накрая вълците. Дай Боже кол за Богун и бяс за вълците, а колкото до татарите, нашите вече добре мислят за тях! Пане Михал! Пане Михал!

Тишина отговори на пан Заглоба, само гората шумеше, а отдалече долитаха все по-слаби викове.

— Дали да си легна да спя? По дяволите! Хей, пане Михал!

Но търпението на пан Заглоба още дълго време щеше да бъде подложено на изпитание, защото вече се развиделяваше, когато на пътя отново се чу тропот, а после засвяткаха светлини в горския мрак.

— Пане Михал, тук съм! — извика шляхтичът.

— Тогава излез, ваша милост.

— Ами като не мога.

Пан Михал с борина в ръка се изправи над трапа, подаде ръка на Заглоба и каза:

— Е, татари няма. Прогонихме ги чак отвъд оная гора.

— А кой дойде?

— Кушел и Розтворовски с две хиляди конници. Моите драгуни са също с тях.

— А поганците много ли бяха?

— Ех, няколко хиляди.

— Слава Богу! Я ми дай да пийна нещо, защото бях припаднал. След два часа пан Заглоба, напоен и нахранен както трябва, седеше на удобно седло между драгуните на Володийовски, а до него яздеше малкият рицар и му говореше така:

— Не се тревожи вече, ваша милост, защото, макар да не пристигнем в Збараж заедно с княгинята, по-лошо щеше да бъде, ако бе попаднала в ръцете на нечестивците.

— А може би Женджан ще завие към Збараж? — питаше Заглоба.

— Това той няма да направи, пътят ще бъде зает: оня чамбул, който отблъснахме, бързо ще се върне и ще върви по нашите следи. Освен това и Бурлай трябва да пристигне всеки момент и ще бъде при Збараж, преди Женджан да успее да стигне там. От другата страна, от Константинов, идат Хмелницки и ханът.

— О, за Бога! Това значи, че княгинята е попаднала в клопка.

— Женджан ще има грижата да се промъкне между Збараж и Константинов, докато е време, и да не се остави да го хванат полковете на Хмелницки или чамбулите на хана. И знаеш ли, ваша милост, аз дълбоко вярвам, че той ще съумее да направи това.

— Дай Боже!

— Тоя слуга е хитър като лисица. И ваша милост си хитрец, но той е още по-хитър. Колко много си блъскахме главите как да спасим момичето — и накрая отпуснахме безсилно ръце, но ето че той ще поправи всичко. Сега той ще се изплъзва като змия, защото ще трябва да мисли и за собствената си кожа. Вярвай, ваша милост, защото над нея е и Бог, който много пъти я е спасявал — и спомни си, че в Збараж ти сам ми казваше да му вярвам, когато идва Захар.

Заглоба се поободри от тия думи на пан Михал, а после се замисли дълбоко.

— Пан Михал — каза той след малко. — Ти не пита ли Кушел какво става със Скшетуски?

— Той е вече в Збараж и слава Богу — здрав. Дошъл заедно със Зачвилиховски от княз Корецки.

— А ние какво ще му кажем?

— Там е въпросът.

— Така или иначе, той нали продължава да мисли, че девойката е умъртвена в Киев?

— Да.

— А каза ли сега на Кушел или на някого другиго откъде идваме?

— Не съм казал, понеже мислех, че е по-добре преди това да се посъветвам.

— Мене ми се струва, че е по-добре да премълчим цялата работа — каза Заглоба. — Ако сега — пази Боже! — момичето пак попадне в казашки или татарски ръце, за Скшетуски това би било нова болка — все едно някой да разчопли завехнала рана.

— Главата си давам, че Женджан ще я измъкне.

— И аз с готовност бих дал своята, но сега нещастието се шири като чума по света. По-добре да мълчим и да оставим всичко на Божията воля.

— Така да бъде. Но дали пан Подбипента няма да издаде тайната на Скшетуски?

— Ти като че ли не го познаваш. Той даде честна дума, а за тая литовска кобилица честната дума е нещо свещено.

Тук към тях се присъедини Кушел и продължиха по-нататък заедно, като разговаряха при първите лъчи на изгрева по политическите работи, за пристигането на военачалниците в Збараж, което бе предизвикано от княз Йереми; за скорошното пристигане на княза и за неизбежната вече и страхотна борба с цялата сила на Хмелницки.

Петдесет и седма глава

В Збараж пан Володийовски и Заглоба намериха събрана цялата кралска войска, която очакваше неприятеля. Там бяха и коронният подчаши, който пристигна от Константинов, и каменецкият кастелан Лянцкоронски, който преди това би неприятеля при Бар, и третият военачалник, пан Фирлей от Домбровица, белски кастелан, и пан Анджей Шераковски, коронен писар, и хоронжи пан Конецполски, и пан Пшемски, генерал от артилерията, особено добър боец при превземане на градове и опитен в организирането на отбрана. А с тях десет хиляди души кралска войска, без да се смятат няколкото хоронгви на княз Йереми, които и по-рано си бяха в Збараж.

На южните склонове на града и замъка, зад рекичката Гнезна и двете езера, пан Пшемски беше организирал мощен стан, който бе укрепил според чуждестранното отбранително изкуство и който можеше да бъде превзет само отпред, защото отзад и отстрани го пазеха езерата, замъкът и рекичката. Ето в тоя стан военачалниците имаха намерение да дадат отпор на Хмелницки и да спрат неприятелската лавина, докато кралят пристигне с останалите сили и всенародното опълчение. Но дали това можеше да се осъществи при силата на Хмелницки? Мнозина се съмняваха и основателно изтъкваха причините за своите съмнения, а между другите и тая, че в самия стан работите не вървяха добре. Най-напред между вождовете съществуваше скрито разногласие. Защото те бяха дошли по неволя в Збараж, отстъпили в това отношение пред искането на княз Йереми. Отначало военачалниците имаха намерение да се отбраняват при Константинов, но когато се разнесе вестта, че Йереми обещава лично да вземе участие във войната само ако бъде избран Збараж за място на отбраната, войниците веднага заявиха на кралските вождове, че искат да вървят в Збараж и че никъде другаде няма да се бият. Не помогнаха никакви увещания, нито авторитетът на хетманския жезъл и скоро военачалниците разбраха, че ако продължат да упорстват, войските, като се почне от хусарите, та чак до последния войник от чуждестранните роти, ще ги напуснат и ще отидат под знамето на Вишньовецки. Това беше един от тъжните, но все по-чести по онова време примери на непокорство във войската, родено от неспособността на вождовете, от разногласията помежду им, от безпримерния ужас пред мощта на Хмелницки и небивалите досега поражения, особено това при Пилавци.

И така, военачалниците бяха принудени да тръгнат за Збараж, където властта, въпреки че те бяха назначени от краля, по силата на нещата щеше да премине в ръцете на Вишньовецки, защото войската искаше да слуша само него, да се бие и да гине само под негово командване. Но засега тоя фактически вожд още не беше в Збараж, затова безпокойството сред войската растеше, дисциплината се влоши окончателно и духът падаше. Защото вече се знаеше, че Хмелницки и ханът идат със сили, каквито човешките очи не са виждали още от времето на Тамерлан. Непрекъснато в стана долитаха като зловещи птици нови вести, все по-нови и все по-страшни слухове и подкопаваха смелостта на войника. Имаше опасност внезапно да избухне паника като оная при Пилавци и да разпръсне тая шепа войници, която преграждаше пътя на Хмелницки към сърцето на Жечпосполита. Самите вождове бяха загубили ума и дума. Техните противоречиви разпореждания изобщо не се изпълняваха или се изпълняваха без желание. Наистина само Йереми можеше да предотврати поражението, което висеше над стана, войската и страната.

Като пристигнаха с хоронгвите на Кушел, пан Заглоба и Володийовски веднага попаднаха във военния водовъртеж, защото, щом се изправиха на площада, ги заобиколиха офицери от различни части и един през друг заразпитваха за новини. При вида на татарските пленници чувство на облекчение обзе сърцата на любопитните. „Пипнали татари! Татарски пленници! Бог им дал победа!“ — повтаряха едни. „Татарите са дошли — и Бурлай с тях!“ — викаха други. „На оръжие, ваша милост панове! На валовете!“ Вестта летеше из стана, а победата на Кушел растеше прекомерно. Все повече хора се трупаха около пленниците. „Да се посекат! — викаха. — Какво друго ще ги правим!“ Завъртяха се въпроси като снежна виелица, но Кушел не искаше да разказва и отиде на доклад в квартирата на белския кастелан — а Володийовски и Заглоба през това време бяха приветствани от познатите си от „руските“ хоронгви, но те гледаха да се измъкнат, пък и бързаха да се срещнат със Скшетуски.

Намериха го в замъка, а при него бяха старият Зачвилиховски, двама свещеници от местните бернардинци и пан Лонгинус Подбипента. Като ги видя, Скшетуски леко побледня и присви очи, защото те събудиха у него твърде много спомени, та не можеше да ги гледа без болка. Все пак ги поздрави спокойно, дори радостно — попита ги къде са били и се задоволи с първия хрумнал им отговор, понеже смяташе княгинята за мъртва и не желаеше вече нищо, нищо не очакваше, та дори ни най-малко подозрение не се промъкна в душата му, че тяхното дълго отсъствие може да има каквато и да било връзка с нея. Те също не казаха и дума за целта на своето пътуване, при все че пан Лонгинус поглеждаше ту единия, ту другия изпитателно, въздишаше, въртеше се на мястото си с желание да улови поне сянка от надежда по техните лица. Но двамата бяха заети със Скшетуски, когото пан Михал непрекъснато прегръщаше, защото сърцето му се разтапяше при вида на тоя верен и стар приятел, който толкова нещо беше преживял и толкова загубил, че почти нямаше за какво да живее.

— Ето, отново се събираме заедно всички стари другари — казваше той на Скшетуски — и добре ще ни бъде заедно. Пък и виждам, че ще почне такава война, каквато още не е имало, а с нея големи удоволствия за всяка войнишка душа. Дано само Бог ти даде здраве още много пъти да водиш хусарите в бой.

— Бог вече ми възвърна здравето — отговори Скшетуски — и нищо повече не желая, освен да служа, докато е необходимо.

И наистина Скшетуски беше здрав, защото младостта и голямата му сила бяха победили болестта. Мъките бяха прояли душата му, но не можаха да изядат тялото му. Той беше само много отслабнал и така пожълтял, та челото, бузите и носът му сякаш бяха от черковен восък. Някогашната каменна строгост бе останала върху лицето му, по което се четеше такова застинало спокойствие, каквото имат лицата на мъртвите. Още повече сребърни нишки се виеха в черната му брада, а иначе той с нищо не се отличаваше от другите хора освен с това, че противно на войнишките обичаи избягваше шума, многолюдните компании и пиянства, и най-често общуваше с монаси, чиито разговори за живота в манастирите и за бъдещия живот слушаше особено жадно. Въпреки това изпълняваше службата си извънредно добре и наравно с другите се занимаваше с всичко, което се отнасяше до войната или очакваната обсада.

Скоро разговорът премина на тоя именно предмет, защото никой в целия стан, в замъка и града не мислеше за друго. Старият Зачвилиховски разпитваше за татарите и за Бурлай, с когото беше стар познат.

— Той е голям воин — каза Зачвилиховски — и ми е жално, че въстава срещу отечеството наред с другите. Заедно сме се били при Хотим — тогава бе още младок, но вече се виждаше, че от него ще израсне необикновен човек.

— Но той е от Задднеприето и води задднепърчани — каза Скшетуски, — как така, татко, сега иде от юг, откъм Каменец?

— Изглежда, че Хмелницки нарочно му е определил там място за зимуване — каза Зачвилиховски, — понеже Тухай бей остана край Днепър, а тоя мурза още от едно време страшно има зъб на Бурлай. Никой не е тупал така татарите, както Бурлай.

— А сега ще бъде техен съюзник!

— Така е! — каза Зачвилиховски. — Такива времена дочакахме! Но тук Хмелницки ще следи да не се изядат двамата.

— А кога очаквате Хмелницки? — попита Володийовски.

— Всеки ден, но всъщност кой може да знае. Военачалниците би трябвало да изпращат разезд подир разезд, но не правят това. Едва успях да измоля да пратят Кушел на юг, а пановете Пигловски към Чолгански камък. Самият аз също исках да отида, но тук непрекъснато има съвещания и съвещания… Ще изпратят още и пан коронния писар с петнайсетина хоронгви. Само дано побързат, за да не стане късно. Дай Боже нашият княз да дойде час по-скоро, иначе ни чака такъв позор, какъвто при Пилавци.

— Видях тия войници, когато минахме през площада — каза Заглоба, — и мисля, че между тях има повече мухльовци, отколкото добри бойци. Сергиджии трябва да станат, не съюзници на нас, които обичаме славата и я ценим повече от здравето си.

— Какво приказваш, ваша милост! — избухна старецът. — Аз не отричам храбростта на ваша милост, при все че по-рано имах друго мнение, но и всички рицари тук са най-добрите войници, с каквито някога е разполагала Жечпосполита. Глава само трябва, вожд! Каменецкият пан е добър боец, но никакъв вожд. Пан Фирлей е стар, а колкото до подчашия, той си спечели „хубаво“ реноме при Пилавци заедно с княз Доминик. Какво чудно, че не искат да ги слушат? Войникът с готовност ще пролее кръвта си, когато е сигурен, че няма да го погубят без нужда. Ето и сега! Вместо да мислят за обсадата, те се препират кой къде да застане.

— Но дали има достатъчно вивенди?[109] — попита неспокойно Заглоба.

— Не толкова, колкото е необходимо, но с фуража е още по-лошо. Ако обсадата продължи един месец, навярно вместо зоб ще трябва да даваме камъни на конете.

— Има още време да се мисли за това — каза Володийовски.

— Иди им го кажи, ваша милост. Дай Боже князът да се върне, repeto[110]!

— Не само ти, ваша милост, въздишаш за него — прекъсна го пан Лонгинус.

— Зная — отговори старецът. — Погледнете, ваша милост панове, към плаца. Всички седят по валовете и гледат с копнеж към Стари Збараж, а други се качват чак на градската кула и само някой да викне: „Иде!“ — от радост всички ще полудеят. Зажаднелият елен не desiderat aquas[111] така, както ние жадуваме за него. Дано само успее да пристигне преди Хмелницки, защото мисля вече, че трябва да са му се случили някакви impedimenta.

— Ние също по цели дни се молим за неговото пристигане — обади се един от бернардинците.

Молитвите и желанията на всички рицари щяха скоро да бъдат удовлетворени, при все че следният ден донесе още по-големи страхове и изпълни душите със зловещи предчувствия. В четвъртък, осми юли, страхотна буря се разрази над града и над току-що направените валове около стана. Дъждът валеше като из ведро. Част от земните работи бяха отвлечени от водата. Гнезна и двете езера излязоха от бреговете си.

Вечерта гръм удари в пехотната хоронгва на белския кастелан Фирлей, уби няколко души, а знамето натроши на дребни късчета. Това бе сметнато за лош omen — за видим знак на Божия гняв, толкова повече, че пан Фирлей беше калвинист. Заглоба предложи да се изпрати делегация при него с искане и молба да се върне в католическата вяра — „защото не може да получи Божието благословение войска, чийто вожд живее в непристойни заблуди, противни на небето“. Мнозина споделяха това мнение и самоличният авторитет на кастелана и хетманският му жезъл спряха изпращането на делегация. Но духът падна още повече. А бурята продължаваше да вилнее. Валовете, макар и подсилени с камъни, с върбов плет и с огради от заострени колове, така се размекнаха, че оръдията започнаха да затъват. Трябваше да подлагат дъски под гранатометите, мортирите и дори под старите топове. В дълбоките ровове около валовете шумеше вода колкото човешки ръст. Нощта не донесе спокойствие. Вихърът гонеше откъм изток все нови и нови грамадни кълба облаци, които се трупаха и премятаха по небето със страхотен трясък и изхвърляха над Збараж целия си запас от дъжд, мълнии, светкавици… Само слугите бяха останали в шатрите на стана, а офицерите, по-високите чинове, дори военачалниците, с изключение на каменецкия кастелан, се скриха в града. Ако Хмелницки беше дошъл заедно с тая буря, щеше да вземе стана без никаква съпротива.

На другия ден времето беше малко по-добро, при все че дъжд все още преваляваше. Едва към пет часа след пладне вятърът прогони облаците, над стана се ширна синева, а към Стари Збараж засвети великолепна седмобагрена дъга, чиято огромна извивка слизаше с едното си рамо отвъд Стари Збараж, а с другото сякаш смучеше влага от Черни лес — и светеше, бляскаше и трептеше върху фона на подгонените облаци.

Тогава чувство на облекчение овладя сърцата. Рицарите се върнаха в стана и се качиха по хлъзгавите валове, за да порадват очите си с гледката на дъгата. Веднага започнаха да разговарят шумно и да гадаят какво предвещава тоя благоприятен знак, когато изведнъж пан Володийовски, застанал заедно с други над самия крепостен ров, заслони рисовските си очи с ръка и викна:

— Войска се показва изпод дъгата! Войска!

Настана суетня, сякаш вихър размърда масата от хора, а после изведнъж зашумя. Думите „войска иде“ прелетяха като стрела от единия край на валовете до другия. Войниците започнаха да се притискат, блъскат, трупат. Шушуканията избухваха и стихваха; всички бяха сложили ръка над очите, всички взряха очи напрегнато в далечината — сърцата биеха в гърдите и всички гледаха така, затаили дъх, увиснали между несигурността и надеждата.

Но изведнъж под седмоцветната порта се замержеля нещо и се мержелееше все по-ясно, излизаше от далечината и се приближаваше все повече, и ставаше все по-видимо — докато накрая се показаха знамена, пряпорци, бунчуци — после гора от флагчета върху пики — очите вече отпъдиха съмнението: това беше войска.

Тогава един гръмогласен възклик се изтръгна от всички гърди, възклик на безкрайна радост:

— Йереми! Йереми! Йереми!

Най-старите войници просто полудяха. Едни се спуснаха от валовете, прегазиха крепостния ров и се затекоха пеш през заляната с вода равнина към още отдалечените полкове; други тичаха за конете; едни се смееха, други плачеха, сплитаха или вдигаха молитвено ръце към небето и викаха: „Иде нашият баща, нашият спасител, нашият вожд!“ Човек би помислил, че обсадата е вече вдигната, Хмелницки победен и победата спечелена. В това време полковете на княза се приближаваха все повече, така че вече можеха да се различат разните родове войска. Както обикновено, отпред вървяха леките полкове на княза от татари, сеймени и власи; зад тях се виждаше чуждестранната пехота на Махницки, по-нататък артилерията на Вурцел, драгуните и тежките хусарски части. Слънчевите лъчи се пречупваха в техните оръжия, във върховете на щръкналите копия — и всички вървяха сред необикновен блясък, сякаш вече ги покриваше славата на победата. Скшетуски, застанал заедно с пан Лонгинус на валовете, отдалече позна своята хоронгва, която беше оставил в Замошч — и пожълтелите му бузи леко се зарумениха; той отдъхна дълбоко няколко пъти, сякаш някаква неизмерима тежест сваляше от гърдите си, и очите му светнаха. Защото за него вече наближаваха дните на свръхчовешки усилия и на героична борба, които най-добре лекуват сърцето и отхвърлят болезнения спомен все по-дълбоко в дъното на душата. Полковете се приближиха още повече и едва хиляда крачки ги деляха от стана. Дотърчаха също и висшите чинове, за да наблюдават пристигането на княза, а именно тримата военачалници, заедно с тях пан Пшемски, пан коронният хоронжи, пан красниставският староста, пан Корф и всички други офицери както от полските хоронгви, така и от чуждестранните части. Те споделяха общата радост и особено пан Лянцкоронски, военачалникът, по-голям рицар, отколкото вожд, но влюбен във военната слава, който протягаше хетманския си жезъл натам, откъдето идеше Йереми, и говореше толкова високо, че го чуваха всички:

— Ето там е нашият върховен вожд и аз пръв му отдавам чест и своята власт!

Полковете на княза започнаха да влизат в стана. Те бяха всичко три хиляди души, но войската сякаш се увеличили със сто хиляди сърца — защото всички те бяха победители при Погребище, Немиров, Махновка и Константинов. Познатите и приятелите започнаха да се приветстват. Подир леките полкове най-сетне с мъка влезе и артилерията на Вурцел, който караше четири хаковници, две големи октави и шест взети от неприятеля органки[112]. Князът, който изпращаше полковете от Стари Збараж, пристигна в стана едва вечерта, след залез-слънце. Всичко живо се стече, за да го посрещне. Войниците запалиха фенери, недогорели свещи, факли и борина и така обградиха коня на княза, че той не можеше да пристъпи. Хващаха го за юздите, за да могат по-дълго да се опиват от гледката на героя. Целуваха дрехите му, а самия него едва не го грабнаха на ръце. Ентусиазмът стигна дотам, че не само войниците от полските части, а и чуждестранните роти заявиха, че ще служат безплатно едно тримесечие. Около княза се образуваше все по-голяма навалица и той вече не можеше да пристъпи нито крачка — затова седеше на белия си кон, обграден от войниците като овчар сред стадото си, а възгласите и виковете „да живее!“ нямаха край.

Настана тиха, приятна вечер. По тъмното небе блеснаха хиляди звезди и веднага се появиха благоприятни знаци. Тъкмо когато пан Лянцкоронски се приближаваше до княза с хетманския си жезъл в ръка, за да му го предаде, една звезда се откъсна от небосвода и като повлече подир себе си светлиста струя, падна с грохот към Константинов, откъдето очакваха да дойде Хмелницки, и угасна.

— Това е звездата на Хмелницки! — викнаха войниците. — Чудо! Чудо! Явна поличба!

— Vivat Йереми victor![113] — повториха хиляди гласове, а изведнъж каменецкият кастелан се приближи и даде знак с ръка, че иска да говори. Веднага гълчавата поутихна, а той рече:

— Кралят ми даде хетмански жезъл; но аз го предавам в твоите по-достойни ръце, победителю, и пръв желая да слушам твоите заповеди.

— И ние заедно с него! — повториха другите двама военачалници. Трите жезъла се протегнаха към княза, но той си дръпна ръката и отвърна:

— Не аз съм ви дал тия жезли, ваша милост панове, и не аз ще ги взема.

— Тогава бъди четвърти над тримата! — каза Фирлей.

— Vivat Вишньовецки! Vivat военачалниците! — викнаха рицарите.

— Искаме заедно да живеем и умрем!

В същия момент белият кон на княза вдигна глава, разтърси боядисаната си пурпурна грива и зацвили толкова силно, че всички коне в стана му отговориха в един глас.

И това се сметна като предсказание за победа. В очите на войниците гореше огън. Сърцата пламнаха от желание за бой, трепет на ентусиазъм пробягваше през телата. Дори старшите офицери споделяха общия възторг. Подчашият плачеше и се молеше, а каменецкият кастелан и красниставският староста първи започнаха да дрънкат саби, като подражаваха на войниците, които тичаха горе на валовете, протягаха ръце в мрака и викаха натам, откъдето се очакваше неприятелят.

— Добре дошли, кучи братя! Ще ни намерите готови!

Тая нощ никой в стана не спа и чак до сутринта гърмяха възгласи и се рояха светлини на блеснали фенери и факли.

На разсъмване коронният писар Шераковски се върна откъм Чолгански камък и донесе вести за неприятеля, който се намирал на пет мили от стана. Разездът беше водил бой с по-многобройни татарски сили и в този бой бяха загинали двамата панове Манковски, пан Олексич и няколко други благородници. Докараните пленници твърдяха, че подир тяхната част идат ханът и Хмелницки с цялата си сила. Денят мина в очакване и разпореждания за отбраната. Князът, след като прие без повече колебания главното командване, стягаше войската, определяше на всекиго къде ще трябва да застане, как да се отбранява и как да се притича на помощ на другите. В стана зацари най-висок дух; дисциплината беше възстановена и вместо по-раншната бъркотия, кръстосани разпореждания и неувереност навсякъде личеше ред и готовност. Към пладне всички бяха на позициите си. Пръснатите пред стана стражи съобщаваха всеки миг какво става в околността. Изпратените в близките села слуги събираха храна и фураж, колкото можеше да се намери. Войникът, който стоеше по валовете, приказваше високо и пееше, а нощта прекара в дрямка край огнищата, с ръка на сабята и с такава готовност, сякаш всеки миг предстоеше да започне атака.

На разсъмване нещо започна да се чернее към Вишньовец. Камбаните в града удариха тревога, а в стана проточените жални гласове на тръбите събудиха бдителността на войниците. Пехотните части излязоха на валовете, между тях застана конницата, готова при пръв знак да се хвърли в атака. А по цялата дължина на окопа се издигаха нагоре пушечета от запалени фитили.

В същия момент князът се появи на белия си кон. Беше облечен със сребърна ризница, но без шлем. По челото му не се виждаше ни най-малка грижа; напротив — радост бликаше от очите и лицето му.

— Имаме гости, ваша милост панове, имаме гости! — повтаряше той, като минаваше по дължината на валовете.

Настана тишина и се чуваше само плющенето на знамената, които лекият повей на вятъра ту издуваше, ту увиваше около дръжките. В това време неприятелят се приближи дотолкова, че можеше да бъде обгърнат с око.

Това беше първата вълна, следователно не самият Хмелницки с хана, а разузнавателна част от трийсет хиляди избрани татари, въоръжени с лъкове, пушки и саби. След като плениха хиляда и петстотин слуги, пратени за храна, те идваха като гъста лавина от Вишньовец, после се разтегнаха в дълъг полумесец и започнаха да заобикалят от противната страна към Стари Збараж.

Но, в това време князът, като се убеди, че насреща му е само разузнавателна част, даде заповед конницата да излезе от окопите. Разнесоха се команди, полковете се раздвижиха и започнаха да излизат иззад валовете като пчели от кошери. Равнината се изпълни с хора и коне. Отдалече се виждаха ротмистрите с топузи в ръка, които обикаляха хоронгвите и ги строяваха за бой. Конете пръхтяха бодро, а понякога цвилене преминаваше по редиците. После от тая маса излязоха напред две хоронгви княжески татари и сеймени и се понесоха в ситен тръс напред; лъковете се тръскаха върху плещите им, калпаците им блестяха и те се движеха мълчаливо, а начело яздеше рижият Вершул, чийто кон се хвърляше като луд, всеки миг вдигаше във въздуха предните си копита, сякаш искаше да скъса юздата и да полети към хаоса.

Нито едно облаче не помътваше небесния лазур, денят беше ясен, прозрачен — и конниците се виждаха като на длан.

В същия миг откъм Стари Збараж се появи малкият обоз на княза, който не бе успял да влезе в стана заедно с цялата войска, а сега бързаше с все сили от страх да не би татарите да го обкръжат с един замах. Обозът не убягна от очите им и веднага дългият полумесец тръгна към него с голяма бързина. Виковете „Аллах!“ долетяха чак до ушите на пехотинците, които стояха по валовете; хоронгвите на Вершул се понесоха като вихър на помощ.

Но полумесецът пристигна по-бързо до обоза и в миг го опаса като с черна лента, а в същото време няколко хиляди татари се насочиха с нечовешки вой към Вершул и се мъчеха да обградят и него. Но тук вече можа да се познае опитността на Вершул и стегнатостта на неговите войници. Като видяха, че ги обграждат отдясно и отляво, те се разделиха на три и скочиха встрани, след което се разделиха на четири, после на две — и при всяко такова деление неприятелят трябваше да се обръща с цялата си линия, защото пред себе си нямаше никого, а вече му разкъсваха крилата. Едва на четвъртия път двете страни се сблъскаха гърди в гърди, но Вершул удари с цялата си сила в най-слабото място, разкъса линията на неприятеля и изведнъж се намери в тила му. Тогава той го изостави и се понесе като сюрия към обоза, без да обръща внимание, че ония веднага ще връхлетят върху него отзад.

Опитните стари воини, които гледаха всичко това от валовете, почнаха да се удрят с въоръжени ръце по бедрата и да викат:

— Пустите му конници! Само ротмистрите на княза могат да водят така!

В това време Вершул се вби като остър клин в пръстена, който бе обградил обоза, проби го така, както стрела пробива тялото на войника, и в миг се намери в средата. Сега вместо две битки закипя една, но много по-ожесточена, това беше чудесна гледка! В средата на равнината обозът като подвижна крепост изхвърляше дълги ивици дим и бълваше огън, а наоколо се чернееше подвижен, разбеснял се мравуняк като някакъв грамаден водовъртеж, зад водовъртежа коне, които тичат без ездачи, в средата шум, крясък, гръм от пушки. Тия се блъскат едни през други, ония не се оставят да ги разкъсат. Както обграден глиган се отбранява с белите си зъби и разпаря заядливите кучета, така и този обоз сред татарската лавина се отбраняваше отчаяно и с надежда, че от стана ще дойде помощ, по-голяма от Вершуловата конница.

И наистина скоро в равнината се замяркаха червените куртки на драгуните на Кушел и Володийовски — човек би казал, че това са листенца от червени цветя, брулени от вятъра. Те долетяха до татарската лавина и се втурнаха в нея като в черна гора, така че след малко изобщо не можеха да се видят, само настана още по-голям кипеж. Войниците дори се, чудеха защо князът веднага не отива с достатъчна сила на помощ на обградените, но той се бавеше, понеже искаше да покаже на войниците какви подкрепления им е довел и с това да повиши духа им и да ги приготви да посрещнат още по-големи опасности.

Обаче огънят от обоза вече отслабваше; виждаше се, че те нямат време да пълнят мускетите си или пък цевите се бяха прекалено много загрели; вместо това крясъкът на татарите се засилваше все повече. Тогава князът даде знак и три хусарски хоронгви: едната лично неговата, командвана от Скшетуски, другата на красниставския староста и третата, кралска, командвана от пан Пигловски, се втурнаха от стана към полесражението. Стигнаха там, удариха и като с чук изведнъж разкъсаха татарския пръстен, после го подгониха, смазаха го в равнината, изблъскаха го към гората, разбиха го още веднъж и го гониха на четвърт миля от стана, а обозът се прибра безопасно в окопите сред радостните викове и грохота на оръдията.

Татарите обаче, понеже знаеха, че подир тях идат Хмелницки и ханът, не изчезнаха съвсем от очите; напротив — скоро се явиха отново и с викове „Аллах! Аллах!“ обикаляха около целия лагер, като при това заемаха пътищата и близките села, където скоро се вдигнаха до небето стълбове черен дим. Много техни ездачи се приближиха до окопите, срещу които веднага се изсипаха поотделно или на групички княжески и кралски войници, особено от татарските, влашките и драгунските хоронгви.

Вершул не можеше да участва в тия двубои, защото при защитата на обоза беше ударен шест пъти със сабя по главата и сега лежеше като мъртъв в шатъра; но пан Володийовски, при все че беше вече цял червен като рак от кръв, не се беше наситил и пръв тръгна да се бие. Тия сблъсквания продължиха чак до вечерта, а от стана пехотата и конниците от другите хоронгви ги наблюдаваха като зрелище. При тях се надпреварваха едни други, сблъскваха се на групи или поотделно и ловяха пленници. А пан Михал, щом хванеше и отведеше някого, веднага се връщаше; неговият червен мундир се виждаше по цялото бойно поле, докато най-сетне Скшетуски го показа отдалеко на пан Лянцкоронски като нещо рядко, понеже, колчем се сблъскаше с татарин, все едно че гръм удряше татарина. Заглоба го насърчаваше с вик от валовете, при все че пан Михал не можеше да го чуе, от време на време се обръщаше към застаналите около него бойци и казваше:

— Гледайте, ваша милост панове! Аз съм го учил тоя да се бие със сабя. Добре! Удряй пак! Ако е рекъл Господ, той скоро ще ме достигне.

Но в това време слънцето залезе и бойците постепенно започнаха да се прибират от полето, където останаха само конски и човешки трупове. В града започнаха да звънят за вечерня.

Нощта настъпваше бавно, но не се стъмни, защото наоколо светеха пожарища. Горяха Залостици, Баринци, Люблянки, Стрийовка, Кретовиц, Зарудие, Вахловка — цялата околност, докъдето поглед стига, изглеждаше като един пожар. През нощта димът стана червен, звездите светеха върху розов фон на небето. Ята от птици се вдигаха със страхотен крясък от горите, гъсталаците и езерата и се въртяха в осветения от пожара въздух като хвъркати пламъци. Добитъкът в обоза, уплашен от необикновената гледка, започна да реве жално.

— Невъзможно е — говореха помежду си в окопа старите войници — тоя татарски разезд да е запалил толкова пожари. Навярно самият Хмелницки иде с казаците и цялата орда.

И това не бяха празни предположения, защото предния ден пан Шераковски бе вече донесъл новината, че запорожкият хетман и ханът се движат зад самия разезд, затова идването им се очакваше. Войниците до един бяха в окопите, а народът — по покривите и кулите. Всички сърца биеха неспокойно. Жените ридаеха из черквите и протягаха ръце към светото причастие. Очакването, което е по-лошо от всичко, бе потиснало с неизмерима тежест града, замъка и стана.

Но това не продължи много. Нощта още не беше напълно настъпила, когато на хоризонта се появиха първите казашки и татарски редици, след тях втори, трети, десети, стотни, хилядни. Човек би казал, че внезапно всички гори и храсти са се изтръгнали от корен и отиват към Збараж. Напразно човешките очи търсеха края на тия редици; докъдето стигаше поглед, се чернееше човешки и конски мравуняк, който се губеше в дима и пожарищата в далечината. Те вървяха като облаци или като скакалци, които ще покрият цялата околност със страхотна подвижна маса. Пред тях се носеше мрачно боботене на човешки гласове подобно на вихър, който шуми в гората между върхарите на старите борове. После се спряха на четвърт миля и започнаха да се настаняват и да палят огньове за нощуване.

— Виждате ли огньовете? — шепнеха си войниците. — Заемат в дълбочина по-голямо разстояние, отколкото кон може да премине на един дъх.

— Боже Господи! — каза Заглоба на Скшетуски. — Казвам ти, ваша милост, че аз съм лъв и не чувствам страх, но бих предпочел гръм да ги избие всички до утре. За Бога, та те са прекалено много! Сигурно и в Йосафатовата долина[114] не ще да е имало по-голяма навалица. И кажи ми, ваша милост, какво искат тия злодеи? Нямаше ли да е по-добре, ако тия кучи синове си бяха седели вкъщи? Ако мирно си бяха отработвали ангарията към пана? Какво сме виновни ние, че Бог ни е създал шляхтичи, а тях прости селяци и им е заповядал да бъдат крепостни? Тюх! Яд ме хваща! Аз съм мек човек, като мехлем на рана да ме сложиш, но само да не ме изкарват от кожата! Твърде много свободи имаха те, много хляб, затова се размножиха като мишки в хамбар и сега се дигат срещу котките… Почакайте! Почакайте! Тук има един котарак, който се нарича княз Ярема, и втори — Заглоба! Как мислиш, ваша милост, дали ще се опитат да преговарят? Ако вземат някак да се покорят, тогава може да им се дари животът — нали? Едно ме само постоянно безпокои: дали в стана има достатъчно вивенди? Ах, дявол да го вземе! Я гледайте, ваша милост панове, там нови огньове зад тия огньове — и по-нататък пак огньове! Дано черна смърт връхлети върху тоя congressus[115].

— За какви преговори говориш, ваша милост — отвърна Скшетуски, — когато те смятат, че ние всички сме им в ръцете и утре ще ни видят сметката?

— Но няма да могат, нали? — попита Заглоба.

— Зависи от Божията воля. Във всеки случай, щом князът е тук, няма да успеят лесно.

— Ех, че ме успокои, ваша милост! Не е въпрос да не успеят лесно, ами изобщо да не успеят.

— За войника не е малко удовлетворение, когато не си даде живота даром.

— Разбира се, разбира се… Гръм да порази всичко заедно с вашето удовлетворение!…

В тоя момент се приближиха Подбипента и Володийовски.

— Разправят, че ордата и казаците броели около половин милион — рече литовецът.

— Дано ти отрежат езика, ваша милост! — викна Заглоба. — Добра новина!

— При атаките им по-лесно могат да бъдат сечени, отколкото на полето — отговори пан Лонгинус сладко.

— Щом нашият княз и Хмелницки най-после се срещнаха, и дума не може да става за някакви преговори — каза пан Михал. — Или кмет, или пъдар! Утре ще е Страшният съд! — добави той и потри ръце.

Малкият рицар имаше право. В тая толкова дълга война двата най-страшни лъва нито веднъж досега не се бяха изправяли един срещу друг. Единият разгромяваше хетмани и военачалници, другият — мощни казашки атамани; победата вървеше по следите и на единия и на другия, и единият и другият бяха страшилище за неприятеля, но на чия страна щеше да натежи везната при непосредствената среща — това едва сега щеше да се реши. Защото Вишньовецки гледаше от окопа необхватните татарски и казашки маси и напразно се мъчеше да ги обгърне с поглед. Хмелницки поглеждаше от полето към замъка и стана и си мислеше: „Там е моят най-страшен враг. Щом унищожа него, кой ще ми се опре?“

Лесно можеше да се отгатне, че борбата между тия двама души ще бъде дълга и упорита, но резултатът не можеше да буди съмнение. Тоя княз на Лубни и Вишньовец стоеше начело на петнайсет хиляди души, в това число и слугите от обоза, а в същото време подир селския вожд вървяха хората, които живееха от Азовско море и Дон чак до устието на Дунав. С него вървеше ханът начело на кримската, белгородската, ногайската и добруджанската орда — вървеше населението от целите поречия на Днестър и Днепър, вървяха низовци и неизброими маси от простолюдие — от степи, долища, гори, градове, градчета, села и хутори, и всички ония, които по-рано бяха служили в кралските войски или във войските на разните магнати; вървяха черкасци, влашки каралаши, силистренски турци, румелийски турци; вървяха дори отделни чети от сърби и българи. Човек би помислил, че това е ново преселение на народите, които са изоставили мрачните си заселища в степта и отиват на запад, за да завземат нови земи и да образуват нова държава.

Такова беше съотношението между воюващите сили… шепа срещу стотици хиляди, остров срещу море! Затова нищо чудно, че не едно сърце биеше тревожно и че не само в града, не само в тоя кът на страната, но и в цяла Жечпосполита гледаха на самотния окоп, обграден от лавината от диви бойци, като на гробница на велики рицари и на великия им вожд.

Навярно по същия начин гледаше и Хмелницки, защото, щом огньовете в неговия стан се разпалиха добре, един казашки пратеник започна да размахва пред окопите бяло знаме, да тръби и да вика да не стрелят по него.

Стражите излязоха и веднага го хванаха.

— От хетмана до княз Йереми — каза им той.

Князът още не беше слязъл от коня си и стоеше при окопа със спокойно като небето лице. Пожарите се отразяваха в очите му и отсеняваха с розов блясък неговото нежно бяло лице. Като застана пред неговата господарска осанка, казакът загуби ума и дума и краката му затрепераха, мравки го полазиха по цялото тяло, при все че беше стар степен вълк и идеше тук като пратеник.

— Кой си ти? — попита князът воевода и впи в него спокойния си поглед.

— Аз съм стотникът Сокол… от хетмана.

— С какво идеш?

Стотникът почна да бие поклони чак до стремето на княза.

— Прости, господарю! Каквото ми заповядаха, това ще кажа, аз не съм виновен!

— Говори смело.

— Хетманът заповяда да кажа, че е дошъл на гости в Збараж и утре ще ви посети в замъка.

— Кажи му, че не утре, а днес давам пир в замъка! — отговори князът.

След около един час загърмяха топовни салюти, понесоха се радостни викове — и всички прозорци на замъка светнаха от хиляди ярки свещи.

Ханът чу топовните салюти и звука на тръбите и барабаните и излезе лично пред шатъра, съпроводен от брат си Нурадин, от султан Галга, Тухай бей и много мурзи, а после изпрати за Хмелницки.

Хетманът, при все че беше малко пийнал, дойде веднага и като удряше поклони и едновременно допираше пръсти до челото, брадата и гърдите си, чакаше какво ще го питат.

Дълго време ханът гледа към замъка, светнал в далечината като грамаден фенер, и кимаше леко с глава, а накрая поглади с ръка рядката си брада, която на две дълги ивици се спускаше върху шубата му от невестулки, посочи с пръст светналите прозорци и каза:

— Хетмане запорожки, какво става там?

— Всемогъщи царю! — отговори Хмелницки. — Княз Ярема пирува.

Ханът се смая.

— Пирува ли?…

— Пируват днес в чест на утрешните трупове — отговори Хмелницки.

Изведнъж нови гърмежи изтрещяха над замъка, прозвучаха тръби и смесени възгласи стигнаха чак до достойните уши на хана.

— Аллах е един — измърмори той. — Лъв живее в сърцето на тоя гяур.

И след кратко мълчание добави:

— Бих предпочел да стоя с него, отколкото с тебе.

Хмелницки потрепера. Тежко плащаше той необходимото му татарско приятелство, а на това отгоре все още не беше сигурен в страшния си съюзник. Една най-малко приумица на хана — и всички орди можеха да се обърнат срещу казаците, които тогава щяха да бъдат загубени, без никаква надежда за спасение. А при това Хмелницки знаеше още, че ханът му помага наистина заради плячката, за даровете, за нещастните роби, но все пак се смята за законен монарх и в душата си се срамува, че застава на страната на бунта срещу краля, на страната на някакъв си „Хмел“ срещу един Вишньовецки.

Казашкият хетман често пъти се напиваше не само защото се беше пристрастил, но и от отчаяние…

— Велики монарше! — рече той. — Ярема е твой враг. Той отне Задднеприето от татарите, той бесеше победените мурзи като вълци по дърветата, за да всява страх, той искаше да тръгне към Крим с огън и меч…

— А вие не правехте ли поразии в улусите[116]? — попита ханът.

— Аз съм твой роб.

Сините устни на Тухай бей започнаха да треперят, а зъбите му да святкат; той имаше между казаците смъртен враг, който на времето си му бе избил до крак един цял чамбул и насмалко не улови самия него. Сега името му напря в устата на Тухай бей с неумолимата сила на отмъстителните спомени, затова той не удържа и започна да ръмжи тихо:

— Бурлай! Бурлай!

— Тухай бей! — каза веднага Хмелницки. — По светлейшата и мъдра заповед на хана миналата година вие с Бурлай ляхте вода върху мечовете.[117]

Нов салют от замъка прекъсна по-нататъшния разговор. Ханът протегна ръка и направи с нея кръг, който обхващаше града Збараж, замъка и окопа.

— Утре това ще бъде ли мое? — попита той, като се обърна към Хмелницки.

— Утре ония ще измрат — отвърна Хмелницки с впити в замъка очи. После отново започна да бие поклони и да докосва с ръка челото, брадата и гърдите си, като смяташе разговора за свършен. Ханът също се уви с невестулковата си шуба, защото нощта беше хладна, макар и юлска, обърна се към шатрите и каза:

— Късно е вече!

Тогава всички започнаха да се клатят, сякаш движени от една сила, а той тръгна към шатъра си бавно и сериозно, като повтаряше тихо:

— Аллах е един!

Хмелницки също се отдалечи към своите, а по пътя мърмореше:

— Ще ти дам и замъка, и града, и плячката, и пленниците, но Ярема ще бъде мой, а не твой дори ако трябва да платя за това с живота си.

Малко по малко огнищата започваха да бледнеят и гаснат, постепенно глухият шумол от неколкостотин хилядите гласове започна да утихва; само тук-таме се чуваха свирки или викове на татарските коняри, които изкарваха конете на нощна паша — после и тия гласове замлъкнаха и сън обори неизброимите татарски и казашки пълчища.

Само замъкът ехтеше, гърмеше… пращаше салюти, сякаш в него се празнуваше сватба.

Всички в стана очакваха, че на другия ден ще има атака. От сутринта тълпите простолюдие, казаци, татари и други диви бойци, тръгнали с Хмелницки, се размърдаха и тръгнаха към окопите като черни облаци, които се трупат един през друг по планинските върхове. Войникът, който предния ден напразно се бе мъчил да преброи огньовете, сега изтръпна при вида на това море от глави. Но това още не беше истинската атака, а по-скоро проучване на бойното поле, окопите, рововете, валовете и целия полски стан. И както издутата морска вълна, която вятърът гони от далечните простори, ще дойде, ще се вдигне, ще се разпени и удари с гръм, а после ще се отдръпне в далечината — така и те се удряха ту тук, ту там, отново се отдръпваха и отново удряха, сякаш опитваха съпротивата, сякаш искаха да се убедят дали само със своя вид, със самия си брой няма да смажат духа, преди да са смазали тялото.

Гърмяха и с оръдията — и гюллетата започваха да падат нагъсто в стана, откъдето отговаряха оръдия и пушки, а в същото време на валовете се появи процесия със светата дарохранилница, за да окуражи изтръпналата войска. Свещеник Муховецки носеше златната кутийка, държеше я с две ръце пред лицето си, като понякога я вдигаше нагоре — и вървеше с притворени очи и аскетично лице, спокоен, облечен със сърмена одежда и под балдахин. От двете му страни крачеха двама свещеници и го придържаха под мишниците: Яскулски, хусарски свещеник, навремето си славен воин, опитен във военното изкуство като истински военачалник, и Жабковски, също бивш военен, грамаден бернардинец, който в целия стан отстъпваше по сила само на пан Лонгинус. Дръжките на балдахина държаха четирима шляхтичи, между които беше и Заглоба, а пред балдахина пристъпваха момиченца с мили личица, които хвърляха цветя. Така те вървяха по цялата дължина на валовете, следвани от висшите военни, а войниците при вида на златната кутийка със светото причастие, която блестеше като слънце, при вида на спокойните свещеници и момиченцата, облечени в бяло, придобиваха дух и смелост, ентусиазъм пламваше в душите. Вятърът разнасяше подкрепителната миризма на тамян, който гореше в кадилниците; главите на всички се навеждаха смирено. Муховецки от време на време повдигаше дарохранилницата и очите си към небето и запяваше песента „Пред такова велико тайнство“.

Веднага двата могъщи гласа на Яскулски и Жабковски я подхващаха и допяваха: „… да паднем ничком“, а цялата войска пееше по-нататък: „Нека старите вече да отстъпят със завета си пред новите закони!“ Дълбокият бас на оръдията пригласяше на песента, а понякога топовно гюлле прелиташе с вой над балдахина и свещениците, понякога удряше по-ниско по вала и ги засипваше с пръст, та пан Заглоба се свиваше и притискаше до дръжката на балдахина. Особено му настръхваше косата от страх, когато процесията спреше на едно място за молитва. Тогава наставаше мълчание и се чуваше ясно как гюллетата летят като ято, като грамадни птици; Заглоба само ставаше все по-червен, а свещеник Яскулски поглеждаше накриво към полето и без да може да се сдържи, мърмореше: „Дай им на тях патки да пасат, а не да стрелят с оръдие!“ — защото наистина казаците имаха много слаби стрелци, а той като някогашен войник не можеше да гледа спокойно тая несръчност и това хабене на барута. И отново тръгваха по-нататък — докато не стигнаха до другия край на валовете, където от страна на неприятеля също нямаше никъде голям напор. След като се опитаха тук-там, особено откъм западното езеро, дали не ще успеят да предизвикат паника, татарите и казаците най-сетне се отдръпнаха към своите позиции и стояха там, без да изпращат дори отделни конници за двубои. В това време процесията напълно ободри обсадените.

Сега беше вече явно, че Хмелницки чака да пристигне неговият обоз, макар, от друга страна, да беше съвсем сигурен, че първата истинска атака ще бъде достатъчна, затова заповяда да направят само няколко насипа за оръдията и не предприе никакви други земни работи за заплаха на обсадените. Обозът пристигна на другия ден и спря кола до кола в няколко десетки редици на една миля дължина от Верняки чак докъм Дембина. С него дойдоха и нови сили, а именно великолепна запорожка пехота, почти равна на турските еничари, много по-способна за атаки и за встъпителен бой, отколкото простолюдието и татарите.

Паметният вторник — тринайсети юни — мина в трескави приготовления от двете страни. Вече нямаше никакво съмнение, че ще последва атака, защото тръбите, барабаните и литаврите свиреха от сутринта в казашкия стан, а между татарите бумтеше грамадният свещен тъпан, наричан балт… Вечерта настана тиха, спокойна; само от двете езера и от Гнезна се издигаха леки мъгли — най-сетне първата звезда; замига на небето.

В тоя момент шейсет казашки оръдия ревнаха в един глас — неизброими пълчища се втурнаха със страхотен вик към валовете и атаката започна.

Войската стоеше по валовете и на всички се струваше, че земята трепери под краката им; и най-старите войници не помнеха нещо подобно.

— Господи, Света Богородице! Какво е това? — питаше Заглоба, застанал до Скшетуски с хусарите, дето се прекъсваха валовете. — Не са хора това, което идва срещу нас.

— Да знаеш, ваша милост, че наистина не са хора, неприятелят гони пред себе си воловете, за да се уморим преди това със стрелба срещу тях.

Старият шляхтич почервеня като цвекло, очите му изскочиха, а от устата му излезе една дума, в която се съдържаше целият бяс, целият ужас и всичко, което можеше да измисли в тоя момент:

— Мръсници!…

Воловете, карани от диви, полуголи пастири с бичове и запалени факли, пощръклели от страх, бягаха като луди напред с ужасен рев, като ту се събираха накуп, те тичаха, ту се разбягваха или се връщаха назад — но подгонвани с викове, парени с огън, шибани с камшици от сурова волска кожа, отново тичаха към валовете. Ала ето че Вурцел започна да бълва огън и желязо — тогава пушеци закриха света, небето почервеня, угасеният добитък се разпръсна, сякаш го прогони мълния, половината от него падна, а неприятелят продължи да върви по труповете.

Отпред, мушкани с пики и пърлени с огън от пушките, тичаха пленници с торби пясък, за да засипват рова. Това бяха селяни от околностите на Збараж, които не бяха успели да се скрият в града от нападателите: както млади мъже, така и старци, и жени. Всички те тичаха с викове и плач и като протягаха ръце към небето, зовяха за милост. Косите настръхваха на човека от тоя вой, но по това време милостта беше умряла на земята: от една страна, казашките пики се вбиваха в техните плещи, от друга — гранатите на Вурцел смазваха нещастниците, шрапнелите ги разкъсваха на парчета, изораваха между тях бразди и те тичаха, подхлъзваха се в кръв, падаха, ставаха и отново тичаха, защото ги тласкаше вълната от казаци, от турци, от татари…

Ровът бързо се напълни с тела, кръв, торби с пясък — и накрая се изравни със земята, а неприятелят се хвърли с вой през него.

Полковете се надпреварваха един през друг, при светлината на оръдейния огън се виждаха офицерите, които тласкаха с топузите си нови и нови пълчища към насипа. Най-добрите бяха хвърлени към квартирата и войската на Йереми, защото Хмелницки знаеше, че там съпротивата ще бъде най-голяма. И така срещу тях вървяха казашките курени от Сечта, зад тях страшните переяславци начело с Лобода, подир тях Воронченко водеше черкаския полк, Кулак — карвовския полк, Нечай — брацлавския, Степка — чуманския, Мрозовицки — корсунския; вървяха и калничани, и силният белоцерковски полк, който броеше петнайсет хиляди души, а с него сам Хмелницки; с лице на лъв, с поглед на орел, той като червен дявол стоеше сред огъня, изложил широката си гръд на куршумите — сред хаоса, дима, бъркотията, сечта и вихъра виждаше всичко и ръководеше всичко в пламъците.

Зад молойците вървяха дивите донски казаци; по-нататък черкасците, които водеха ръкопашен бой с ножове; досам тях Тухай бей водеше отбрани ногайци; зад тях Субагази — белгородските татари, в съседство Курдлук — мургавите астраханци, въоръжени с грамадни лъкове и стрели, всяка от които можеше да мине почти за копие. Те вървяха толкова нагъсто едни подир други, че горещият дъх на тия отзад обливаше вратовете на предните.

Кой ще разкаже, кой ще възпее колко от тях паднаха, преди да стигат до рова, запълнен с телата на пленниците! Но стигнаха и го минаха и започнаха да се катерят по валовете. Тогава човек би рекъл, че тая звездна нощ е нощ на Страшния съд. Оръдията, като не можеха да бият наближилите, непрестанно бълваха огън към по-задните редици. Гранатите чертаеха огнени дъги по небето, летяха с адски кикот и превръщаха тъмната нощ в светъл ден. Немската и полската пехота, а до нея слезлите от конете драгуни на княза сипеха огън и олово почти право в лицата и гърдите на молойците.

Първите казашки редици искаха да отстъпят, но тласкани отзад, не можеха. Затова умираха на място. Кръв се плискаше под краката на нападателите. Валовете станаха хлъзгави, краката, ръцете и гърдите се свличаха по тях. А те се катереха, падаха и отново се катереха, прикрити от дима, черни от саждите, мушкани, сечени, презрели раните и смъртта. На места вече се биеха с хладно оръжие. Виждаха се хора, сякаш обезумели от ярост, озъбени, с облени с кръв лица… Живите се биеха върху трепетната маса от паднали и умиращи. Команди вече не се чуваха, само общ страхотен вой, в който потъваше всичко: и грохотът на стрелбата, и хъркането на ранените, и стоновете, и воят на гранатите.

А тая грандиозна и безпощадна битка продължаваше цели часове. Около вала израсна втори вал от трупове, който спираше достъпа на нападателите. Казаците от Сечта бяха избити почти до крак, переяславският полк лежеше натъркалян около валовете; карвовският, брацлавският и гуманският бяха напълно разбити — но другите продължаваха да напират, тласкани отзад от хетманската гвардия, от румелийските турци и урумбейските татари. Въпреки това в редиците на нападателите вече настъпваше объркване, докато в окопа полската селска пехота, немците и драгуните досега не бяха отстъпили нито педя. Задъхани, облени в кръв, грабнати от бойния ентусиазъм, изпотени, полуобезумели от миризмата на кръв, те се надпреварваха един през друг срещу неприятеля — също както разярени вълци летят към стадо овце. В тоя момент Хмелницки натисна повторно с остатъците от първите полкове и с цялата незасегната още сила на белоцерковци, татари, турци и черкасци.

Оръдията от окопите престанаха да гърмят и гранатите да свирят, само хладното оръжие хръскаше по цялата дължина на западния вал. Врявата отново започна. Накрая и стрелбата замлъкна. Мрак покри бойците.

Никой не можеше вече да види какво става там — само нещо се премяташе в мрака като грамадно тяло на чудовище, което се хвърля в конвулсии. Дори от виковете не можеше вече да се познае дали в тях звучи триумф или отчаяние. Понякога и те замлъкваха и тогава се чуваше само нещо като един огромен стон, който се носи от всички страни, изпод земята, над земята, във въздуха, по-горе и още по-горе, сякаш и душите отлитаха със стон от бойното поле.

Но това бяха кратки паузи: след такъв миг виковете и воят се оживяваха с още по-голяма сила, още по-хрипливо, още по-нечовешки.

Внезапно отново загърмя огънят на ръчното оръжие: оберщер Махницки идеше с остатъка от пехотата в помощ на изморените полкове. В задните редици на молойците засвириха тръби за връщане.

Настана пауза, казашките полкове отстъпиха на един хвърлей от окопа и се спряха под прикритието на собствените си трупове — но не мина и половин час и Хмелницки отново се вдигна и за трети път подгони войската си в атака.

Ала тогава на насипа се показа на кон сам княз Йереми. Човек лесно можеше да го познае, защото хетманският пряпорец и бунчук се развяваха над главата му, а пред него и зад него се носеха няколко десетки факли, които горяха кървавочервено. Веднага от оръдията започнаха да стрелят срещу него, но неопитните стрелци прехвърляха гюллетата далече, чак отвъд Гнезна, а той стоеше спокойно и гледаше към облаците, които прииждаха…

Казаците забавиха крачка, сякаш омагьосани от тая гледка.

— Ярема! Ярема! — понесе се тих шепот като шум на вятър през дълбоките редици.

И както стоеше на окопа сред кървавите светлини, тоя страшен княз им се струваше като някакъв исполин от приказките, затова тръпки преминаваха по изморените човешки крайници, а ръцете правеха кръстен знак. Той продължаваше да стои.

Замахна със златния си жезъл и тутакси по небето зашумя зловещо ято от гранати и улучи устремените напред редици; пълчищата се огънаха като смъртно ударен змей; възклик на ужас прелетя от единия им край до другия.

— Бегом! Бегом! — разнесоха се гласовете на казашките полковници.

Черната лавина се понесе с пълна бързина към валовете, та под тях да намери убежище от гранатите, но не измина дори половината път, когато князът, който продължаваше да се вижда като на длан, се обърна малко на запад и отново даде знак със златния си жезъл.

При тоя знак откъм езерото, от празното място между него и вала, потегли конница и в миг се разля по бреговата ивица; при светлината от гранатите се виждаха отлично грамадните хусарски хоронгви на Скшетуски и Зачвилиховски, драгуните на Кушел и Володийовски и княжеските татари на Розтворовски. След тях излизаха все нови и нови полкове от сеймени и власи на Биховец. Не само Хмелницки, но и последният от казашките тиловаци в обоза в миг позна, че дръзкият вожд е решил да удари с цялата конница неприятеля във фланг.

Веднага в редиците на молойците прозвучаха тръби за връщане назад. „С лице срещу конницата! С лице срещу конницата!“ — разнесоха се ужасени гласове. А в същото време Хмелницки се мъчеше да промени фронта на своите войски и да се закрие с конница срещу конницата. Но вече нямаше време. Докато построи редиците си, хоронгвите на княза се вдигнаха и се понесоха като на криле с възгласите: „Бий, убий!“ — при плющенето на пряпорците, фюфюкането на перата и желязното подрънкване на оръжията. Хусарите вбиха копия в стената на неприятеля и сами се втурнаха след тях като ураган, който събаря и мачка всичко по пътя си. Никаква човешка сила, никаква заповед, никакъв вожд вече не можеше да задържи пешите полкове, срещу които се насочи първият устрем. Дива паника обхвана елитната гвардия на хетмана. Белоцерковчани хвърляха кремъклийките си, мускетите, копията, косите, сабите, закриваха главите си с ръце и бягаха обезумели от страх, с животински рев към застаналите отзад татарски части. Но татарите ги посрещнаха с порой от стрели, затова те се хвърлиха встрани и бягаха покрай обозните коли, под огъня на пехотата и оръдията на Вурцел, като стелеха земята толкова гъсто с трупове, че рядко някъде не падаха един върху друг.

Но в това време дивият Тухай бей, подпомаган от Субагази и Урум мурза, пресрещна с бяс хусарската лавина. Той не се надяваше да я сломи, желаеше само да я задържи поне за малко, та през това време силистренските и румелийските еничари да могат да се строят в карета, а белоцерковчани да се съвземат от първата паника. Затова той се втурна презглава и сам летеше в първата редица не като вожд, а като прост татарин и сечеше, убиваше, излагаше се заедно с другите на опасност. Кривите саби на ногайците звънтяха по брони и шлемове, а воят на бойците заглушаваше всички други гласове. Но не можаха да удържат. Изблъскани веднага, натискани от страшната тежест на железните конници, срещу които не бяха свикнали да се бият, тласкани към еничарите, сечени с дълги мечове, събаряни от седлата, мушкани, бити, мачкани като отровни червеи, те все пак се отбраняваха с такава ярост, че устремът на хусарите наистина беше спрян. Тухай бей се хвърляше в кипежа на битката като унищожителен огън, а ногайците вървяха след него, както вълците вървят подир вълчица.

Въпреки това те отстъпваха и покриваха земята с все повече трупове. Виковете „Аллах“, които долитаха от бойното поле, показваха, еничарите са застанали в редици, когато Скшетуски настигна побеснелия Тухай бей и го фрасна с меча си по главата. Но изглежда, че рицарят още не беше възстановил напълно силите си след боледуването или може би кованият в Дамаск шлем устоя на удара, защото сабята се плесна върху главата, удари с плоската си страна и се строши на дребни парчета. Но пред очите на Тухай бей се спусна мрак, той се свлече от коня и падна в ръцете на ногайците, които грабнаха вожда си и се пръсваха със страхотен крясък на две страни, както се пръска мъгла, духнаха от буен вихър. Сега всички конници на княза се намериха срещу румелийските и силистренските еничари и срещу четите от сръбски потурнаци, които заедно с еничарите образуваха едно мощно каре и отстъпваха бавно към обоза, обърнати с лице към враговете, насочили срещу тях цевите на мускетите си, острията на дългите пики, сабите си, секирите и ятаганите.

Бронираните, драгунските и сейменските хоронгви се носеха към тях като вихър, а най-отпред летеше с шум и грохот хусарската хоронгва на Скшетуски. Той сам хвърчеше слепешката в първата редица, а до него беше пан Лонгинус на своята инфландска кобила, със страшната си сваликачулка в ръка.

Червената огнена лента се изви от единия край на карето до другия — куршумите засвириха в ушите на конниците, тук-таме ще простене човек, другаде кон ще падне, линията на конниците се чупи, но те летят напред; вече достигат, еничарите вече чуват пръхтенето и задъханото дишане на конете — карето се сбива още по-тясно и навежда към разлуделите се жребци стената от пики, държани с жилести ръце. Колкото острия има в тоя облак, толкова смърт заплашва рицарите.

Ненадейно някакъв хусар великан се втурва с неудържим устрем към стената на четириъгълника; за миг се виждат копитата на грамадния кон, увиснал във въздуха — след това рицарят и конят са вече в средата на сбитата навалица, трошат пики, събарят хора, чупят, мачкат, унищожават.

Както орел връхлита върху ято бели лещарки, а те, сбити пред него в подплашен куп, стават плячка на хищника, който ги разкъсва с нокти и клюн — така пан Лонгинус Подбипента, намерил се в средата на неприятелските редици, беснееше със своята сваликачулка и никога смерч не е правил такива опустошения в гъста млада гора, както той в сбитата маса еничари. Страшен беше пан Лонгинус; неговата фигура бе придобила нечовешки измерения; кобилата му се беше превърнала в някакъв змей, който бълва пламък от ноздрите си, а в ръката на рицаря сваликачулката вършеше работа за три меча. Кислар бег, грамаден ага, са хвърли срещу него и падна разсечен на две. Напразно по-силните мъже протягат ръце и му се противопоставят с пиките си — те веднага умират, сякаш поразени от мълния, — а той гази по тях, хвърля се в най-голямата тълпа и щом замахне, човек би казал, че класове падат под косата, отваря се празно място, чуват се викове на ужас, стонове, шум от удари, иззвънтяване на желязо в череп и пръхтене на адската кобила.

— Див! Див![118] — викат ужасени гласове.

В тоя момент желязната лавина на хусарите начело със Скшетуски връхлетя през отворената от литовския рицар порта: страните на карето се пропукаха като стени на събаряна къща и еничарските маси се хвърлиха да бягат на всички страни.

Време беше за това, защото ногайците начело със Субагази вече се връщаха като жадни за кръв вълци, а от друга страна, Хмелницки събрал отново белоцерковчани, идеше на помощ на еничарите. Но сега всичко се обърка. Казаци, татари, потурнаци, еничари бягаха в най-голямо безредие и паника към обоза, без да оказват никакъв отпор. Конницата ги гонеше и сечеше слепешката. Който не загина в първия хвърлей място, загиваше във втория. Гонитбата беше толкова ожесточена, че хоронгвите задминаха последните редици на бягащите; ръцете на войниците отмаляваха от сеч. Тълпите захвърляха оръжието, знамената, шапките, дори и дрехите си. Бели еничарски калпаци покриха полето като сняг. Цялата избрана войска на Хмелницки, пехотата, конницата, артилерията, спомагателните татарски и турски части образуваха една безредна маса, загубила и ума и дума, полудяла, ослепяла от ужас. Цели стотици бягаха от един рицар. Хусарите, след като разбиха пехотата и татарите, бяха извършили своето, а сега драгуните и леките хоронгви полетяха в надпревара начело с пан Володийовски и Кушел, които разширяваха до неимоверност поражението. Кръв като една локва покри страхотното бойно поле, плискаше като вода под силните удари на конските копита и пръскаше броните и лицата на рицарите.

Обърнатите в бягство тълпи си отдъхнаха едва сред колите на своя обоз, когато тръбите повикаха назад конницата на княза.

Рицарите се връщаха с песни и радостни възгласи, като брояха по пътя с кървави саби неприятелските трупове. Но кой би могъл с един поглед да обхване размерите на поражението, кой би могъл да преброи всички паднали, когато при самия насип телата лежаха едно въз друго „на височина цял човешки ръст“? Войниците бяха като замаяни от противната миризма на кръв и пот. За щастие откъм езерата духна доста силен вятър и отнесе тая миризма към неприятелските шатри.

Така свърши първата среща между страшния Ярема и Хмелницки.

Но атаката не беше свършила — докато Вишньовецки отблъскваше нападенията срещу дясното крило на стана, Бурлай на лявото за малко не стана господар на насипа. Като обиколи тихо града и замъка начело на задднепърските бойци, той стигна до източното езеро и удари силно върху позицията на Фирлей. Унгарската пехота, която се намираше там, не можа да устои на удара, защото валовете при езерото не бяха още довършени — и пръв знаменосецът офейка със знамето, а след него побягна и целият полк. Бурлай влезе вътре зад насипа, подире му задднепърци се втурнаха като неудържим поток. Победните им викове се чуха чак на другия край на стана. Казаците, които летяха подир побягналите унгарци, разбиха една малка конна част, превзеха няколко оръдия и вече стигнаха до позицията на белския кастелан, когато пан Пшемски с няколко немски роти се притече на помощ. С едно мушване той прободе знаменосеца, грабна знамето и се хвърли с него срещу неприятеля, след него немците се скопчиха здраво с казаците. Закипя страшна борба с хладно оръжие, в която, от една страна, ожесточеността и много по-големият брой на Бурлаевите бойци, а от друга — мъжеството на старите лъвове от Трийсетгодишната война се надпреварваха да покажат какво могат. Напразно Бурлай се хвърляше като ранен глиган в най-гъстите редици на биещите се. Нито презрението към смъртта, с което се биеха молойците, нито тяхната упоритост можеше да спре неудържимите немци, които вървяха като стена напред и така напираха, че веднага ги изблъскаха от мястото, притиснаха ги до окопите и след половинчасов бой ги изхвърлиха зад валовете. Пан Пшемски, облян в кръв, пръв забучи знамето си върху недовършения насип.

Сега положението на Бурлай беше страшно, защото той трябваше да отстъпва по същия път, по който бе дошъл, а понеже Йереми вече бе смазал атаката на дясното крило, лесно можеше да отреже цялата част от Бурлай. Наистина Мрозовицки му дойде на помощ начело на корсунските конни молойци, но в тоя момент се показаха хусарите на пан Конецполски, към тях се присъедини Скшетуски на връщане от атаката на еничарите — и двамата обградиха Бурлай, който досега се оттегляше в пълен ред.

С един напор те го разбиха на пух и прах и тогава започна страхотно клане. Казаците, след като им бе отрязан пътят към обоза, имаха открит път само към смъртта. Затова едни се отбраняваха ожесточено на групички или единично, без да молят за пощада, други напразно протягаха ръце към конниците, които фучаха като вихър по бойното поле. Започнаха се гонитби, надпреварвания, единични сблъсквания, търсене на неприятелите, скрити в долчинките и неравностите на терена. За да осветят бойното поле, от окопите започнаха да хвърлят запалени катраници с катран, които летяха като огнени метеори с грива от пламък. При тия червени светлини дотичаха останалите задднепърци.

Втурна се да им помогне и Субагази, който тоя ден показа чудеса от храброст, но славният Марек Собески, красниставски староста, го скова на място, както лъв сковава дивия бивол — и Бурлай вече видя, че отникъде няма спасение. Обаче Бурлай обичаше своята казашка слава повече от живота си, затова не търсеше спасение! Други се провираха мрака, криеха се по трапищата, промъкваха се между копитата на жребците, а той търсеше още врагове. Така той съсече пан Домбек и пан Рушецки, и храбрия като лъв млад слуга на пан Аксак, същия оня, който при Константинов се бе покрил с безсмъртна слава; после грабна пан Савицки, после изведнъж простря на майката земя двама крилати хусари, накрая видя един грамаден шляхтич да тича през бойното поле и да реве подобно на зубър, подскочи и се понесе като светъл пламък подире му. Пан Заглоба — защото това беше той — изрева от страх още по-силно и обърна коня си за бягство. Остатъкът от коса настръхна на главата му, но той не загуби присъствие на духа, напротив — хитрините като светкавици прелитаха през главата му, а в същото време крещеше с все сили: „Ваша милост панове! Който в Бога вярва!…“ — и летеше като вихър към една по-гъста група от конници. А Бурлай му пребяга отстрани като по тетивата на лък. Пан Заглоба затвори очи, а през ума му мина: „Ще пукна и аз, и бълхите ми!“ Той чуваше зад себе си пръхтенето на кон, видя, че никой не идва на помощ, че не ще може да избяга и че никоя друга ръка освен неговата собствена няма да го изтръгне от лапите на Бурлай.

Но в тоя последен миг, в тая вече почти агония внезапно неговото отчаяние и страх се превърнаха в ярост; той изрева така страшно, както не реве никой тур, и като обърна коня си на място, намери се лице в лице с противника.

— Заглоба ще гониш, а? — викна той и нападна с вдигната сабя.

В тоя миг от окопите хвърлиха множество нови пламнали катраници; стана светло. Бурлай погледна и се смая. Не се смая, когато чу името, защото никога през живота си не бе го чувал, а се изуми, когато позна мъжа, когото неотдавна беше гощавал в Ямпол като приятел на Богун.

Но тъкмо тоя нещастен миг на изумление погуби храбрия вожд на молойците, защото, докато се опомни, пан Заглоба го удари със сабята през челото и с един замах го свали от коня.

Това стана пред очите на цялата войска. На радостния вик на хусарите отговори възгласът на ужас на молойците. Като видяха смъртта на стария черноморски лъв, те окончателно загубиха дух и се отказаха от всякаква съпротива. Ония, които Субагази не успя да изтръгне от хаоса, загинаха до един — защото през тая страхотна нощ пленници изобщо не се вземаха.

Субагази офейка към обоза, гонен от красниставския староста и леката конница. Атаката беше отблъсната по цялата линия на окопите — само при казашкия обоз още кипеше изпратената за преследване конница.

Възклик на триумф и радост разтърси целия стан на обсадените, а мощните викове се издигаха чак до небето. Окървавените бойци, облени в пот, покрити с прах и черни от барута, с подпухнали лица и още смръщени вежди, с неугаснал още пламък в очите, стояха облегнати върху оръжието и поемаха дълбоко въздух, готови отново да скочат в бой, ако се явеше нужда. Но постепенно почна да се връща и конницата от кървавата жътва при обоза; после на бойното поле слезе самият княз, а след него военачалниците, пан хоронжият, пан Марек Собески, пан Пшемски. Цялата тая блестяща свита се движеше бавно край насипа.

— Да живее Йереми! — викаше войската. — Да живее нашият баща! А князът без шлем се кланяше с глава и жезъл на всички страни.

— Благодаря ви, ваша милост панове! Благодаря ви, ваша милост панове! — повтаряше той с висок, звучен глас.

След това се обърна към пан Пшемски и каза:

— Тоя окоп е прекалено голям! Пшемски кимна в знак на съгласие.

Така вождовете победители преминаха от западното чак до източното езеро, като оглеждаха бойното поле, щетите, които неприятелят беше причинил по валовете, и самите валове.

В това време извън свитата на княза обзети от ентусиазъм войници носеха на ръце сред възгласи пан Заглоба към стана като най-голям триумфатор през днешния ден. Двайсетина здрави ръце вдигаха нагоре боеца, а той, червен, потен, махаше с ръце, за да запази равновесие, и викаше с всички сили:

— Ха, дадох му да разбере! Нарочно се престорих, че бягам, за да го подмамя подире си. Няма вече да бурлее тоя кучи син! Трябваше да се даде пример на младите, ваша милост панове! За Бога внимавайте, ще ме изтървете и пребиете. Дръжте добре, щом сте ме вдигнали! Ама бая се изпотих с него, вярвайте ми! Ах, негодници! Всеки нехранимайко днес излиза срещу шляхтича! Но си получиха своето. Внимателно! Пуснете ме, дявол да го вземе!

— Да живее! Да живее! — викаше шляхтата.

— При княза с него! — повтаряха други.

— Да живее! Да живее!

В това време запорожкият хетман се втурна в своя обоз и ревеше като ранен див звяр, дереше жупана на гърдите си и си дращеше лицето. Високите чинове, оцелели от погрома, го заобиколиха в мрачно мълчание, без да продумат нито дума на утеха, а той беше почти обезумял. Устата му се покри с пяна, забиваше пети в земята и е две ръце си скубеше косата.

— Къде са моите полкове?… Къде са молойците? — повтаряше той с хриплив глас. — Какво ще каже ханът, какво ще каже Тухай бей? Предайте ме на Ярема! Нека набият главата ми на кол!

Старшите офицери мълчаха мрачно.

— Защо врачките ми предсказаха победа? — продължаваше да реве хетманът. — Да се отрежат главите на тия вещици!… Защо ми разправяха, че ще хвана Ярема?

Когато ревът на тоя лъв разтърсваше стана, полковниците обикновено мълчаха. Но сега лъвът беше победен и стъпкан, щастието, изглежда, го напускаше и поражението направи офицерите дръзки.

— Срещу Ярема няма да устоиш — измърмори мрачно Степка.

— Ще погубиш и нас, и себе си! — обади се Мрозовицки. Хетманът скочи към него като тигър.

— А кой победи при Жълти води? Кой при Корсун? Кой при Пилавци?

— Ти! — каза дръзко Воронченко. — Но там Вишньовецки го нямаше.

Хмелницки се хвана за косата.

— Аз обещах на хана да нощува тая вечер в замъка! — виеше той от отчаяние.

На това Кулак каза:

— Какво си обещавал на хана, си е твоя работа! Само си пази главата, да не падне от раменете ти… И в атака не ни пращай, не погубвай Божите раби! Обгради ляхите с валове, заповядай да се направят насипи за оръдията — горко ти иначе.

— Горко ти! — повториха мрачни гласове.

— Горко вам! — отвърна Хмелницки. И така разговаряха те страшно гръмовито… Най-сетне Хмелницки се олюля и се хвърли върху вързопите овчи кожи в ъгъла, покрити с килими.

Полковниците стояха над него с наведени глави и дълго цареше мълчание. Най-сетне хетманът вдигна глава и викна хрипливо:

— Водка!…

— Няма да пиеш! — изръмжа Виховски. — Ханът ще прати да те повикат.

В това време ханът седеше на една миля път от бойното поле и не знаеше какво става там. Нощта беше спокойна и топла, затова седеше пред шатрата си, обграден от молли и аги — и в очакване на новини ядеше фурми от сребърна паница, сложена до него, а от време на време поглеждаше към звездното небе и промърморваше:

— Мохамед Росуллах![119]

Внезапно на разпенен кон долетя Субагази задъхан, изпоцапан с кръв. Той скочи от седлото, приближи се бързо и започна да прави поклони в очакване да бъде попитан.

— Говори! — рече ханът с уста, пълна с фурми.

Думите пареха като пламък устните на Субагази, но той не смееше да заговори без приетите титли, затова започна по следния начин, като непрекъснато се кланяше:

— Най-могъщи хане на всички орди, внук на Мохамеда, независими монарше, мъдри господарю, господарю честити, господарю на желаното дърво от Изтока до Запада, господарю на цъфналото дърво…

Тук ханът махна с ръка и го пресече. Като виждаше по лицето на Субагази кръв, а в очите болка, жал и отчаяние, изплю в ръка недоядените фурми, после ги даде на един от моллите, който ги прие с израз на необикновена почит и веднага започна да ги яде, а сам ханът рече:

— Говори бързо, Субагази, и умно: взет ли е вече станът на неверниците?

— Бог не даде!

— Ляхите?

— Победиха.

— Хмелницки?

— Бит.

— Тухай бей?

— Ранен.

— Един е Аллах! — рече ханът. — Колко верни отидоха в рая?

Субагази вдигна очи нагоре и посочи с кървава ръка към звездното небе.

— Колкото са тия светлини в нозете на Аллаха — отговори той тържествено.

Тлъстото лице на хана почервеня, гняв стисна гърдите му.

— Къде е онова куче, което ми обещаваше днес да спим в замъка? — попита той. — Къде е тази отровна змия, която Аллах ще смаже с моя крак? Нека се яви пред мене и даде сметка за гадните си обещания.

Няколко мурзи веднага тръгнаха за Хмелницки, а ханът се успокояваше постепенно и накрая каза:

— Един е Аллах!

След това се обърна.

— Субагази! — рече той. — По лицето ти има кръв.

— Това е кръв на неверници — отвърна боецът.

— Разказвай как я проля и зарадвай ушите ни с храбростта на верните.

Субагази започна да разказва обширно за цялата битка, като възхваляваше храбростта на Тухай бей, Галга и Нурадин; не премълча и за Хмелницки, напротив — възхваляваше го наравно с другите и за причина на поражението сочеше само волята Божия и яростта на неверниците. Една подробност в разказа му направи впечатление на хана, а именно, че в началото на битката ляхите изобщо не стреляли срещу татарите и че конницата на княза ги атакувала едва когато те и препречили пътя.

— Аллах!… Те не са искали война с мене — каза ханът, — но сега е вече късно…

И така беше наистина. В началото на битката княз Йереми беше забранил да стрелят срещу татарите, защото желаеше да внуши на войниците си убеждението, че преговорите с хана са вече започнати и че ордите само наглед стоят на страната на бунтовниците. Едва по-късно по силата на обстоятелствата се стигна до сблъскване и с татарите.

Ханът кимаше с глава и размишляваше в тоя момент дали не е по-добре да обърне оръжието си срещу Хмелницки, когато внезапно самият хетман застана пред него. Хмелницки беше вече спокоен и се приближи с вдигната глава, като гледаше хана смело в очите; по лицето му се четеше хитрост и мъжество.

— Приближи се, изменнико — рече ханът.

— Приближава се казашкият хетман и не изменник, а верен съюзник, на когото ти обеща помощ не само в щастие — отговори Хмелницки.

— Иди да нощуваш в замъка! Иди и извлечи ляхите за косите от окопа, както ми обещаваше!

— Велики хане на всички орди! — отговори със силен глас Хмелницки. — Ти си могъщ и наред със султана най-могъщият на земята! Ти си мъдър и силен, но можеш ли да пуснеш от лъка си стрела, която да стигне чак до звездите, или да измериш дълбочината на морето?

Ханът го погледна учуден.

— Не можеш — говореше все по-високо Хмелницки. — Така и аз не можах да преценя цялата надменност и дързост на Ярема! Нима можех да помисля, че той няма да се уплаши от тебе, че няма да се смири пред твоя вид, че няма да удари чело пред тебе, а ще вдигне дръзка ръка срещу самия тебе, ще пролее кръвта на твои бойци и ще се гаври с тебе, могъщ монарх, като с последния от твоите мурзи? Ако аз бях посмял да помисля такова нещо, щях да оскърбя тебе, когото почитам и обичам.

— Аллах! — каза ханът още по-учуден.

— Но ще ти кажа още — продължи Хмелницки с все по-голяма самоувереност в гласа и държанието, — ти си велик и могъщ, от Изток чак до Запад народи и монарси бият чело пред тебе и те наричат лъв. Само Ярема не пада по лице пред твоята брада, и ако ти не го унищожиш, ако не му превиеш врата и не стъпиш на гърба му, за да се качиш на коня си, твоята мощ, твоята слава няма да струват нищо, защото ще кажат, че един ляхски княз е унижил кримския цар и не е бил наказан — че той е по-голям, че е по-могъщ от тебе…

Настана глухо мълчание; мурзите, агите и молите гледаха в лицето на хана като в слънце и задържаха дъха си в гърдите, а той беше затворил очи и мислеше…

Хмелницки се облегна на жезъла си и чакаше смело.

— Ти рече — заговори най-сетне ханът. — Ще превия врата на Ярема, по неговия гръб ще се качвам на коня си, за да не се говори от Изток до Запад, че едно невярно куче ме е унизило.

— Аллах е велик! — извикаха в един глас мурзите.

А от очите на Хмелницки бликна радост: с един замах той беше отклонил гибелта, която висеше над главата му, и бе превърнал в най-верен съмнителния си съюзник.

Тоя лъв умееше всеки момент да се превръща в змия.

Двата стана бучаха до късна нощ като пчели при роене, сгрети от пролетното слънце, а в това време на бойното поле спяха непробуден и вечен сън рицарите, прободени с копие, посечени с меч, пронизани от стрела и куршум. Месецът изгря и започна своето пътуване по това поле на смъртта: отразяваше се в локвите съсирена кръв, изтръгваше от мрака нови и нови купища паднали, слизаше от едни тела, изкачваше се тихо на други; оглеждаше се в отворени мъртви зеници, осветяваше посинели лица, късове от строшено оръжие, конски трупове — и лъчите му побледняваха все повече, сякаш ужасени от това, което виждат. Тук-таме по бойното поле тичаха поотделно или на групички някакви зловещи фигури: това бяха слуги или жители на града, дошли да ограбят убитите, както чакалите идват след лъвовете… Но някакъв суеверен страх най-сетне и тях прогони от бойното поле. Имаше нещо страшно, нещо тайнствено в това покрито с трупове поле, в това спокойствие и неподвижност на живите доскоро човешки фигури, в това мирно съгласие, в което лежаха един до друг поляци, турци, татари и казаци. Понякога вятърът зашумяваше в храсталаците по бойното поле, а на войниците, които бдяха в окопа, се струваше, че там човешките души се вият над телата. Говореше се също, че когато в Збараж избило полунощ, по цялото поле от окопите чак до обоза уж се вдигнали с шум грамадни ята птици. Чували се разплакани гласове във въздуха, дълбоки въздишки, от които настръхвали косите на човека — и някакви стонове.

Тия, на които беше писано да паднат занапред в борбата и чиито уши бяха отворени за отвъдземните викове, чули ясно как душите на поляците при отлитането си към небето викали: „Пред твоите очи, Господи слагаме нашите грехове!“ А казашките стенели: „Христе! Христе! Помилуй нас!“ Защото като убити в братоубийствена война те не можеха да отидат направо при вечната светлина, а им беше отредено да летят из тъмните простори и заедно с вихъра да се въртят над долината на сълзите и да плачат, и да стенат нощем, докато изпросят в нозете на Христа опрощение на общите им грехове, забрава и помирение!…

Но засега човешките сърца се бяха вкоравили още повече и никакъв ангел на помирението не прелиташе над бойното поле.

Петдесет и осма глава

На другия ден, преди слънцето да разлее златните си блясъци по небето, в полския стан беше вече издигнат нов отбранителен вал. По-раншните валове бяха много широки, отбраната в тях беше трудна, защитниците мъчно можеха да се притичат едни на други на помощ, затова князът и пан Пшемски решиха да приберат войската в по-тесни окопи. Цяла нощ усилено работиха върху това, а хусарите наравно с всички полкове и със слугите. Едва след три часа през нощта сънят притвори очите на уморените рицари, но и всички други освен стражата спяха дълбок сън, защото и неприятелят също беше работил през нощта, а после дълго не се размърда след вчерашното си поражение. Дори се очакваше тоя ден изобщо да няма нападение.

Скшетуски, пан Лонгинус и Заглоба седяха в шатъра и се хранеха с бирена супа с много сирене в нея. Те разговаряха за битката през миналата нощ с онова задоволство, с което разговарят войници за току-що спечелена от тях победа.

— Обичам да си лягам рано и да ставам на съмване, както са правили древните хора — каза пан Заглоба, — но на войната няма как! Спиш, когато можеш, ставаш, когато те будят. Едно само ме сърди, че зарад такива нехранимайковци ще трябва да се блъскаме. Но няма как! Такова време е дошло! Вчера им платихме за това. Ако получат още няколко пъти такава почерпка, ще им се отще да ни будят.

— Не знаеш ли, ваша милост, дали много от нашите са паднали? — попита Подбипента.

— Ами! Не са много. То винаги е така: който обсажда, дава повече жертви от обсадения. Ти, ваша милост, не ги знаеш тия работи като мене, нали не си бил толкова време на война, но ние, старите практици, няма нужда да броим труповете, защото от самата битка можем да преценим колко могат да бъдат.

— И аз ще се науча при ваша милост панове — каза любезно пан Лонгинус.

— Разбира се, ако само ти помогне пипето, ваша милост, на което не разчитам много.

— Я стига, ваша милост — обади се Скшетуски. — Ами че това не е първата война на пан Подбипента и дай Боже най-добрите рицари да се бият така, както той се би вчера.

— Правих каквото можех — отговори литовецът, — не толкова, колкото бих искал.

— Напротив! Напротив! Никак не беше зле, ваша милост — обади се Заглоба покровителствено, — но че други са те надминали — тук той започна да засуква мустака си нагоре, — това не е твоя вина.

Литовецът слушаше с наведени очи и въздъхна, замечтан за прадядо си Стовейко и за трите глави.

В тоя момент завесата на шатъра се повдигна и пан Михал влезе бодро, весел като щиглец в хубава утрин.

— Е, всички сме заедно! — извика пан Заглоба. — Дайте му бира!

Малкият рицар стисна ръце на тримата си другари и рече:

— Да бяхте видели, ваша милост панове, колко гюллета има на плаца! Това надминава всяка представа. Не можеш да минеш, без да се препънеш.

— И аз ги видях — отговори Заглоба, — като станах, се поразходих из стана. Кокошките в цяла Лвовска област за две години няма да снесат толкова яйца. Ех, да бяха яйца, щяхме да се наядем на омлети! А трябва да знаете, ваша милост панове, че аз предпочитам омлета пред всеки друг специалитет. Натурата ми е войнишка, както и вашата. С готовност ще изям нещо хубаво, стига да е много. Затова и за бой съм по-готов от днешните млади галеници, които няма да хапнат дори една копаня диви круши и да не се хванат веднага за стомаха.

— Ами ти, ваша милост, вчера се прояви с Бурлай! — каза малкият рицар. — Да посечеш така Бурлай — хо, хо! Не съм очаквал това от ваша милост. Та нали той беше рицар, славен по цяла Украйна и в Турция.

— Какво? Ха! — каза Заглоба самодоволно. — Не ми е първица това, не ми е първица, пане Михал. Виждам, че всички сме се търсили през девет села и сме се намерили четворицата, та сега като нас няма да намериш в цяла Жечпосполита. Кълна се в Бога, че с ваша милост панове и начело с нашия княз съм готов да тръгна така, само ние петимата, дори срещу Стамбул. Че то вижте само: пан Скшетуски уби Бурдабут, а вчера Тухай бей…

— Тухай бей не е убит — прекъсна го поручикът. — Сам усетих, че, сабята ми се изплесна, а след това веднага ни разделиха.

— Все едно — каза Заглоба, — не ме прекъсвай, пане Ян. Пан Михал посече във Варшава Богун, както ти казахме…

— По-добре да не беше споменавал това, ваша милост — рече литовецът.

— Казана дума назад се не връща — отвърна Заглоба. — При все че предпочитам да не бях го казвал, но продължавам… Пан Подбипента от Миши черва пък удуши Пулян, а пък аз — Бурлай. Все пак няма да премълча, че всички ония победи бих дал само за Бурлай и като че ли на мене се падна най-тежката работа. Той беше дявол, а не казак, нали? Да имах синове legitime natos, щях да им оставя прекрасно име. Любопитен съм само да зная какво ще кажат за това негово величество кралят и сеймът, как ще ни наградят — нас, които гълтаме повече сяра и селитра, отколкото нещо друго.

— Имаше един рицар, по-голям от всички нас — каза пан Лонгинус, — а името му никой не знае и не помни.

— Интересно кой е той? Навярно от древността? — каза Заглоба засегнат.

— Не от древността, братче, а оня, който съборил при Тшчана Густав Адолф заедно с коня му и го взел в плен — рече литовецът.

— А аз съм чувал, че това е било при Пуцк — намеси се пан Михал.

— Все пак кралят му се изтръгнал от ръцете и избягал — каза Скшетуски.

— Така е! И аз зная нещо по тая работа — каза пан Заглоба, като притваряше око, — защото тъкмо тогава служех под командването на пан Конецполски, баща на сегашния хоронжи. И аз зная нещо по тая работа! Скромността не позволява на оня рицар да си каже името и затова никой не го знае. И все пак вярвайте ми в това, което ще кажа: Густав Адолф беше голям военачалник, почти равен на пан Конецполски, но в двубоя с Бурлай работата беше по-тежка — аз ви казвам това!

— Да не излезе, че ти, ваша милост, си свалил Густав Адолф? — попита Володийовски.

— Та мигар съм се хвалил с такова нещо, пане Михал?… Нека това си остане в забрава — аз и днес имам с какво да се хваля, защо да припомняме стари работи!… От тая бира страшно ми куркат червата, а колкото повече сирене има в нея, толкова повече ми куркат. Предпочитам винена супа — при все че благодаря на Бога и за това, което има, скоро може и него да няма. Свещеник Жабковски ми казваше, че с вивендите сме били зле, а той много се тревожи от това, понеже коремът му е като бъчва. Той е великолепен бернардинец! Страшно го обикнах. В негово лице ще видиш повече войник, отколкото монах. Фрасне ли някого в муцуната, веднага поръчвай ковчега.

— Но не съм ви разправил, ваша милост панове, как добре се държал тая нощ свещеник Яскулски — рече малкият рицар. — Той се настанил в една бойница във високата кула от дясната страна на замъка и гледал боя. А трябва да знаете, че той стреля отлично с пушка. И тогава казва на Жабковски: „Няма да стрелям по казаците, все пак са християни, ако и да обиждат Бога. Но срещу татарите, казва, няма да удържа!“ Че като почнал да гърми, казват, че цял куп застрелял през време на сражението.

— Де да беше цялото духовенство такова! — въздъхна Заглоба. — Но нашият Муховецки само вдига ръце към небето и плаче, че толкова християнска кръв се проливала.

— Стига, ваша милост — каза Скшетуски сериозно. — Свещеник Муховецки е светец и най-добро доказателство за това е, че макар да не е по-старши от ония двамата, те свеждат глава пред неговите добродетели.

— И аз не само че не отричам неговата святост — отвърна Заглоба, — но мисля, че той би успял и самия хан да обърне в християнската вяра. О, ваша милост панове, сега там негово ханско величество трябва така да е сърдит, та въшките по него да се премятат от страх! Ако работата дойде до преговори с него, и аз ще отида с комисарите. Ние се познаваме с хана и той някога много ме обичаше. Може да си припомни за мене.

— Навярно ще изберат Яницки да води преговори, защото той говори татарски така добре, както полски — каза Скшетуски.

— И аз също, а с мурзите се познаваме като крастави магарета. Дъщерите си в Крим искаха да ми дават, за да дочакат хубави потомци, а понеже бях млад и договори не бях сключвал със своята девственост, както негова милост Подбипента от Миши черва, доста номера им погодих там.

— Противно е да се слуша! — рече пан Лонгинус и наведе очи.

— А ти, ваша милост, като дресиран скорец все едно и също повтаряш. Вижда се, че литовците още не са научили човешкия език.

По-нататъшният разговор бе прекъснат от глъчка, която се чуваше вън от шатъра, и рицарите излязоха да видят какво става. Множество войници стояха на насипа и разглеждаха околността, която през нощта се беше променила значително и още продължаваше да се променя пред очите им. Казаците също не бездействаха след последната атака, правеха насипи и поставяха върху тях толкова дълги и внушителни оръдия, каквито нямаше в полския стан; започнали бяха и напречни зигзагообразни ровове, апроши[120]; отдалече тия насипи изглеждаха като хиляди грамадни къртичини. Цялата наклонена равнина беше проорана, навсякъде между зеленината се чернееше прясно изкопана пръст — и навсякъде гъмжеше от работещи хора. На най-предните валове се мяркаха и червени шапки на молойци.

Князът стоеше при окопа заедно с красноставския староста и пан Пшемски. По-долу белският кастелан наблюдаваше с далекоглед работата на казаците и казваше на коронния подчаши:

— Неприятелят започва редовна обсада. Виждам, че ще трябва да изоставим отбраната от окопа и да се пренесем в замъка.

Княз Йереми чу тия думи и каза, като се наведе отгоре към кастелана:

— Да ни пази Бог от такова нещо, това значи сами да влезем в капана. Тук ще трябва да живеем или да умрем.

— Това е и моето мнение дори ако трябва всеки ден да убивам по един Бурлай — намеси се пан Заглоба. — От името на цялата войска протестирам срещу мнението на ясновелможния белски кастелан.

— Това не е твоя работа, ваша милост! — каза князът.

— Тихо, ваша милост! — пошепна Володийовски и дръпна шляхтича за ръкава.

— Ще ги смачкаме като къртици в тези прикрития — каза Заглоба. — А аз моля ваше княжеско височество да ми позволи пръв да отида в нападение. Те вече добре ме познават, ще ме познаят още по-добре.

— В нападение?… — каза внезапно князът и смръщи вежди. — Чакай, ваша милост… Сега нощите още от вечерта са тъмни…

Тук той се обърна към красноставския староста, към пан Пшемски и към военачалниците и каза:

— Ваша милост панове, заповядайте на съвещание.

И излезе от окопа, а подир него тръгнаха всички висши офицери.

— За Бога, какво правиш, ваша милост? — каза Володийовски на Заглоба. — Какво е това? Ти не познаваш ли реда и дисциплината във войската, та ще се бъркаш в разговора на по-висши? Князът е милостив господар, но на война с него шега няма.

— Няма нищо, пан Михал! — отговори Заглоба. — Пан Конецполски, бащата, беше строг лъв, но много разчиташе на моите съвети и нека вълци да ме изядат още днес, ако не е вярно, че затова разгроми на два пъти Густав Адолф. Знам аз как да разговарям с големците! Ето и сега. Забеляза ли как князът obstupuit[121], когато го посъветвах за нападенията? Ако Бог ни даде победа, чия ще бъде заслугата — твоя ли, а?

В тоя момент се приближи Зачвилиховски.

— Е, какво! Ровят, ровят като свине! — каза той и посочи към полето.

— По-добре да бяха свине — отговори Заглоба, — че щяхме да имаме евтини колбаси, а тая мърша и кучета не я ядат. Днес войниците не трябваше да копаят кладенци в квартирите на пан Фирлей, защото в източното езеро водата не се вижда от трупове. На сутринта жлъчките на тия кучета се изпопукали и всички изплавали отгоре. Като дойде петък, няма да може да се яде риба, защото се е хранила с месо.

— Вярно — каза Зачвилиховски, — аз съм стар войник, но отдавна не съм виждал толкова трупове, освен може би при Хотим, когато еничарите атакуваха нашия стан.

— Ще видиш още повече, ваша милост, от мен да го знаеш, ваша милост.

— Мисля, че тая вечер, а може и по-рано ще ни атакуват отново.

— А аз казвам, че до утре сутринта ще ни оставят на мира.

Едва пан Заглоба издума това, ето че от казашките насипи цъфнаха дълги бели пушеци и гюллета с шум прелетяха над окопа.

— На ти сега ваша милост! — каза Зачвилиховски.

— О, те не разбират от военно изкуство! — отвърна Заглоба.

Старият Зачвилиховски обаче имаше право. Хмелницки започна редовна обсада, прекъсна всички пътища, изходи, отне пашата, ровеше апроши и насипи, подвираше се със зигзаговидни окопи към стана, но не се отказа и от атаките. Той бе решил да не дава спокойствие на обсадените, да им досажда, заплашва, да ги държи в непрекъснато безсъние и да ги измъчва, докато оръжието не падне от изтръпналите им ръце. Затова вечерта отново атакува позициите на Вишньовецки с не по-добър от предния ден резултат, още повече че и молойците вече не вървяха с такава готовност. Това не беше генерална битка, а непрестанни престрелки. Понякога обсадените излизаха от валовете и тогава се стигаше до бой със саби, тояги, коси и копия. Но щом смажеха едни молойци, прикритията веднага се изпълваха с нови хора. Войниците през целия ден нямаха нито миг почивка, а когато дойде желаният залез-слънце, започна ново всеобщо нападение — за внезапна атака от страна на обсадените не можеше и да се мисли.

През нощта на шестнайсети юли храбрите полковници Гладки и Небаба атакуваха позициите на княза и отново понесоха страшни поражения. Три хиляди най-смели молойци паднаха на бойното поле — останалите, преследвани от красноставския староста, избягаха в най-голяма паника към обоза си, като захвърляха оръжието и роговете с барут. Също такъв неуспешен край имаше нападението на Федоренко, който се възползва от гъстата мъгла и за малко не превзе града. Отблъсна го пан Корф начело на немците, а красноставският староста и хоронжи Конецполски избиха почти до крак хората му при бягството.

Но всичко това беше нищо в сравнение със страхотния напор, който започна на деветнайсети юли. Предната нощ казаците бяха насипали срещу позициите на Вишньовецки висок насип, откъдето оръдия от голям калибър непрестанно бълваха огън, а когато денят мина и първите звезди светнаха по небето, десетки хиляди души тръгнаха в атака. Същевременно в далечината се появиха няколко десетки страхотни съоръжения, подобни на кули, които се движеха бавно към окопа. От двете им страни като чудовищни крила се издигаха мостове, които щяха да бъдат прехвърлени през рововете — а върховете им димяха, святкаха и трещяха от гърмежите на леки оръдия, пушки и кремъклийки. Тия кули се движеха между мравуняк от глави като грамадни полковници и ту се червенееха в огъня на оръдията, ту изчезваха в дима и мрака. Войниците си ги показваха отдалеко и шепнеха:

— Това са подвижни крепости! Нас ще мели Хмелницки в тия вятърни мелници.

— Гледайте как се тътрят с гръм, човек би казал: гръмотевици!

— С оръдията по тях! С оръдията! — викаха други. И княжеските стрелци изпращаха гюлле след гюлле, граната след граната към страхотните машини, но понеже те се виждаха само когато гърмежите разкъсваха мрака, гюллетата обикновено не ги улучваха.

В това време сбитата казашка маса наближаваше все повече като черна вълна, която иде нощем от далечната морска шир.

— Уф! — каза пан Заглоба, застанал заедно с конницата при Скшетуски. — Горещо ми е, както никога през живота! Нощта е толкова задушна, че суха нишка не остана на гърба ми. Да ги вземат дяволите тия машини! Направи, Боже, земята да се раззине под тях, защото тия нехранимайковци вече ми са заседнали в гърлото като кост — амин! Нито да хапнеш, нито да се наспиш — кучетата живеят по-добре от нас! Уф! Колко е задушно!

Наистина въздухът беше тежък и спарен, а на това отгоре пропит с воня от труповете, които от няколко дни гниеха по цялото бойно поле. Небето се скри зад черен, нисък пласт облаци. Буря надвисна над Збараж. Под ризниците пот обливаше телата на войниците, а гърдите дишаха с мъка.

В тоя момент в тъмнината забиха барабани.

— Ей сега ще атакуват! — каза Скшетуски. — Чуваш ли, ваша милост? Барабаните бият.

— Чувам. Дано дяволи да забарабанят по тях! Съвсем да се отчае човек!

— Мушкай! Сечи! — закрещяха тълпите и се хвърлиха към окопите.

Битката закипя по цялата дължина на насипа. Удариха едновременно срещу Вишньовецки, Лянцкоронски, Фирлей и Остророг, за да не могат един другиму да си оказват помощ. Казаците, напили се с водка, вървяха още по-упорито, отколкото при по-раншните нападения, но и срещнаха още по-енергичен отпор. Героичният дух на вожда ободряваше войниците; страшните части от кралската пехота, съставени от мазурски селяни, така се сблъскаха с казаците, че съвсем се размесиха с тях. Биеха се с приклади, пестници и зъби. Под ударите на упоритите мазури паднаха неколкостотин души от най-отбраната запорожка пехота, но веднага нови тълпи ги заляха. Боят по цялата линия ставаше все по-ожесточен. Цевите на мускетите пареха ръцете на войниците, те се задъхваха, гласовете на висшите офицери прегракнаха от команди. Красноставският староста и Скшетуски отново изскочиха с конница и обграждаха казаците отстрани, като прегазваха цели полкове и се къпеха в море от кръв.

Минаваше час след час, в атаката не преставаше, защото Хмелницки в миг запълваше с нови сили страхотните празнини сред казашките редици. Татарите им помагаха с крясъци и едновременно пущаха цели рояци стрели срещу защитниците на стана; някои изоставаха в тила на биещите се, но с бичове от волска кожа ги гонеха. Ярост воюваше с яростта, гръд се сблъскваше с гръд — мъж се вкопчваше в смъртна прегръдка с мъж…

И воюваха така, както воюват развилнели се морски вълни със скалист остров.

Внезапно земята се затресе под краката на бойците, а цялото небе пламна в син огън, сякаш и Бог вече не можеше да гледа тия човешки ужаси. Страхотен гръм заглуши човешките крясъци и грохота на оръдията. Това беше небесната артилерия, която започна сега страхотна канонада. Гръмотевиците кръстосваха от изток до запад. На човек му се струваше, че небето заедно с облаците се е пропукало и се срива върху главите на ратниците. Навремени целият свят изглеждаше като един пламък, навремени всичко ослепяваше от мрака и отново червените зигзаги на мълниите разкъсваха черната завеса. Вихърът се изви веднъж, втори път, свали хиляди шапки, пряпорци, знамена и за миг ги пръсна по цялото поле. Мълниите започнаха да удрят една след друга — после настъпи хаос от гръмотевици, светкавици, вихър, огън и мрак — небето побесня като хората.

Незапомнена буря се разбунтува над града, замъка, окопите и неприятелския стан. Боят беше прекъснат. Накрая небесните язове се отвориха и не струи, а потоци дъжд започнаха да се леят на земята. Дъждовната вълна закри света: нищо не се виждаше дори на една крачка. Труповете в крепостния ров изплуваха на повърхността. Казашките полкове изоставиха позициите и бягаха един след друг към обоза си, движеха се слепешката, сблъскваха се с други и внушили си, че ги гони неприятел, се пръскаха в мрака; подир тях затъваха, прекатурваха се и изчезваха оръдия, муниции, коли. Водата разкъса земните насипи на казаците, шурна в рововете, нахлу в прикритията, макар че бяха обезпечени с ровове, и се понесе с шум по равнината, сякаш преследваше побягналите молойци.

Дъждът се усилваше. Пехотинците избягаха от валовете, за да търсят убежище в шатрите, само за конницата на красноставския староста и на Скшетуски не идваше заповед за оттегляне. И те стояха един до друг като в езеро и тръскаха водата от себе си. В това време бурята почна постепенно да преминава. След полунощ дъждът най-сетне спря. Тук-там между разкъсаните облаци светнаха звезди. Мина още час и водата поспадна. Тогава пред хоронгвата на Скшетуски неочаквано се яви самият княз.

— Ваша милост панове — попита той, — а паласките ви не се ли намокриха?

— Сухи са, ваше княжеско височество! — отговори Скшетуски.

— Това е добре! Слезте сега от конете и тръгнете през водата към ония белуарди[122], подложете им барут и ги подпалете. Но вървете тихо! Пан красниставският староста ще дойде с вас.

— Слушам! — отговори Скшетуски.

В тоя миг князът съзря мокрия пан Заглоба.

— Ваша милост молеше да отидеш в нападение — тръгвай тогава — каза той.

— Нямала си баба работа! — измърмори пан Заглоба. — Само това ми липсваше.

След половин час два отряда рицари по двеста и петдесет души газеха до пояс във водата и бързаха със саби в ръка към ония страшни казашки „подвижни крепости“, които се намираха на няколко десетки крачки от окопа. Единият отряд се водеше от „лъва на лъвовете“ пан красноставския староста Марек Собески, който не искаше дори да чуе за оставане в окопа, другият — от Скшетуски. Слуги носеха зад рицарите катраници с катран, сухи факли и барут, а те вървяха тихо като вълци, която се прокрадват в тъмна нощ към кошара.

Малкият рицар се присъедини като доброволец към Скшетуски, понеже пан Михал обичаше такива акции повече от живота си — и сега газеше водата с радост в сърцето и сабя в ръката; до него вървеше пан Подбипента с гола сваликачулка, личен между всичките, защото беше с две глави по-висок от най-високите; а с тях подтичваше запъхтян пан Заглоба и мърмореше недоволно, като имитираше думите на княза:

— Искаше нападение — на ти сега! Добре! И куче няма да тръгне на сватба през такава вода. Ако съм съветвал да се предприеме набег в такова време, нека никога в живота си да не пийна друго освен вода! Аз не съм патица, а коремът ми не е лодка. Винаги съм имал отвращение към водата, а какво остава към такава, в която кисне селска мърша.

— Тихо, ваша милост! — каза пан Михал.

— Ти пази тишина, ваша милост. Малък си като риба кротушка и знаеш да плуваш, та ти е лесно. Ще кажа дори, че това е неблагодарност от страна на княза, че и след като убих Бурлай, не ме оставя на мира. Достатъчно е извършил вече Заглоба, нека всеки направи толкова, а Заглоба оставете на мира, хубаво ще цъфнете и вържете, когато няма да го има. За Бога, ако хлътна в някоя дупка, издърпайте ме, ваша милост панове, за ушите, иначе ще потъна веднага.

— Тихо, ваша милост! — каза Скшетуски. — Казаци седят там, в ония земни скривалища, и ще те чуят.

— Къде? Какво приказваш, ваша милост?

— Ето там, в ония купчини под бланите.

— Само това липсваше! Дано ги гръм удари!

Останалите думи заглуши пан Михал, като сложи длан върху устата на Заглоба, защото прикритията бяха само на около петдесет крачки от тях. Наистина рицарите вървяха тихо, но водата шляпаше под краката им; добре, че дъждът заваля отново и шумът му заглуши стъпките.

При прикритията нямаше стража. Кой би очаквал, че ще предприемат нещо след такава атака и след такава буря, която сякаш с езеро раздели ратниците.

Пан Михал и пан Лонгинус скочиха напред и първи стигнаха до едно прикритие. Малкият рицар пусна сабята си на верижката, сви длани при устата и почна да вика:

— Хей, люде!

— А що? — обадиха се отвътре молойци, явно убедени, че иде някой от казашките табори.

— Слава на Бога! — отговори Володийовски. — Пуснете ме де!

— А ти не знаеш ли как да влезеш?

— Зная вече! — отговори Володийовски и като напипа входа, скочи вътре.

Пан Лонгинус и неколцина други се втурнаха подир него.

В същия миг откъм прикритието екна пронизителен човешки вой, едновременно с това и рицарите викнаха и се хвърлиха към другите скривалища. В тъмнината се разнесоха стонове, звън на желязо, тук-таме пребягваха някакви тъмни фигури, други падаха на земята, сегиз-тогиз изтрещяваше гърмеж — но всичко това заедно не продължи повече от четвърт час. Молойците, в по-голямата си част изненадани в дълбок сън, дори не се отбраняваха — и всички бяха смачкани, преди да успеят да грабнат оръжие.

— Към белуардите! Към белуардите! — разнесе се гласът на красноставския староста.

Рицарите се хвърлиха към кулите.

— Да се палят отвътре, защото отвън са мокри! — прогърмя Скшетуски.

Но не беше лесно да изпълнят заповедта. В кулите, строени от борови греди, нямаше нито врати, нито някакъв отвор. Казашките стрелци се качваха на тях по подвижни стълби, а оръдията, понеже можеха да се поместят само по-малките, бяха изтеглени с въжета. И сега рицарите тичаха някое време наоколо и напразно сечаха със саби гредите или дърпаха с ръце ъглите.

Добре, че слугите носеха брадви; започнаха да секат. Красноставският староста заповяда да подложат и кутиите с барут, приготвени нарочно за тая цел. Запалиха катраниците, както и факлите и пламъкът подлиза мокрите, но пропити със смола греди.

Но докато пламнат гредите, докато избухне барутът, пан Лонгинус се наведе и вдигна един грамаден камък, който казаците бяха изкопали от земята.

Четирима най-силни мъже от народа не биха мръднали от място тоя камък, но пан Лонгинус го люлееше в мощните си ръце — и само при светлината на катраниците се виждаше, че кръвта бе нахлула в лицето му. Рицарите онемяха от удивление.

— Това е цял Херкулес, дявол да го вземе! — викаха те и вдигаха ръце нагоре.

В това време пан Лонгинус се приближи до една неподвижна още белуарда, отметна се назад и запрати камъка в самата среда стената.

Околните чак наведоха глави, така изфуча камъкът. От удара спойките веднага се разкъсаха; чу се трясък, кулата се разтвори като строшена врата и се срина с шум.

В миг купът дърва беше полят с катран и подпален.

След известно време няколко десетки грамадни пламъка осветиха цялата равнина. Дъждът валеше непрекъснато, но огънят го преодоля — и „горяха тия белуарди при удивлението на двете войски, понеже денят беше толкова мокър“.

Степка, Кулак и Мрозовицки, всеки начело на няколко хиляди молойци, се втурнаха от казашкия стан и се опитваха да гасят — напразно! Огнени стълбове и червен дим избухваха все по-мощно към небето и се отразяваха в езерата и локвите, които бурята бе образувала по бойното поле.

А рицарите се връщаха в стегнати редици в окопа, където отдалече още ги приветстваха с радостни възгласи.

Внезапно Скшетуски се огледа наоколо, хвърли поглед в редиците и викна с гръмлив глас:

— Стой!

Пан Лонгинус и малкият рицар не бяха между тях.

Изглежда, че увлечени от въодушевлението си, те се бяха забавили прекалено дълго при последната белуарда, а може да са зърнали скрити някъде молойци, важното беше, че не са забелязали оттеглянето.

— Напред! — изкомандва Скшетуски.

Красниставският староста, който вървеше от другия край на редиците, не разбра какво се е случило и се затече да попита — но в същия миг двамата търсени рицари се появиха, сякаш изникнаха от земята, на половината път между белуардите и рицарите.

Пан Лонгинус с лъснатата си сваликачулка в ръка правеше огромни крачки, а край него пан Михал подтичваше в тръс. И двамата бяха объркали глави към гонещите ги като сюрия кучета молойци.

При червената светлина от пожара цялата гонитба се виждаше като на длан. Човек би казал, че огромна северна кошута бяга от дружина стрелци с малкото си, готова всеки миг да се хвърли срещу нападателите.

— Ще загинат! За Бога, по-скоро! — развика се пан Заглоба със сърцераздирателен глас. — Ще ги застрелят с лъкове или с пушки! За Бога, по-скоро!

И без да гледа, че след малко може да започне нова битка, той се затича на помощ със сабя в ръка заедно със Скшетуски и другите, препъваше се, падаше, ставаше, пъхтеше, викаше, тресеше се цял и търчеше с последните сили на краката си, като едва си поемаше дъх.

Молойците обаче не стреляха, защото пушките им бяха мокри, а тетивата на лъковете — отхлабена, само бързаха да ги догонят. Двайсетина от тях изскочиха напред и аха-аха да настигнат двамата рицари, но тогава те се обърнаха към тях като два глигана и със страхотен вик вдигнаха саби. Казаците спряха на място.

С грамадния си меч пан Лонгинус им изглеждаше като някакво свръхестествено същество.

И както два ожесточено нападани от кучета тъмни вълка се обръщат и показват белите си зъби, а псетата скимтят отдалече и не смеят да се хвърлят върху тях, така и нашите рицари се обръщаха няколко пъти и винаги предните преследвачи се спираха на място. Само веднъж един, очевидно по-смел, налетя въз тях с коса в ръка, но пан Михал скочи като дива котка към него и го усмърти. Останалите зачакаха другарите си, които се приближаваха тичешком в гъста маса.

Но и редиците на рицарите идваха все по-близко, а пан Заглоба летеше със сабя над главата и викаше с нечовешки глас:

— Бий! Убивай!

Ненадейно от окопите се чу гърмеж и гранатата захихика като кукумявка, очерта червена дъга по небето и падна в гъстата навалица; след нея втора, трета, десета. Изглежда, битката започваше отново.

Преди обсадата на Збараж казаците не познаваха тоя вид гранати и най-много се бояха от тях, защото ги смятаха за магия на Ярема. Затова множеството в миг се спря, после се раздели на две, а едновременно се пръснаха и гранатите и вселиха страх, смърт и унищожение.

— Спасявайте се! Спасявайте се! — разнесоха се ужасени гласове. И всичко живо се пръсна, а в това време пан Лонгинус и малкият рицар се вляха в спасителните редове на хусарите.

Заглоба се хвърляше ту на шията на единия, ту на другия и ги целуваше по бузите и очите. Радостта го задавяше, но той я потискаше, за да не се издаде, че има меко сърце, и викаше:

— Ах, затри такива! Не бих казал, че ви обичам, но се страхувах за вас! Да бяха ви пречукали! Толкова ли разбирате от службата, та оставате назад? Заслужавате с коне да ви влачат за краката по плаца. Пръв ще кажа на княза да ви измисли роенат[123]. Сега да вървим да спим. Хвала Богу и за това! Имаха щастие тия кучета, че избягаха поради гранатите, иначе щях да ги насека като зеле. По-добре да се бия, а не да гледам спокойно как гинат познати. Днес трябва да си пийнем. Хвала Богу и за това! Мислех вече, че утре и на двама ви ще запеем реквием[124]. Но съжалявам, че не се сблъсках с тях, ръката ме сърби страшно, при все че в скривалищата им дадох да разберат.

Петдесет и девета глава

Все пак трябваше да се правят нови валове и да се обхване станът, за да се неутрализират земните укрепления на казаците и да се улесни отбраната с намалени сили. Но и казаците също не бездействаха. В тъмната нощ във вторник срещу сряда те се приближиха тихо и издигнаха около стана втори вал, много по-висок. Оттам на разсъмване, като извикаха всички в един глас, веднага започнаха да стрелят и стреляха цели четири дни и четири нощи. Двете страни си нанесоха големи щети една на друга, защото в стрелбата се съревноваваха най-добрите им стрелци.

От време на време грамадни маси казаци и селяни се вдигаха в атака, но не стигаха до валовете, а само престрелката ставаше все по-гореща. Неприятелят, който разполагаше с грамадни сили, сменяше бойните части, едни изпращаше на почивка, а други вкарваше в боя. Но в полския стан нямаше резервни войници: едни и същи хора трябваше да стрелят, всеки миг да се хвърлят в отбрана, заплашени от атаките, да погребват убитите, да копаят кладенци и да насипват по-високо валовете, за да имат по-добро прикритие. Спяха или по-скоро дремеха при валовете под огъня и куршумите, които се сипеха толкова гъсто, че всяка сутрин можеха спокойно да се метат от плаца. В продължение на четири дни никой не съблече дрехите си, които гизнеха на дъжда, съхнеха на слънце, сгорещяваха през деня, изстудяваха нощем — в продължение на четири дни никой не сложи топла храна в устата си. Пиеха водка, като сипваха в нея барут, за да бъде по-силна, гризяха сухари и късаха със зъби сухото пушено месо, а всичко това сред дим, гърмежи, свирене на куршуми и грохот на оръдия.

И „се смяташе за нищо, ако те улучат в главата или в страните“. Войникът завързваше с мръсен парцал кървавата си глава и продължаваше да се бие. Чудни бяха тия хора: с изпокъсани куртки и ръждясали брони, със строшени пушки в ръка, с червени от безсъние очи, но вечно бдителни, винаги в настроение, денем и нощем, при дъжд и хубаво време, винаги готови за бой.

Войникът се беше влюбил в своя вожд, в опасностите, в атаките, в раните и смъртта. Някаква героична екзалтация беше обхванала душите; сърцата станаха самонадеяни, умовете „затвърдяха“. Ужасът се превърна в удоволствие. Хоронгвите се надпреварваха в службата, в издръжливостта на глад, безсъние, труд, в храбростта и упоритостта. Стигна се дотам, че беше мъчно да удържат войниците на валовете, защото не се задоволяваха с отбрана, а искаха да се хвърлят срещу неприятеля, както побеснели от глад вълци се хвърлят върху кошара с овце. Във всички полкове цареше някаква дива веселост. Ако някой би споменал за предаване, в миг щеше да бъде разкъсан на парчета. „Тук искаме да умрем!“ — повтаряха всички уста.

Всяка заповед на вожда се изпълняваше със светкавична бързина. Веднъж князът при вечерната си обиколка из валовете чу, че огънят на кралската хоронгва на името на Лешчински отслабва. Тогава той отиде при войниците и попита:

— Защо не стреляте?

— Барутът ни се свърши, изпратихме в замъка за нов.

— Там е по-близо! — каза князът и посочи окопите на неприятеля.

Още недоизрекъл — и цялата хоронгва се вдигна от валовете, хвърли се бегом към неприятеля и се втурна като ураган към окопите му. Избиха казаците с оберъчки, с колове, с прикладите на мускетите си, разрушиха четири оръдия и след половин час, с много жертви, но победители войниците се върнаха и донесоха значителен запас от барут в бурета и ловни рогове.

Минаваше ден след ден. Казашките апроши обхващаха с все по-тесен пръстен окопа и се вбиваха в него като клинове в дърво. Вече стреляха толкова отблизо, че без да се смятат атаките, всеки ден падаха по десетина души от всяка хоронгва; свещениците не успяваха да причестяват всички. Обсадените се прикриваха зад колите и шатрите, с кожи и прострени дрехи; нощем погребваха убитите кой където е паднал, но живите се биеха още по-ожесточено върху гробовете на вчерашните си другари. Хмелницки проливаше без мярка кръвта на своите хора, но всяка атака му носеше само по-големи загуби. Той самият беше смаян от съпротивата; разчиташе единствено на това, че времето ще подкопае духа и силите на обсадените — но времето минаваше, а те показваха все по-голямо презрение към смъртта.

Вождовете даваха пример на войниците. Княз Йереми спеше на вала на гола земя; той пиеше водка и ядеше пушено конско месо, понасяше несгодите и капризите на времето „повече, отколкото изискваше положението му“. Коронният хоронжи Конецполски и красниставският староста лично водеха полковете в атака; в боя те заставаха без броня сред най-гъстия град от куршуми. Дори ония вождове, като Остророг, които нямаха военен опит и на които войникът беше свикнал да гледа с недоверие, сега под ръката на Йереми сякаш ставаха други хора. Старият Фирлей и Лянцкоронски също спяха на валовете, а пан Пшемски денем нареждаше оръдията, а нощем ровеше под земята като къртица и закопаваше контрамини под мините на казаците, вдигаше апрошите във въздуха или отваряше подземни пътища, по които войниците се промъкваха като духове на смъртта между заспалите казаци.

Най-сетне Хмелницки реши да опита с преговори, като хранеше тайно надежда, че през това време ще може да постигне нещо с коварство. Надвечер на двайсет и четвърти юли казаците започнаха да викат от окопите към войниците да престанат да стрелят. Изпратеният запорожец заяви, че хетманът иска да види стария Зачвилиховски. След кратко съвещание военачалниците се съгласиха на предложението и старецът излезе от окопа.

Отдалече рицарите виждаха как в казашките окопи свалят шапки пред Зачвилиховски, защото през късото време като комисар той бе успял да спечели уважението на дивото Запорожие — и сам Хмелницки го уважаваше. Стрелбата се прекрати. Казаците от апрошите се приближаваха до самия вал; рицарите слизаха към тях. Двете страни се държаха предпазливо, но в тия срещи нямаше нищо враждебно. Шляхтата винаги бе ценила казаците по-високо от обикновената селска маса, а сега, като ценеше храбростта и упорството им в боя, разговаряше с тях като с равни, като кавалери с кавалери. Казаците с удивление гледаха отблизо това недостъпно лъвско гнездо, което бе спряло цялата тяхна и ханска сила. Така те почнаха да се приближават, да приказват и да се оплакват, че се лее толкова християнска кръв; накрая започнаха да се черпят с тютюн и водка.

— Ей, панове рицари! — казваха старите запорожци. — Ако вие бяхте воювали винаги така, нямаше да има Жълти води, Корсун и Пилавци. Вие сякаш не сте хора, а дяволи. Такова нещо не се е виждало по света.

— Елате утре и в другиден, винаги ще ни намерите така.

— Ще дойдем, ще дойдем, но засега благодарим на Бога за отдиха. Много християнска кръв се проля. Но гладът все пак ще ви умори.

— По-скоро ще дойде кралят, а не гладът — ние току-що си избърсахме устата от вкусната гозба.

— А свършат ли ни се вивендите, ще потърсим във вашите обози — каза Заглоба, подпрял ръце на хълбоците.

— Да даде Бог бащицата Зачвилиховски да изкопчи нещо от нашия хетман, че не изкопчи ли, тая вечер тръгваме в атака.

— И на нас вече ни дотегна.

— Ханът ви заяви, че всички ще бъдете „кесим“[125].

— А нашият княз обеща на хана да му върже брадата за опашката на своя кон.

— Той е магьосник, но няма да може.

— По-добре да бяхте тръгнали с нашия княз срещу неверните, а не да вдигате ръка против властта.

— С вашия княз… Хм! Добре би било.

— Тогава защо се бунтувате? Ще дойде кралят, трябва да се страхувате от краля. Княз Ярема също ви беше като баща…

— Такъв баща е той, каквато майка е смъртта. Чумата не е уморила толкова добри молойци.

— Той ще стане и по-лош: не го познавате още.

— Ние и не искаме да го знаем. У нас по-старите казват, че види ли го казак с очите си, писано му е да мре.

— И с Хмелницки ще бъде така.

— Бог знае какво ще бъде. Едно е вярно — че двамата не могат да живеят на белия свят. Нашият бащица също казва, че ако вие му дадете Ярема, ще ви пусне по живо по здраво и заедно с всички нас ще се поклони пред краля.

Тук войниците започнаха да сумтят, да мръщят вежди и да скърцат със зъби.

— Млъкнете, да не грабнем сабите!

— Сърдете се, ляхи! — казваха казаците. — Но ще бъдете „кесим“.

И така разговаряха те, понякога приятелски, а понякога със заплахи, които неволно избухваха като гръмотевици. След пладне пан Зачвилиховски се върна в стана. Преговори не бяха се състояли и до примирие не се бе стигнало. Хмелницки поставяше чудовищни искания: да му бъдат предадени князът и хоронжи Конецполски. После започнал да изброява неправдите спрямо запорожките войски и да убеждава пан Зачвилиховски да остане при него завинаги. При тия думи старият рицар пламнал, скочил и си заминал. Вечерта последва атака, отблъсната с много кръв. В продължение на два часа целият стан беше в огън. Казаците не само бяха отблъснати от валовете, но пехотата превзе първите окопи, разнебити бойниците, прикритията и отново изгори четиринайсет дървени кули. Тая нощ Хмелницки се закле пред хана, че няма да отстъпи, докато има макар един жив човек в полския стан.

На другия ден призори започна нова стрелба, окопаване във валовете и битка през целия ден с тояги, коси, оберъчки, саби, камъни и буци пръст. Вчерашните приятелски чувства и съжаления за проливаната християнска кръв отстъпиха място на още по-голяма ожесточеност. От сутринта ръмеше дъжд. Тоя ден на войниците бе дадена по половин дажба, срещу което пан Заглоба мърмореше силно, но, общо взето, празните стомаси удвоиха ожесточеността на рицарите. Те се заклеваха да паднат един върху друг, но да не се предадат до последния дъх. Вечерта донесе нови атаки — на казаци, преоблечени като турци, но тия атаки траеха по-кратко. Настана нощ, пълна с шум и викове, „много гореща“. Стрелбата не престана нито за миг. Обиждаха се взаимно; биеха се на групи и единично. Пан Лонгинус излизаше за двубой, но никой не искаше да се изправи насреща — само отдалеко стреляха по него. Обаче с голяма слава се покриха пан Стемповски и пан Володийовски, който в двубой съсече славния единоборец Дудар.

Най-сетне излизаше и пан Заглоба, но само на единоборство с език. „След като убих Бурлай — казваше той, — не мога да се бия с когото и да било!“ В словоборството той не намери равен на себе си между казаците и ги докарваше до отчаяние, когато, покрит добре с блани, викаше сякаш изпод земята с гръмлив глас:

— Стойте тук, простаци, при Збараж, а там литовската войска върви надолу по течението на Днепър. Отива да се поклони на вашите жени и моми. Идната пролет ще намерите множество малки литовчета по къщите си, ако изобщо намерите къщите си.

Това беше истина. Литовската войска действително вървеше под предводителството на Раджвил надолу по Днепър, като палеше, унищожаваше и оставяше зад себе си само земя и вода. Казаците знаеха това и изпадаха в ярост, а в отговор изпращаха такъв град от куршуми срещу пан Заглоба, сякаш някой изсипваше круши. Но пан Заглоба пазеше добре главата си зад бланите и отново викаше:

— Не улучихте, кучешки души, а аз улучих Бурлай. Сам съм тук! На дуел елате с мене! Познавате ме! Ето тук, тук, простаци, стреляйте, докато сте свободни, защото наесен ще пощите татарчетата в Крим или насипи ще вдигате край Днепър. Ха, здравейте! Здравейте! Цял грош давам за главата на вашия Хмел! Нека някой го удари по муцуната — от Заглоба! Чувате ли? Е, какво, смръдльовци? Малко ли ваши мърши вече лежат по полето? Миришете на умрели кучета! Чумата поръча да ви поздравя! Хайде при вилите, при плуговете, нехранимайковци, при ладиите! Вишни и сол да карате по реката, а не тук да ни създавате ядове!

Казаците също се подиграваха с „пановете, на които се пада по един сухар на трима“; питаха защо пановете не заповядат сега на крепостните си да плащат наем и десятък, но Заглоба винаги вземаше връх при обидите. И така ехтяха тия разговори, прекъсвани от ругатни и диви взривове на смях, по цели нощи, сред гърмежи и по-големи или по-малки сблъсквания. После пан Яницки отиде да преговаря с хана, който отново му повтори, че всички ще бъдат „кесим“, докато най-сетне загубилият търпение пратеник отговори: „Вие отдавна ни се заканвате с това, но досега нищо не сте ни сторили! Който дойде за нашите глави, той ще донесе и своята!“ Ханът искаше княз Йереми да се срещне с неговия везир на полето, но това беше обикновена клопка, която бе разкрита — и преговорите бяха окончателно прекъснати. През цялото време обаче, докато те продължаваха, боевете не бяха прекъсвани. Вечер атаки, денем стрелба с оръдия, мускети и кремъклийки — нападение вън от валовете — схватки, смесване на хоронгвите — безумно смели атаки на конницата, поражения и все по-големи кръвопролития.

Някаква дива жажда за борба тласкаше войниците към кръв и опасности. Те влизаха в боя с песен като на сватба. Пък и така бяха свикнали с грохота и шума, че оттеглените на почивка части спяха непробуден сън сред огъня и градушката от куршуми. Храната намаляваше все повече, защото военачалниците не бяха снабдили достатъчно стана преди пристигането на княза. Настана голяма скъпотия, но който имаше пари и купуваше водка или хляб, весело разделяше купеното с другите. А никой не се грижеше за утрешния ден, защото знаеха, че ги очаква едно от двете: или помощ от страна на краля, или смърт. Те бяха еднакво готови и за едното, и за другото — а най-готови бяха за бой. Това бе непознат в историята случай — десетки да се бият срещу хиляди с такава упоритост, с такава ожесточеност, че всяка атака ставаше ново поражение за казаците. Освен това нямаше ден да не изскачат от стана по няколко пъти и да не нападат неприятеля в собствените му окопи. Вечер, когато Хмелницки мислеше, че умората трябва вече да е сломила най-издръжливите, и тихо се готвеше за атака, изведнъж весели песни долитаха до ушите му. Тогава от безкрайно удивление се плясваше с длани по бедрата и наистина мислеше, че Йереми ще да е по-силен магьосник от всички ония, които бяха в казашкия табор. Затова беснееше и скачаше за бой и проливаше море от кръв, понеже забелязваше, че до звездата на страшния княз неговата звезда започва да бледнее.

В казашкия стан пееха песни за Ярема или си шепнеха за него такива неща, от които косата настръхваше по главите на молойците. Говореше се, че се явявал нощем на насипа и растял пред очите, докато главата му стигнела над збаражките кули; очите му тогава приличали на две луни, а мечът в ръката му бил като оная зловеща звезда, която Бог праща понякога на небето за гибел на хората. Говореха също, че когато викнел, падналите в боя рицари ставали с дрънчащи ризници и заедно с живите се строявали в редиците. Йереми беше на всички на устата: и просяци с лири пееха за него, и стари запорожци говореха за него, и тъмната селска маса, и татарите. А в тия разговори, в тая омраза, в тоя суеверен страх сякаш се криеше някаква дива любов, с която жителите на степта бяха обикнали своя кървав унищожител. Така е! Хмелницки бледнееше пред него не само в очите на хана и татарите, но дори в очите на собствения си народ — и виждаше, че или трябва да превземе Збараж, или неговото обаяние ще се стопи като мрак пред утринна зора, че или трябва да смаже тоя лъв, или сам да загине.

Но лъвът не само че се отбраняваше, ами всеки ден сам нападаше, все по-страшен, от храсталаците. Не помагаха коварствата, предателствата, нито явното военно превъзходство. В това време селяните и казаците започнаха да недоволстват. И на тях им беше тежко да седят сред дима и огъня, под град от куршуми, сред вонята на трупове, в дъжд и жега и пред лицето на смъртта. Пък и не от трудностите се страхуваха храбрите молойци, не от неудобствата, атаките, огъня, кръвта и смъртта — те се страхуваха от Ярема.

Шестдесета глава

Мнозина прости рицари се покриха с безсмъртна слава в тоя паметен збаражки окоп, но лютнята ще слави на първо място пан Лонгинус Подбипента поради неговите толкова големи достойнства, че навярно само скромността му би могла да се мери с тях. Нощта беше мрачна, тъмна и влажна; уморените от бдение по валовете войници дремеха, облегнати на оръжието си.

След нови десет дни стрелба и атаки за пръв път беше настанала тишина и спокойствие. От близките, едва на трийсет крачки, казашки окопи се чуваха подвиквания, ругатни и обикновен шум. Изглежда, че неприятелят в желанието си да умори обсадените сам се беше уморил. Само тук-таме във вражеския стан се мяркаше огън, прикриван с блани, от едно място долиташе приятен, тих глас на лира, на която свиреше някакъв казак; далече в татарския стан цвилеха коне, а по валовете от време на време се чуваха гласовете на стражата.

Бронираните княжески хоронгви бяха тая нощ на пехотна служба в стана, затова пан Скшетуски, пан Подбипента, малкият рицар и пан Заглоба се намираха в окопа и си шепнеха тихо помежду си. Когато спираше разговорът, те се вслушваха в шума на дъжда, чиито капки плющяха в рова с вода. Скшетуски каза:

— Странно ми изглежда това спокойствие. Ушите ми така свикнаха с грохота и врявата, че от тишината сега ми звъни в тях. Дано само in hoc silensio[126] да не се крие някаква измяна.

— Откак съм на половин дажба, всичко ми е безразлично! — измърмори мрачно Заглоба. — Три неща са необходими за моята смелост, а това са: да се нахраня добре, да се напия добре и да се наспя. И най-хубавият ремък, ако не се маже, ще изсъхне и ще се напука. Какво остава тогава, ако човек на всичко отгоре кисне като коноп във вода? Дъждът ни мокри, а казаците ни мъчат, как тогава да не пада паздер от нас? Приятно положение: едно хлебче вече струва цял дукат, а ока водка — пет. Тая смрадлива вода и куче няма да я близне, вече и кладенците вонят на мърша, а на мене страшно ми се пие, както и на ботушите ми, които са отворили уста като риби.

— Но ботушите на ваша милост пият и вода, без да се мръщят — каза пан Володийовски.

— Я мълчи, пане Михал! Ти не си по-голям от синигер и с едно просено зърно можеш да се нахраниш, а с напръстник да се напиеш. Но аз, слава Богу, не съм толкова нежен и мен кокошка не ме е изровила от пясъка, а ме е родила жена — затова имам нужда да ям и да пия като човек, а не като бръмбар. А понеже от пладне в устата ми няма нищо освен слюнка, и шегите ти не ми харесват.

И пан Заглоба започна да сумти гневно, а пан Михал сложи ръце на кръста и заговори така:

— Тук на бедрото си имам една манерка, взех я днес от един казак, но щом мене ме е изровила кокошка от пясъка, мисля, че и водката от такава нищожна личност няма да се услади на ваша милост. Заповядай, Ян! — каза той, като се обърна към Скшетуски.

— Дай, че ми е студено! — отвърна Скшетуски.

— Пий и дай на пан Лонгинус.

— Ех, че лукав човек си ти, пане Михал — каза Заглоба, — но си мъж на място и себе си лишаваш, за да дадеш на другите. Да живеят тия кокошки, дето изравят от пясъка войници като тебе — но на тоя свят надали има такива кокошки и не за тебе мислех, когато го казах.

— Тогава вземи, ваша милост, от пан Подбипента — не искам да бъдеш ощетен — каза пан Михал.

— Какво правиш, ваша милост? Остави и на мене! — викна уплашен Заглоба, като гледаше литовеца как пие. — Защо вдигаш глава чак толкова? Дано така да ти остане вече! Много са ти дълги червата, няма да ги напълниш лесно. Налива като в кухо дърво! Дано те татари посекат!

— Едва сръбнах — каза пан Лонгинус и подаде манерката.

Пан Заглоба я навири хубаво и я изпразни до дъно; след това изпръхтя и рече:

— Цялата ни надежда е в това: ако някога свърши нашата беда и Бог е рекъл да излезем здрави и читави от сегашното положение, ще си наваксаме за всичко. Сигурно ще ни измислят някакъв хляб[127]. Свещеник Жабковски знае добре да си хапва, но аз ще го натикам в кози рог.

— А какви verba veritatis[128] чухте днес със свещеник Жабковски от Муховецки? — попита пан Михал.

— Тихо! — каза Скшетуски. — Някой се приближава от плаца. Замлъкнаха и ненадейно една тъмна фигура се изправи пред тях и попита със снишен глас:

— Бдите ли?

— Бдим, ваше княжеско височество — каза Скшетуски, като застана мирно.

— Внимавайте много. Това спокойствие вещае нещо лошо.

И князът отмина нататък да провери дали някъде сънят не е надмогнал уморените войници. Пан Лонгинус скръсти ръце като за молитва.

— Какъв вожд! Какъв воин!

— Почива по-малко от нас — каза Скшетуски. — Така всяка нощ обхожда всички валове хей чак до второто езеро.

— Дай му, Боже, здраве!

— Амин.

Настана мълчание. Всички се взираха с напрегнат поглед в мрака, но не се виждаше нищо — казашките окопи бяха спокойни. Последните светлини в тях бяха угаснали.

— Можем да ги изненадаме като съсели, както спят! — измърмори Володийовски.

— Кой знае — отвърна Скшетуски.

— Така ми се спи — каза Заглоба, — та бяло куче няма да видя, но не позволено да се спи. Интересно кога ще позволят? Стрелят ли, не стрелят ли — ти стой с оръжие и се клати от умора като евреин в събота. Кучешка служба! Сам не; зная от какво съм така разглобен: дали от водката, или от яда заради оня срам, дето трябваше тая сутрин да изтърпим заедно със свещеник Жабковски.

— И как стана това? — попита пан Лонгинус. — Ти започна да разказваш, но не довърши.

— Сега ще разкажа, това може да ни поразсъни. Отиваме тая сутрин със свещеник Жабковски в замъка да потърсим нещо за хапване. Ходим, ходим, назъртаме навсякъде — никъде нищо. Връщаме се сърдити. Но на двора срещаме калвинисткия пастор, който подготви капитан Шенберк за екзекуцията, оня, когото вчера разстреляха пред хоронгвата на пан Фирлей. Тогава аз му казах: „Още ли ще се влачиш тук, мухльо ниеден, и ще сърдиш Господа? Току-виж си ни довлякъл някакво проклятие!“ А той, изглежда, разчита на покровителството на белския господар, та рече: „Нашата вяра е толкова добра, колкото и вашата, а може би и по-добра!“ При тия думи ние се вкаменихме от ужас. Но аз — нищо! Мисля си: тук е свещеник Жабковски, нека той спори с него. А моят свещеник Жабковски чак пръхти и веднага заедно с аргументите го ръгна в ребрата, но другият не отговори нищо на тая първа порция, само се олюля и се опря на стената. Ненадейно обаче се появи князът със свещеник Муховецки, че като се нахвърлиха върху нас: че сме вдигали скандали и свади, че сега не му било нито времето, нито мястото, че това не било аргумент! Натриха ни носовете като на ученици — и едва ли имаха право, utinam sim falsus vates[129], но тия пастори на Фирлей току-виж ни докарали някоя беда…

— Ами оня капитан Шенберк не се ли разкая? — попита пан Михал.

— Къде ти! Умря в безчестие, както бе живял.

— Как има хора, та са готови да се откажат от спасението на душата си, а не от своето упорство! — въздъхна пан Лонгинус.

— Бог ни пази от численото превъзходство и от магиите на казаците — продължи Заглоба, — а те на това отгоре го обиждат. Известно ли ви е, ваша милост панове, че вчера ей от оня там окоп са стреляли с кълбета конци към плаца? Войниците разказваха, че веднага на мястото, където паднали кълбенцата, земята се била покрила с проказа…

— То се знае, че на Хмелницки дяволите му служат като верни слуги — каза литовецът и се прекръсти.

— Аз сам видях магьосници — добави Скшетуски — и ще ви кажа…

Пан Володийовски прекъсна по-нататъшните му думи, като стисна внезапно рамото на Скшетуски и прошепна:

— Тихо!…

После скочи до самия ръб на окопа и се ослуша внимателно.

— Нищо не чувам — каза Заглоба.

— Шшт!… Дъждът заглушава! — отговори Скшетуски. Пан Михал започна да маха с ръка да не му пречат и някое време още се ослушва внимателно, най-сетне се приближи до другарите си.

— Идат — прошепна той.

— Съобщи на княза! Той отиде към позициите на Остророг — прошепна Скшетуски, — а ние ще изтичаме да предупредим войниците.

И веднага се спуснаха надлъж по окопа, като непрекъснато се спираха и навсякъде по пътя шепнеха на войниците, които бяха на стража:

— Идат! Идат!…

Думите прелетяха като тиха светкавица от уста на уста. След четвърт час князът дойде вече на кон и даде заповеди на офицерите. Понеже неприятелят явно искаше да изненада стана, когато спи и не бди, князът заповяда да поддържат тази негова самоизмама. Войниците трябваше да се държат колкото е възможно по-тихо и да допуснат нападателите чак на самите валове и едва след като бъде даден знак с оръдеен изстрел, да ги нападнат неочаквано.

Войниците бяха готови, затова само цевите на мускетите се наведоха без шум и настана дълбоко мълчание. Скшетуски, пан Лонгинус и пан Володийовски дишаха един до друг, а и пан Заглоба остана с тях, защото от опит знаеше, че най-много куршуми падат в центъра на плаца — а на вала, при такива саби, е най-безопасно.

Затова той само се настани малко по-назад от рицарите, та първият напор да не връхлети въз него. Малко отстрани приклекна пан Подбипента със своята сваликачулка в ръка, а Володийовски се сгуши до самия Скшетуски и му пришепна на ухото:

— Несъмнено идват…

— Чува се отмерената им крачка.

— Това не са нито селяни, нито татари.

— Запорожка пехота.

— Или еничари, те добре маршируват. От коня можеш да съсечеш повече врагове!

— Днес е тъмно за конницата.

— Чуваш ли сега?

— Тихо!…

Станът изглеждаше потънал в най-дълбок сън. Никъде никакво движение, никъде светлина — навсякъде най-дълбоко мълчание, нарушавано само от шума на дребния, сякаш пресяван през сито дъжд. Постепенно обаче в тоя шум почваше да се откроява друг, тих, но по-лесно доловим, защото беше ритмичен и все по-близък, все по-отчетлив, най-сетне на двайсетина крачки от крепостния ров се появи някаква продълговата, сбита маса, видима дотолкова, доколкото беше по-черна от мрака — и спря на място.

Войниците затаиха дъх, само малкият рицар щипеше Скшетуски по бедрото, сякаш по тоя начин искаше да изрази своето задоволство.

В това време нападателите се приближиха до рова и започнаха да спускат в него стълби, после слязоха по тях и ги прехвърлиха към вала.

Валът продължаваше да мълчи, сякаш по него и зад него всичко беше измряло — и беше настанала гробна тишина.

Тук-таме, въпреки цялата предпазливост на катерачите, стъпалата започнаха да скърцат и трещят…

„Ще ви дадат да разберете!“ — мислеше Заглоба.

Володийовски престана да щипе Скшетуски, а пан Лонгинус стисна дръжката на сваликачулката си и напрегна очи, защото беше най-близо до вала и се надяваше, че ще удари пръв.

Изведнъж три чифта ръце се показаха на ръба и се хванаха здраво за него, а след тях започнаха бавно и предпазливо да се надигат три върха на шлемове… по-високо и по-високо.

„Турци!“ — помисли пан Лонгинус.

В тоя момент се разнесе страхотен гръм от няколко хиляди мускети; стана светло като ден. А преди светлината да угасне, пан Лонгинус замахна и нанесе такъв страхотен удар, че въздухът чак изфуча под острието.

Три тела паднаха в рова, три глави с татарски шлемове се търколиха в краката на коленичилия рицар.

Тогава, при все че на земята закипя като в ада, небето се отвори над пан Лонгинус, криле израснаха на раменете му, ангелски хорове запяха в гърдите му и той изглеждаше като възнесен на небето и се биеше като насън, а ударите на меча му бяха сякаш благодарствена молитва.

А всички отдавна измрели от рода Подбипента, като се почне от прадядото Стовейко, се зарадваха на небето — че такъв беше последният потомък на Сваликачулкови-Подбипентови.

Тази атака, в която от страна на неприятеля участваха предимно резервните части от румелийски и силистренски турци и еничарската гвардия на хана, беше отблъсната още по-кърваво от другите и докара страшна буря върху главата на Хмелницки. Защото преди това той гарантираше, че поляците няма да се бият толкова ожесточено срещу турците и стига да му дадат тия части, той ще превземе стана. А сега трябваше да укротява хана и побеснелите мурзи и да ги подкупва с подаръци. На хана даде десет хиляди талера, а на Тухай бей, Корз ага, Субагази, Нурадин и Ганга по две. В това време в стана на поляците слугите вадеха труповете от рова, на което не им пречеха със стрелба от казашките окопи. Войниците си почиваха чак до сутринта, защото беше вече сигурно, че атаката няма да се повтори. И така всички спяха непробуден сън освен дежурните хоронгви и пан Лонгинус Подбипента, който цяла нощ лежа проснат върху меча си и благодареше на Бога, че му даде да изпълни обета си и да се покрие с толкова голяма слава, та името му да минава от уста на уста в стана и в града. На другия ден князът воевода го повика при себе си и го хвали много, а войниците през целия ден идваха на тълпи да го поздравяват и да гледат трите глави, които слугите бяха донесли пред шатъра му и които вече почерняваха на въздуха. И имаше тогава голямо удивление и завист, а някои не можеха да повярват на очите си, защото главите бяха отсечени толкова равно заедно със стоманените шапчици на шлемовете, сякаш някой ги беше отрязал с ножици.

— Ти си страхотен sartor[130], ваша милост! — казваше шляхтата. — Знаехме, че си добър кавалер, но на такъв удар и древните биха могли да завидят, защото и най-изкусният палач не би могъл да го направи по-добре.

— Вятър няма да свали шапките така, както са свалени тия глави! — казваха други.

И всички стискаха ръцете на пан Лонгинус, а той стоеше с наведени очи, светнал, мил — засрамен като булка на сватбата си, и казваше, сякаш за да се оправдае:

— Наредили се бяха добре…

После опитваха меча, но понеже той беше останал от кръстоносците, двурък тежък меч, никой не можеше да го движи свободно, без да се изключи дори свещеник Жабковски, при все че той чупеше подковите като тръстики.

Около шатъра ставаше все по-шумно, а пан Заглоба, Скшетуски и Володийовски посрещаха гостите и ги гощаваха с приказки, защото нямаше с какво друго — нали в стана вече почти дояждаха последните сухари, а месо отдавна не се даваше освен конско пушено. Но духът заместваше яденето и пиенето. Към края, когато другите бяха вече започнали да се разотиват, дойде пан Марек Собески, красниставски староста, с поручика си Стемповски. Пан Лонгинус изтича да го посрещне, а той го поздрави любезно и каза:

— Значи у ваша милост днес е празник!

— Разбира се, че е празник — отвърна Заглоба, — защото нашият приятел изпълни обета си.

— Хвала на Господа Бога! — отвърна старостата. — Значи скоро, брате, ще ви поздравим като младоженец. А имате ли си вече някоя набелязана?

Пан Подбипента се смути силно и се изчерви чак до ушите, а старостата продължи:

— По смущението заключавам, че имате. Ваш свещен дълг е да помните, че такъв род не бива да загине. Дай Боже винаги да се раждат такива воини, каквито сте вие четиримата, ваша милост панове.

След тия думи той стисна поред ръцете на пан Лонгинус, Скшетуски, Заглоба и на малкия рицар, а те се зарадваха в себе си, че слушат похвали от такава уста, защото пан красноставският староста беше олицетворение на храброст, чест и на всички рицарски добродетели. Той беше въплътен Марс; всички Божии дарове се бяха излели в изобилие върху него, понеже с необикновената си хубост надминаваше дори по-малкия си брат Ян, по-сетнешния крал, по богатства и имоти се сравняваше с най-първите, а военните му способности сам великият Йереми възнасяше до небесата. Той щеше да бъде необикновена звезда върху небето на Жечпосполита, но по Божие разпореждане блясъкът й бе взет от по-малкия Ян, а тя угасна предивременно в деня на поражението.

При все че нашите рицари се зарадваха извънредно много от похвалите на героя, той съвсем не се задоволи с тях, а продължи да говори така:

— Аз съм слушал много за вас, панове, от самия княз воевода, който ви обича повече от всички други. И не се чудя, че му служите, без да се лакомите за повишения, каквито бихте могли да придобиете по-лесно в кралските хоронгви.

На това Скшетуски отговори:

— Но всички ние сме зачислени тъкмо към кралската хусарска хоронгва, с изключение на пан Заглоба, който е тук доброволец по собствено желание. А служим под командването на княза воевода преди всичко поради обичта ни към неговата личност и, второ, защото искахме колкото е възможно повече да участваме във военни действия.

— Щом сте имали такова желание, правилно постъпвате. Пан Подбипента надали под друго знаме би намерил толкова лесно своите глави — отговори старостата. — Но колкото до войните, те вече на всички ни дойдоха до гуша.

— Повече от всичко друго — отвърна Заглоба. — Днес от сутринта почнаха да идват при нас с похвали, но ако някой беше донесъл нещо за хапване и да ни покани с глътка водка, той щеше най-хубаво да ни похвали.

След тия думи пан Заглоба втренчи поглед в очите на красниставския староста и замига неспокойно. А старостата се усмихна и каза:

— От вчера на обед не съм сложил залък в уста, но глътка водка може да се намери в някое сандъче. Заповядайте, ваша милост панове.

Обаче Скшетуски, пан Лонгинус и малкият рицар почнаха да отказват и да корят пан Заглоба, който го усукваше и се оправдаваше както можеше.

— Аз не съм си правил устата за това — каза той, — защото амбицията ми е да давам своето, а не да бутам чуждото, но щом такава важна личност ни кани, grubianitas[131] би било да отказваме.

— Елате, елате! — каза старостата. — И на мене ще ми бъде приятно да поседя с добра компания, а докато не стрелят, имаме време. На ядене не ви каня, защото и конско месо вече мъчно се намира, а убият ли на плаца кон, сто ръце се протягат към него. Водка обаче имам около две бутилки, които няма да пазя само за себе си.

Рицарите още се дърпаха и не искаха, но понеже той много настояваше, тръгнаха, а пан Стемповски се затече напред и под неговите грижи се намериха няколко сухара и няколко къса конско месо за мезе след водката. Настроението на Заглоба веднага се подобри и той заговори:

— Ако е рекъл Бог негово величество кралят да ни освободи от тая обсада, веднага ще се докопаме до колите на всенародното опълчение. Ой, какви специалитети карат те винаги със себе си и всеки пази повече корема си, отколкото Жечпосполита. Предпочитам с тях да ям, а не да воювам. Но понеже ще бъдат под окото на краля, може би няма да се държат зле в боя.

Старостата стана сериозен.

— Ние се заклехме — каза той, — че един върху друг ще паднем, но няма да се предадем, така и ще стане. Трябва да бъдем готови да посрещаме все по-тежки времена. Храна вече почти няма, но по-лошото е, че и барутът свършва. На други не бих казал това, но на вас, ваша милост панове, може. Скоро ще ни остане само упорство в сърцата и сабя в ръката — а и готовност за смърт, нищо повече. Дай Боже кралят да пристигне час по-скоро, защото това е последната ни надежда. Той е войнствен господар! Няма да си пожали нито труда, ни здравето, ни живота, за да ни освободи — само че силите му са твърде малки и трябва да чака, а вие знаете колко бавно се събира всенародното опълчение. Освен това откъде негово величество кралят може да знае при какви условия се отбраняваме ние тук и че вече дояждаме трохите?

— Ние сме се вече обрекли — каза Скшетуски.

— Не може ли да се съобщи някак? — попита Заглоба.

— Ако се намереше някой толкова благороден — каза старостата, — който би се наел да се промъкне, той би спечелил безсмъртна слава още приживе, той ще бъде спасител на цялата войска и ще избави отечеството от поражение. Дори още да не е организирано изцяло всенародното опълчение, самата близост на краля може би ще успее да разпръсне бунтовниците. Но кой ще отиде? Кой ще се наеме, когато Хмелницки така е обсадил всички пътища и изходи, та мишка не може да излезе от нашия стан. Такъв опит означава явна смърт!

— А защо са хитростите? — рече Заглоба. — Една вече ми хрумна в главата.

— Каква? Каква? — попита старостата.

— Нали всеки ден вземаме по няколко пленници. Не бихме ли могли да подкупим някого? Нека се престори, че е избягал от нас, а после да тръгне за краля.

— Трябва да поговоря с княза за това — каза старостата.

Пан Лонгинус се замисли дълбоко, та челото му се покри с бръчки, и през цялото време седеше мълчалив. Ненадейно вдигна глава и каза с обичайната си благост:

— Аз се наемам да се промъкна през казаците.

Като чуха тия думи, рицарите скочиха смаяни от местата си, пан Заглоба отвори уста, Володийовски започна да мърда му стачките си, Скшетуски побледня, а красниставският староста се удари по кадифените си дрехи и възкликна:

— Ваша милост, би ли се наел да извършиш това?

— Ти, ваша милост, обмисли ли това, което казваш? — попита Скшетуски.

— Отдавна съм го обмислил — отвърна литовецът, — защото не от днес между рицарите се говори, че трябва да се съобщи на негово величество краля за нашето положение. И като слушах това, аз все си мислех, че ако всевишният Бог ми даде възможност да изпълня своя обет, веднага бих тръгнал. Аз, обикновеният човек, какво знача, аз? Какво ще загубя дори ако ме съсекат по пътя?

— Непременно ще те съсекат! — възкликна Заглоба. — Ти чу ли, ваша милост, какво каза пан староста: че това е неизбежна смърт?

— И какво от това, братко? — каза пан Лонгинус. — Ако Бог пожелае, ще ме преведе, ако не, на небето ще ме възнагради.

— Но най-напред ще те уловят, ще те подложат на мъчения и ще умреш от жестока смърт. Човече, ти да не си загубил ума си? — продължаваше Заглоба.

— Все пак ще отида, братче — отвърна литовецът сладко.

— Пиле не може да прехвръкне — ще го застрелят с лък. Приклещили са ни като язовец в дупка.

— Все пак ще отида — повтори литовецът. — Аз дължа благодарност на Бога, че ми даде възможност да изпълня обета си.

— Я го гледайте вие, гледайте го! — завика Заглоба отчаян. — По-добре кажи веднага да ти отсекат главата и с оръдие да я изстрелят към техния табор, защото само така би могъл да се промъкнеш между тях.

— Позволете ми, благодетели мои! — каза литовецът и скръсти молитвено ръце.

— О, не! Няма да тръгнеш сам, и аз ще дойда с тебе — каза Скшетуски.

— И аз с вас! — добави Володийовски и се удари по сабята.

— Да ви вземат дяволите! — възкликна Заглоба и се хвана за главата. — Да ви вземат дяволите с това ваше „и аз, и аз“, с това ваше упорство! Малко ви е кръвта, малко са загубите, малко куршумите! Не ви стига това, което става, ами искате по-сигурно да си строшите главите! Хващайте пръждомата и ме оставете на мира! Дано ви хвръкнат главите…

След тия клетви той взе да се върти из шатъра като въртоглав.

— Бог ме наказва — викаше, — че съм се хванал с лудетини, вместо да живея в благородната компания на улегнали хора. Пада ми се!

Той походи още из шатъра с трескава крачка, накрай се спря пред Скшетуски, скръсти ръце отзад и като го гледаше в очите, започна да сумти страшно.

— Какво съм ви направил аз, ваша милост панове, та ме преследвате?

— Пази Боже! — отвърна рицарят. — Как така те преследваме?

— Защото, ако пан Подбипента измисля такива неща, не му се чудя! Неговият ум винаги е бил в пестниците, а откак посече тримата най-големи глупаци между турците, той самият стана четвърти…

— Противно е да се слуша — прекъсна го литовецът.

— И на него не се чудя — продължи Заглоба, като посочи Володийовски. — Той ще скочи в ботуша на някой казак или ще се закачи за шалварите му като репей за кучешка опашка и пръв от всички ни ще се промъкне. Тях двамата Светият Дух не е просветлил — но това, дето ти, ваша милост, вместо да ги въздържиш от лудост, сам ги подбуждаш, че и тръгваш с тях, това, че искаш и четирима ни да предадеш на мъки и сигурна смърт — това вече… на нищо не прилича! Тю, дявол да го вземе, не съм очаквал такова нещо от офицер, когото сам князът смяташе за солиден кавалер.

— Кака така четирима ни? — каза Скшетуски учуден. — И ти ли би искал, ваша милост?…

— Тъй вярно — викна Заглоба, като се биеше в гърдите. — И аз ще дойда. Щом някой от вас тръгне или тръгнете всички заедно — ще тръгна и аз. Нека моята кръв да ви тежи на съвестта! За втори път ми е за урок с кого да се сприятелявам.

— Да те вземе дяволът, ваша милост! — каза Скшетуски. Тримата рицари започнаха да го прегръщат, но той наистина се сърдеше и сумтеше и ги отблъскваше с лакти, като казваше:

— Махайте се от главата ми! Не ми трябват вашите юдински целувки!

Изведнъж по валовете загърмяха оръдия и мускети. Заглоба се спря и каза:

— Ето ви! Ето! Вървете!

— Това е обикновена престрелка! — забеляза Скшетуски.

— Обикновена престрелка — рече шляхтичът, като го имитираше. — Да, моля! Малко им е това. Половината войска се стопи от тая обикновена стрелба, а те пет пари не дават.

— Не се тревожи, ваша милост — каза пан Подбипента.

— Я да мълчиш ти, цвеклова главо! — изгърмя Заглоба. — Защото ти си най-виновен. Ти, ваша милост, измисли тая работа, която ако не е глупава, тогава аз съм глупак!

— И все пак ще отида, братче — отговори пан Лонгинус.

— Ще отидеш, ще отидеш и зная защо! Ти, ваша милост, не се представяй за герой, че хората те знаят. Омръзнала ти е вече девствеността и бързаш да я измъкнеш от окопа. Ти си най-лошият между рицарите, а не най-добрият. Ти, ваша милост, си просто развратник, който търгува с девствеността си! Тю! Господа обиждаш! Това е то!… Не бързаш ти при краля, ами искаш да цвилиш по селата като жребец на ливада. Ето го рицаря, гледайте го, който иска да продаде девствеността си! Поквара, чиста поквара, кълна се в Бога.

— Противно е да се слуша! — викаше пан Лонгинус и запушваше ушите си.

— Я не се карайте! — каза Скшетуски сериозно. — По-добре да помислим по работата.

— За Бога — каза красниставският староста, който досега слушаше изумен думите на пан Заглоба. — Това е голяма работа, но без княза не можем да решаваме нищо. Тук няма какво да се препирате. Ваша милост панове сте на служба и трябва да слушате заповедите. Князът трябва да е в квартирата си. Ще отидем при него да видим как ще погледне той на вашето желание.

— Както и аз! — каза Заглоба и надежда проясни лицето му. — Да вървим по-скоро.

Излязоха и тръгнаха през плаца, по който вече падаха куршуми от казашките окопи. Войската се намираше по валовете, които отдалеко изглеждаха като панаирни бараки, толкова пъстри стари дрехи и кожуси висяха по тях, бяха наредени толкова коли, останки от шатри и всякакъв вид неща, за да служат за прикритие срещу стрелбата, която понякога не преставаше денонощно по цели седмици. И сега над тия окачени дрипи се влачеше дълга възсинкава ивица дим, а пред тях се виждаха налягалите редици от червени и жълти войници, които работеха здраво срещу най-близките неприятелски окопи. Самият плац изглеждаше като една голяма развалина; равнина, разкъсана от лопатите или стъпкана от конете, по която не се зеленееше нито един стрък трева. Тук-таме стърчаха купчинки пръст, току-що извадена при копаенето на кладенци и гробове, тук-таме лежаха останки от разнебитени коли, оръдия, бурета или купища от оглозгани и побелели на слънцето кости. Конски труп не би могъл да видиш никъде, защото веднага ги прибираха за храна на войниците, но навсякъде се виждаха купища от железни, в по-голямата си част ръждясали, топовни гюллета с които всеки ден се засипваше тоя къс земя. Тежката война и гладът личаха на всяка крачка. Като вървяха, нашите рицари срещаха по-големи и по-малки групи войници, които или отнасяха ранени и убити, или бързаха към валовете на помощ на преуморените си другари — а лицата на всички бяха почернели, хлътнали, небръснати, сериозните им очи — възпалени, дрехите — избелели и изпокъсани, на главите си често имаха мръсни парцали вместо шапки и шлемове, оръжието беше изпочупено. И неволно се натрапваше въпросът: какво ще стане с тая шепа досегашни победители, когато изтекат още една-две седмици…

— Гледайте, ваша милост панове — казваше старостата, — време е, време е да се съобщи на краля.

— Гладът вече показва зъби като пес — отговори малкият рицар.

— А какво ще стане, когато изядем конете? — попита Скшетуски.

Като разговаряха така, стигнаха до шатрите на княза, които се намираха от дясната страна на вала и пред тях се виждаха двайсетина дежурни конника, предназначени да разнасят заповеди по стана. Конете им, хранени с кълцано и пушено конско месо, а поради това непрекъснато измъчвани от огъня, се хвърляха в лудешки скокове и по никакъв начин не искаха да се задържат на едно място. Така беше с конете от цялата конница, която сега на отиване срещу неприятеля изглеждаше като орляк от грифони или кентаври, понесли се през полето и повече летящи във въздуха, отколкото по земята.

— Князът в шатъра си ли е? — попита старостата един от конниците.

— Да, с пан Пшемски — отговори куриерът.

Старостата влезе пръв, без да съобщава предварително, а четиримата рицари останаха пред шатъра.

Но след малко платното се повдигна и пан Пшемски подаде глава:

— Князът иска веднага да ви види, ваша милост панове — каза той. Пан Заглоба влезе с надежда, че князът не ще се съгласи да изложи най-добрите си рицари на сигурна гибел, но се излъга, защото още не бяха успели да му отдадат чест, когато той заговори:

— Каза ми пан старостата за вашата готовност да излезете от стана и аз приемам това ваше добро желание. На отечеството не може повече да се предложи…

— Дойдохме само да питаме за разрешение — отговори Скшетуски, — тъй като ваше княжеско височество разполага с живота ни.

— Значи искате четиримата да излезете?

— Ваше княжеско височество! — каза Заглоба. — Те искат да излязат, а аз — не. Бог ми е свидетел, че не съм дошъл тук да се хваля, нито да припомням своите подвизи, но ако спомена за тях, то ще бъде само за да не се помисли, че ме е страх. Пан Скшетуски, Володийовски и пан Подбипента от Миши черва са големи герои, но и Бурлай, който падна от моята ръка — ще замълча за другите си победи, — също беше голям воин и струваше колкото Бурдабут, Богун и трите еничарски глави, взети заедно. Затова смятам, че в рицарските подвизи не съм по-лош от другите. Но едно е храбростта, а друго безумието. Крила нямаме, а по земята не ще се промъкнем — това е сигурно.

— Значи, ваша милост, няма да тръгнеш? — попита князът.

— Казах, че не искам да тръгна, но не съм казал, че няма да тръгна. Щом веднъж Бог ме е наказал да живея с тая компания, до смъртта си трябва да издържа с нея. Ако ни стане тясно, сабята на Заглоба все ще може да бъде полезна, не зная само за кого ще бъде полезна смъртта на четирима ни и вярвам, че ваше княжеско височество ще поиска да я отклони от нас, като не даде разрешението си за тая луда акция.

— Ваша милост си добър другар — отговори князът — и благородно е от твоя страна, че не искаш да напускаш приятелите си, но си се излъгал в своята вяра в мене, защото аз приемам вашата жертва.

— Спукана ми е работата! — измърмори Заглоба и съвсем отпусна ръце.

В тоя момент белският кастелан Фирлей влезе в шатъра.

— Ваше княжеско височество — каза той, — моите хора уловиха един казак, който разправя, че за тая нощ се готвела атака.

— И аз имах вече такива сведения — отговори князът. — Всичко е готово, нека само побързат с насипването на новите валове.

— Те са вече готови.

— Тогава добре! — каза князът. — До довечера ще се пренесем. После се обърна към четиримата рицари:

— Ако нощта е тъмна, след атаката е най-добро време за излизане.

— Как така? — каза белският кастелан. — Ваше княжеско височество готви нападение?

— Нападението си е нападение — рече князът, — аз сам ще го водя, но сега говорим за нещо друго. Тяхна милост се наемат да се промъкнат през неприятеля и да съобщят на краля за нашето положение.

Кастеланът се смая, облещи очи и загледа рицарите един след друг. Князът се усмихна със задоволство. Той имаше тая слабост да се радва, когато се възхищават от войниците му.

— За Бога! — каза кастеланът. — Значи още има такива сърца по света?… За Бога!… Аз няма да ви разколебавам, ваша милост панове, срещу тоя риск…

Пан Заглоба почервеня от яд, но вече не каза нищо, само сумтеше като мечка, а князът се замисли за малко и после се обади с думите:

— Все пак аз не искам да жертвам напразно кръвта ви и не съм съгласен четиримата да тръгнете заедно. Най-напред ще излезе един. Ако го убият, те няма да се въздържат да не се похвалят, както вече веднъж се похвалиха за смъртта на оня мой слуга, когото уловиха чак при Лвов. Ако убият първия, тогава ще тръгне вторият, после в случай на нужда третият и четвъртият. Но възможно е първият да мине благополучно — в такъв случай не искам да излагам другите на напразна смърт.

— Ваше княжеско височество… — прекъсна го Скшетуски.

— Такава е моята воля и заповед — каза Йереми натъртено. — А за да ви помиря, заявявам, че пръв ще тръгне оня, който се е предложил пръв.

— Това съм аз! — каза пан Лонгинус със светнало лице.

— Тази вечер след атаката, ако нощта е тъмна — добави князът. — Няма да дам никакви писма до краля, каквото виждаш, ваша милост, това ще разкажеш. Ще вземеш само тоя пръстен като знак.

Подбипента прие пръстена и се поклони на княза, а той го хвана с две ръце за главата и го държа така доста време, после го целуна няколко пъти по главата и каза с развълнуван глас:

— Ти си ми така близък на сърцето като брат… Нека те води и преведе всемогъщият Бог и нашата ангелска царица, войнико Божи! Амин!

— Амин! — повториха красниставският староста, пан Пшемски и белският кастелан.

Очите на княза се насълзиха, защото той беше истински баща за рицарите, другите плачеха, а тръпки на въодушевление разтърсваха тялото на Подбипента, пламък пълзеше по костите му и тая чиста, смирена и геройска душа се радваше до дъно на надеждата за близката си жертва.

— Историята ще пише за ваша милост! — възкликна белският кастелан.

— Non nobis, non nobis, sed nomini Tuo, Domine, da gloriam[132] — рече князът.

Рицарите излязоха от шатъра.

— Тю, нещо ме е хванало за глътката и ме държи, а в устата ми горчи, като че ли съм пил пелин — каза Заглоба. — А ония там непрекъснато стрелят — дано ги гръм порази! — каза той и посочи забулените в дим казашки окопи. — О, тежко е да се живее на тоя свят! Пане Лонгин, непременно ли ще заминеш вече, ваша милост?… Дано те ангелите пазят… Дано чумата да измори тия простаци!

— Трябва да си взема сбогом с вас — каза пан Лонгинус.

— Как така? Къде отиваш? — попита Заглоба.

— При свещеник Муховецки на изповед, братче. Трябва да очистя грешната си душа.

След тия думи пан Лонгинус забърза към замъка, а те се насочиха към валовете. Скшетуски и Володийовски бяха като отровени и мълчаха, а пан Заглоба приказваше:

— Нещо все ме държи за глътката. Не мислех, че ще ми бъде толкова мъчно, но това е най-добродетелният човек на света! Нека се опита някой да отрече, ще го цапна по муцуната. О, Боже, Боже, мислех, че белският кастелан ще ни посъветва да се въздържим от това нещо, а той още повече ни насърчи. Кой дявол докара тоя еретик! „Историята, казва, ще пише за ваша милост!“ Нека пише за него, но не върху кожата на пан Лонгинус! А защо той сам не тръгне? Като калвинист има по шест пръста на краката, та му е по-лесно да върви. Казвам ви, ваша милост панове, че все по-лошо става на света и като че ли е вярно това, което свещеник Жабковски предсказва: че краят на света е близък. Ще поседим малко на валовете, а после ще отидем в замъка, та поне до вечерта да се порадваме на компанията на нашия приятел.

Но след изповедта и причастието пан Подбипента прекара цялото време в молитва; той се яви едва вечерта при атаката, която беше една от най-ужасните, защото казаците удариха тъкмо тогава, когато войската, оръдията и колите се пренасяха на новите валове. По едно време като че ли малкото полски сили нямаше да удържат лавината от двеста хиляди неприятели. Полските хоронгви така се смесиха с неприятелските, че свои не можеха да се разпознаят — и три пъти така се смесваха. Хмелницки бе напрегнал всичките си сили, защото и ханът, и собствените му полковници го бяха предупредили, че това ще бъде последната атака и отсега нататък само с глад ще морят обсадените. Но след три часа всички атаки бяха отблъснати с такива страшни загуби, та по-късно се говореше, че около четирийсет хиляди неприятели били паднали в тая битка. Едно е вярно — че след сражението в краката на княза бяха хвърлени цял куп знамена и че това беше наистина последната голяма атака, след която дойде още по-тежко време на окопаване във валовете, отвличане на коли, непрестанна престрелка, немотия и глад.

Неуморимият Йереми веднага след атаката поведе капналите от умора войници в набег извън стана, който завърши с ново поражение за неприятеля; едва след това тишината смири двата стана.

Нощта беше топла, но облачна. Четири черни фигури се движеха тихо и предпазливо към източния край на валовете. Това бяха пан Лонгинус, Заглоба, Скшетуски и Володийовски.

— Скрий пистолетите добре — шепнеше Скшетуски, — за да не се овлажни барутът. Две хоронгви ще стоят цяла нощ в готовност. Ако дадеш огън, ще се спуснем на помощ.

— Такава тъмница, очите да си извадиш! — прошепна Заглоба.

— По-добре — каза пан Лонгинус.

— Я тихо! — прекъсна го Володийовски. — Чувам нещо.

— Някой хърка на умиране — няма нищо!…

— Веднъж да стигнеш до дъбравата…

— О, Боже! Боже! — Въздъхна Заглоба и се затресе като в треска.

— След три часа ще почне да се разсъмва.

— Време е вече! — рече Лонгинус.

— Време е, време е! — повтори Скшетуски със сподавен глас. — Сбогом!

— Сбогом! Сбогом!

— Братя, останете си със здраве и прощавайте, ако съм сгрешил пред някого.

— Ти да си сгрешил? О, Боже! — възкликна Заглоба и се хвърли в прегръдките му.

След него един подир друг го прегърнаха Скшетуски и Володийовски. Дойде момент, когато сподавено ридание разтърси тия рицарски гърди. Само пан Лонгинус беше спокоен, макар и трогнат.

— Останете си със здраве — повтори той още веднъж.

И като се приближи до ръба на вала, се спусна в рова, след малко го видяха като черно петно на другия му бряг, още веднъж махна за сбогом на другарите си — и изчезна в тъмнината.

Между пътя на Залошчици и друма от Вишньовец растеше дъбрава, пресичана от тесни напречни ливади, която се свързваше със стара борова гора, гъста и огромна; тя се простираше чак отвъд Залошчици и пан Подбипента реши да се прехвърли именно в нея.

Това беше много опасен път, защото, за да стигне човек до дъбравата, трябваше да мине покрай целия казашки обоз, но пан Лонгинус го избра нарочно, защото тъкмо около обоза през цялата нощ се въртяха най-много хора и стражите обръщаха най-малко внимание кой минава. Пък и всички други пътища, долове, храсталаци и пътеки бяха заети от стражи, постоянно обикаляни от есаули, стотници, полковници, дори от самия Хмелницки. За минаване през ливадите и покрай Гнезна не можеше и да се мечтае, защото там татарските коняри от здрач до разсъмване пазеха при конете.

Нощта беше топла, облачна и толкова тъмна, че на десет крачки не би могъл да видиш не само човек, но дори и дърво. Това беше благоприятно обстоятелство за пан Лонгинус, при все че, от друга страна, и сам трябваше да върви много бавно и предпазливо, за да не падне в някой от трапищата и рововете, с които бе осеяно цялото пространство на бойното поле, разкопано от полски и казашки ръце.

Така той стигна до вторите полски валове, които бяха напуснати предната вечер, и като се прехвърли през рова, се спусна приведен към казашките окопи и апроши. Спря се и се ослуша: окопите бяха празни. Набегът на Йереми след атаката беше извадил от тях молойците и те или бяха паднали убити, или се бяха скрили в обоза. Много тела лежаха по склоновете и върху насипите. Пан Лонгинус постоянно се препъваше о трупове, прекрачваше ги и вървеше напред. От време на време слаб стон или въздишка му показваше, че някои от падналите са още живи.

Широкото пространство отвъд валовете, което се простираше чак до първия окоп, правен още от военачалниците, също беше покрито с трупове. Тук трапищата и рововете бяха още повече, а на всеки няколко десетки крачки се намираха ония земни укрития, които в тъмнината приличаха на копи сено. Но и укритията бяха празни. Навсякъде цареше най-дълбоко мълчание, никъде нито огнище, нито човек — нямаше никого по целия по-раншен плац освен падналите.

Пан Лонгинус замълви молитва за душите на умрелите и продължи пътя си. Шумолът от полския стан, който го преследваше чак до вторите валове, утихваше все повече, топеше се в далечината, докато най-сетне замлъкна напълно. Пан Лонгинус стана и се огледа за последен път.

Почти нищо вече не можеше да види, защото в стана нямаше светлини; само едно прозорче на замъка мъждукаше слабо, като звездица, която облаците ту откриват, ту засланят, или като светулка, която свети и гасне едно след друго.

„Братя мои, дали ще ви видя пак през живота си?“ — помисли пан Лонгинус.

И тъгата го притисна като грамаден камък. Едва можеше да диша. Там, където трепти оная светлинка, там са свои, там са братски сърца: княз Йереми, Скшетуски, Володийовски, Заглоба, свещеник Муховецки — там го обичат и са готови да го защитят — а тук е нощ, пустош, тъмнина, трупове под краката, върволици от души — в далечината пък кръвожадният табор на заклетите, безмилостни врагове.

Камъкът на тъгата стана толкова тежък, че беше прекалено тежък дори за плещите на тоя великан. Душата му започна да се колебае.

Бледата тревога долетя до него в мрака и започна да му шепне на ухото: „Няма да минеш, това е невъзможно! Върни се, още има време! Гръмни с пистолета и цяла хоронгва ще долети на помощ. През тия обози, през тая дива паплач няма да премине никой.“

Станът в Збараж, изгладнял, засипван всеки ден с куршуми, пълен със смърт и с воня на трупове, в тоя момент се струваше на пан Лонгинус тихо и безопасно пристанище.

Там приятелите му не биха го корили, ако се върне. Ще им каже, че работата надхвърля човешките сили — тогава и те самите няма да тръгнат, нито ще изпратят някого — и ще продължават да чакат да се смили Бог или кралят.

Ами ако Скшетуски тръгне и загине?

„В името на Отца и Сина и Светаго духа!… Това е изкушение на сатаната — помисли пан Лонгинус. — Аз съм готов за смъртта, а нищо по-лошо не може да ми се случи. Това е сатаната, който плаши слабата душа с тая пустош, с труповете, тъмнината, защото той си служи с всичко.“

Нима можеше тоя рицар да се покрие със срам, да загуби славата си, да опозори името си — да не избави войската, да се откаже от небесната корона? Никога!

И той тръгна по-нататък, като протягаше ръце пред себе си.

Изведнъж някакъв шумол отново стигна до ушите му, но вече не от полския стан, а от противната страна; той беше още неясен, но някак дълбок и страшен като ръмжене на мечка, която се обажда внезапно в тъмната гора. Но страхът вече беше напуснал душата на пан Лонгинус, тъгата бе престанала да го потиска и се превърна само в сладък спомен за близките му; най-после, сякаш в отговор на глухата заплаха, която долиташе откъм вражеския обоз, той повтори още веднъж в душата си:

„И все пак ще вървя.“

След някое време той се намери на онова бойно поле, където в деня на първата атака княжеската конница бе разбила казаците и еничарите. Тук пътят беше вече по-равен, с по-малко ровове, трапища, укрития, и почти без трупове, защото казаците бяха вече прибрали падналите в по-раншните битки. Тук беше и малко по-светло, понеже разни препятствия не закриваха пространството. Теренът беше наклонен към юг, но пан Лонгинус веднага изви встрани, тъй като желаеше да се промъкне между западното езеро и обоза.

Сега той вървеше бързо, без пречки и вече му се струваше, че достига линията на обоза, когато някакви нови отгласи привлякоха вниманието му.

Той се спря веднага и след четвърт час чакане чу да се приближават конски тропот и пръхтене.

„Казашка стража!“ — помисли той.

Изведнъж и човешки гласове стигнаха до ушите му, затова той се хвърли светкавично встрани и като усети под краката си първата гънка на терена, просна се на земята неподвижен, стиснал в едната си ръка пистолета, а в другата меча.

В това време конниците се приближиха още повече и накрая съвсем се изравниха с него. Беше толкова тъмно, че той не можеше да ги преброи, но чуваше всяка дума от разговора им.

— На тях им е тежко, но и на нас ни е тежко — говореше някакъв сънлив глас. — Колко добри молойци сега ядат пръстта!

— Господи! — каза втори глас. — Казват, че кралят бил наблизо… какво ли ще стане с нас?

— Ханът се бил разсърдил на нашия бащица, а татарите заплашват, че нас ще вържат с въжета, ако няма кого другиго.

— И по пасищата се бият с нашите. Хетманът забрани да се ходи в татарския стан, защото който отиде там, не се връща.

— Казват, че между търговците имало преоблечени ляхи. По-добре тая война да не беше почвала.

— Сега сме по-зле, отколкото по-рано.

— Кралят с ляшките сили не е далеко — това е най-лошото!

— Хей, в Сечта бих спал сега, а тук блъскай в тъмното като върколак.

— И върколаци трябва да се влачат тук, затова конете пръхтят. Гласовете се отдалечаваха постепенно — и накрая замлъкнаха. Пан Лонгинус стана и тръгна нататък.

Заръмя ситен като мъгла дъжд. Стана още по-тъмно.

На около стотина крачки вляво блесна светлинка, после втора, трета, десета. Сега пан Лонгинус беше вече сигурен, че се намира на една линия с обоза.

Светлините бяха редки и слаби — изглежда, че там вече всички спяха и само тук-таме може би пиеха или готвеха храна за утре.

„Слава Богу, че минавам след атаката и набега — каза си пан Лонгинус. — Те трябва да са уморени до смърт.“

Едва бе помислил това и отново чу конски тропот в далечината — минаваше втора стража.

Но на това място теренът беше по-насечен, та и скриването беше по-лесно. Стражата мина толкова близо, че едва не прегази пан Лонгинус. Добре, че конете, привикнали да минават покрай паднали тела, не се уплашиха. Пан Лонгинус продължи пътя си.

На едно разстояние от около хиляда крачки попадна на още два патрула. Явно беше, че пазят като зеницата на окото си целия кръг, обхванат от обоза. Пан Лонгинус се радваше в себе си само на това, че не среща пеши стражи, каквито обикновено поставяха пред таборите, за да предават съобщения на конните стражи.

Но радостта му не продължи много. Едва мина още хвърлей място и някаква черна фигура се мярна пред него на не повече от десет крачки. При все че беше безстрашен човек, пан Лонгинус усети леки тръпки в кръста. Беше вече късно да се дръпне и заобиколи. Фигурата се раздвижи, явно, че го беше забелязала.

Настъпи миг колебание, кратко колкото мигване на окото. Внезапно се обади с тих глас:

— Василе, ти ли си?

— Аз — отговори тихо пан Лонгинус.

— Имаш ли водка?

— Имам.

— Давай.

Пан Лонгинус се приближи.

— Ти какво си толкова висок? — повтори същият глас с лека уплаха.

Нещо закипя в мрака. В същия миг къс, сподавен вик „Госп…“ се изтръгна от устата на постовия, после се чу сякаш пращене на чупени кости, тихо изхъркване — и една фигура падна тежко на земята.

Пан Лонгинус продължи пътя си.

Но не вървеше по същата линия, защото тя явно беше осеяна с постове — приближи се към обоза, като желаеше да премине между гърбовете на постовете и редицата от коли. Ако нямаше втора верига от стражи, в тая ивица пан Лонгинус можеше да срещне само ония, които излизаха от обоза за смяна. Конни стражеви части нямаше какво да правят тук.

След малко се разбра, че няма втора верига от постове, но пък обозът не беше на повече от два изстрела с лък — и странно нещо, изглеждаше все по-близо, при все че пан Лонгинус се мъчеше да върви успоредно на редицата коли.

Скоро разбра, че не всички в обоза спят. Тук-там при слабите огньове се виждаха насядали фигури. На едно място огънят бе по-голям, дори толкова голям, че почти достигаше с блясъка си до пан Лонгинус, та рицарят трябваше отново да се дръпне към стражите, за да не мине през светлото. Отдалеко пан Лонгинус разпозна окачени на кръстовидни стълбове близо до огъня волове, които месарите деряха. Значителни групи от хора наблюдаваха тая работа. Някои свиреха тихо на месарите с пищялки. Това беше оная част от обоза, дето бяха пастирите. Понататъшните редици от коли бяха обвити в мрак.

Но страната на обоза, осветена от слабата светлина на огньовете, сякаш отново се доближи до пан Лонгинус. Отначало тя беше само от дясната му страна. Внезапно забеляза, че е и пред него.

Тогава се спря и започна да обмисля какво да предприеме. Беше обграден. Обозът, татарският табор и становете на селяните обграждаха като пръстен целия Збараж. По средата на тоя пръстен стояха постове и се движеха патрули, за да не може да премине никой.

Положението на пан Лонгинус беше страшно. Сега той имаше да избира: или да се промъкне между колите, или да търси друг изход между казаците и татарския табор. Иначе щеше да бъде принуден да се върти до разсъмване в тоя кръг — освен ако пожелае отново да се върне в Збараж, но дори и в такъв случай можеше да попадне в ръцете на стражата. Той разбираше, че самият терен не дава възможност колите да бъдат наредени една до друга. Между тях трябваше да има празни места, и то значителни, защото такива празнини бяха необходими за съобщенията, за потребния на конницата свободен път. Пан Лонгинус реши да потърси такъв проход и за тая цел се приближи още повече до колите. Блясъците от огньовете, които горяха тук-таме, можеха да го издадат, но, от друга страна, му бяха полезни, тъй като без тях той не би видял нито колите, нито пътя между тях.

След около четвърт час търсене той все пак намери път и го позна лесно, понеже изглеждаше като черна ивица между колите. По тая ивица нямаше огньове, не можеше да има и казаци, защото оттук трябваше да минава конницата. Пан Лонгинус легна по корем и започна да пълзи към тая черна примка като змия в дупката си.

Мина четвърт час, половин час, а той продължаваше да пълзи, като същевременно се молеше — с тялото и душата си се отдаваше под защитата на небесните сили. Той помисли, че може би съдбата на целия Збараж сега зависи само от едно — дали той ще се промъкне през това гърло, ето защо се молеше не само за себе си, а и за ония, които в тоя миг се молеха в окопа за него.

От двете страни всичко беше спокойно. Жива душа не се виждаше, не се чуваше кон да изпръхти, нито куче да пролае — и пан Лонгинус мина. Сега пред него се чернееха храсти и гъсталаци, зад които беше дъбравата, зад дъбравата — борова гора чак до Топорова, а зад гората беше кралят, спасението и славата, и заслугата пред Бога и хората. Какво беше отсичането на трите глави пред това дело, за което човек трябваше да притежава нещо повече от желязна ръка!

Пан Лонгинус сам чувстваше тая разлика — но това чисто сърце не се възгордя, само се разтопи в сълзи на благодарност като сърце на дете.

После стана и продължи да върви. От другата страна на колите вече нямаше постове или бяха много нарядко, та по-лесно можеше да ги избегне. В това време заваля по-силно, дъждът зашумоля в храсталаците и заглушаваше стъпките му. Сега пан Лонгинус даде свобода на дългите си крака, закрачи като великан и тъпчеше храстите — всяка негова крачка беше колкото пет на другите. Колите оставаха все по-далече, дъбравата все по-близо — и спасението все по-близко.

Ето вече и дъбравата! Нощта пред него е черна като в подземие. Но така е по-добре. Появи се тих вятър и дъбовете зашумяха леко, човек би казал — мълвят молитвата: „Велики Боже, добри ни Боже, запази тоя рицар, защото той е верен твой слуга и верен син на тая земя, на която ние сме израснали за твоя хвала!“

Миля и половина дели вече пан Лонгинус от полския стан. Пот се лее от челото му, въздухът стана някак душен; като че ли наближава буря, но той върви и не го е еня за бурята, защото в сърцето му пеят ангели. Дъбравата оредява. Навярно това ще е първата ливада. Дъбовете зашумяха по-силно, сякаш искаха да кажат: „Почакай, при нас беше на по-безопасно“ — но рицарят няма време и излиза на откритата поляна. Само един дъб расте сред нея, но много по-могъщ от другите. Пан Лонгинус се насочва към тоя дъб.

Внезапно, когато е вече на половин хвърлей от него, изпод широките клони на великана се показват двайсетина черни фигури и се приближават с вълчи скокове към рицаря.

— Кой си ти? Кой си ти?

Техният език е неразбираем, шапките им някакви заострени — това са татари, коняри, подслонили се тук от дъжда.

В тоя миг червена светкавица освети ливадата, дъба, дивите фигури на татарите и грамадния шляхтич. Страхотен вик разтърси въздуха и в миг закипя битка.

Татарите се хвърлиха върху пан Лонгинус като вълци върху елен и го хванаха с жилестите си ръце, но той само се разтърси и всички нападатели изпопадаха от него, както зрял плод пада от дървото. След това страхотната сваликачулка изскърца в ножницата и веднага екнаха стонове, вой, викове за помощ, съскане на меч, хъркане на избити, цвилене на уплашени коне, звън на счупени татарски саби. Тихата ливада зазвуча с всичките диви гласове, каквито се съдържат в човешките гърла.

Татарите се хвърлиха още веднъж, после трети път вкупом върху рицаря, но той вече се беше облегнал с гръб о дъба, а отпред го пазеше вихърът на меча, който сечеше страхотно. Пред краката му почерня от трупове — другите се отдръпнаха, обзети от панически страх.

— Див! Див! — разнесе се див вой.

Но тоя вой не остана без ехо. Не се мина и половин час и цялата поляна загъмжа от пешаци и конници. Тичаха казаци и татари, с коси, с колове, с лъкове — със запалена борина. Трескави въпроси започнаха да се кръстосват и прелитат от уста на уста:

— Какво е това, което се е случило?

— Див! — отговаряха конярите.

— Див! — повтаряше тълпата.

— Лях! Див! Смърт!

— Жив го хванете! Жив!

Пан Лонгинус гръмна два пъти с пистолетите си, но изстрелите не можаха вече да бъдат чути от другарите му в полския стан.

В това време тълпата почна да се приближава към него в полукръг, а той стоеше в сянката — грамаден, облегнат на дървото — и чакаше с меч в ръка.

Тълпата се приближаваше все повече. Най-сетне изгърмя команда:

— Хвани го!

Всичко живо се хвърли напред. Виковете секнаха. Тия, които не можеха да се проврат до него, светеха на нападателите. Човешкият водовъртеж се блъскаше и преобръщаше под дървото — но само стонове се чуваха от тоя водовъртеж и дълго време не можеше нищо да се различи. Най-после вик на ужас се изтръгна от гърдите на нападателите. Тълпата се пръсна за миг.

Под дървото остана пан Лонгинус, а пред краката му купчина тела, които още трепереха в агония.

— Въжета, въжета! — прозвуча нечий глас.

Веднага конници полетяха за въжета и ги донесоха в миг. Тогава по двайсетина силни мъже хванаха за двата края едно дълго въже и се опитаха да притиснат с него пан Лонгинус до дървото.

Но пан Лонгинус го пресече с меча си — и мъжете от двата края на въжето паднаха на земята. Със същия неуспех опитаха и друга група татари.

Като видяха, че прекалено голямата навалица си пречи взаимно, още веднъж тръгнаха петнайсетина най-смели татари, които искаха непременно да хванат жив великана, но той ги разпори, както глиган разпаря заядливите кучета. Дъбът, който се състоеше от две грамадни сраснати дървета, пазеше рицаря с вдлъбнатината си в средата — а отпред който се приближеше, докъдето стигаше мечът, умираше, без дори да издаде вик. Свръхчовешката сила на пан Подбипента сякаш всеки миг все растеше.

Като видя това, разярилата се орда изпъди казаците и наоколо се разнесоха диви викове:

— Ук! Ук!…

Тогава, при вида на лъковете и стрелите, изсипвани от туловете[133] пред краката, и пан Подбипента разбра, че се приближава смъртният му час, и зачете молитва към Пресветата Дева.

Настана тишина. Тълпата затаи дъх в очакване какво ще стане.

Първата стрела избръмча, когато пан Лонгинус казваше: „Майко на Изкупителя!“ — и го засегна по сляпото око.

Втората стрела изсъска, когато пан Лонгинус казваше: „Пресвета Дево!“ — и се заби в рамото му.

Думите на молитвата се смесиха с бръмченето на стрелите.

А когато пан Лонгинус изрече: „Утринна зорнице!“ — стрелите вече бяха забити в раменете му, в хълбоците, в краката. Кръвта от слепоочията заливаше очите му и той като през мъгла виждаше ливадата, татарите, но не чуваше вече съскането на стрелите. Чувстваше, че губи сили, че краката му се огъват под него, че главата пада върху гърдите му… най-сетне коленичи.

После вече с полустон пан Лонгинус изрече: „Ангелска царице!“ — и това бяха последните му думи на земята.

Небесните ангели взеха душата му и я сложиха като светъл бисер в краката на „ангелската царица“.

Шестдесет и първа глава

На другия ден пан Володийовски и Заглоба стояха на валовете между войниците и се взираха внимателно към неприятелския обоз, откъдето се приближаваха тълпи от селяни. Скшетуски беше на съвещание при княза, а те използваха краткото спокойствие и разговаряха за вчерашния ден и за това движение в неприятелския обоз.

— Нищо добро не ни предвещава това — казваше Заглоба и сочеше черните маси, които прииждаха като грамаден облак. — Навярно отново ще тръгнат в атака, а пък ръцете ми не искат вече да се движат при ставите.

— Каква ти атака посред бял ден, по това време! — каза малкият рицар. — Няма да направят нищо повече, само ще заемат нашия вчерашен вал и отново ще почнат да копаят към новия и да стрелят от сутрин до вечер.

— Можем хубаво да ги подплашим с оръдията.

Володийовски сниши глас.

— Барутът е на свършване — рече той. — При такава експенсия[134] казват, че и за шест дни нямало да стигне. Но в това време кралят навярно ще дойде.

— Да става каквото ще, стига клетият ни пан Лонгинус да се е промъкнал благополучно! Цяла нощ не можах да спя, само за него мислех, а щом задремех, все в опасност го виждах и толкова жално ми ставаше, та чак пот ме избиваше. Това е най-добрият човек, който може да се намери в Жечпосполита, ако щеш три години и шест седмици да ходиш с фенер да го търсиш.

— Тогава защо, ваша милост, постоянно се подиграваш с него?

— Защото устата ми е по-мръсна от сърцето. Но, пане Михал, не ми развреждай раните със спомени, защото и без това се укорявам, а не дай Боже да се случи нещо лошо с пан Лонгинус, сигурно до смъртта няма да си го простя.

— Чак толкова не се коси, ваша милост. Той никога за нищо не ти се е сърдил и съм го чувал да казва сам: „Уста мръсна, сърце златно!“

— Господ здраве да дава на благородния ни приятел! Той никога не умееше да заговори по човешки, но стократно изкупваше тоя си недостатък с големите си добродетели. Как мислиш, пане Михал, дали е минал благополучно?

— Нощта беше тъмна, а след поражението селяните бяха страхотно уморени. У нас нямаше добри стражи, та какво остава у тях!

— Е, слава Богу! Поръчвах също на пан Лонгинус да разпитва навсякъде за нашата княгиня — дали не са я видели някъде, защото мисля, че Женджан трябва да се е промъкнал до кралските войски. Пан Лонгинус надали ще отиде на почивка, а ще дойде тук с краля. В такъв случай скоро ще имаме вести за нея.

— Аз се осланям на ума на тоя слуга, той трябва някак да я е спасил. Никога не бих се утешил, ако тя е загинала. Малко време я познавах, но съм уверен, че ако имах сестра, нямаше да ми бъде по-мила.

— За тебе сестра, а за мен дъщеря. От тия грижи брадата ми сигурно ще побелее съвсем, а сърцето ми ще се пукне от мъка. Обикнеш някого и докато се обърнеш, вече го няма, а ти седи, мъчи се, тревожи се, яж се, мисли денем и нощем, и то на всичко отгоре, когато стомахът ти е празен, а по шапката ти толкова дупки, че през тях водата се излива върху плешивата ти глава като през решето. Сега в Полша кучетата са по-добре от шляхтата, а ние четиримата пък сме най-зле. Дали не е вече време човек да тръгне за по-добрия свят, пане Михал, а?

— Много пъти съм мислил дали не е по-добре да кажа на Скшетуски всичко, но ме възпира това, че самият той никога не е споменавал нито една дума за нея, а се е случвало, когато някой я спомене, той да потръпне, сякаш нещо го е боднало в сърцето.

— Говори му, разчопляй му завехналите рани в огъня на тая война, а нея може някой татарин вече да я влачи за плитката през Перекоп. Свещи ми пламват в очите, като си представя такова нещо. Време е вече за умирачка, не може другояче, защото на света има само мъки и нищо повече. Дано поне пан Лонгинус да се е промъкнал благополучно!

— На небето му се пада по-голямо благоволение, отколкото на другите, защото е добродетелен. Но я гледай, ваша милост, какво правят там ония простаци!

— Така блести слънцето днес, че не виждам нищо.

— Вчерашния ни вал разкопават.

— Казвах аз, че ще има атака! Да се махаме оттук, пане Михал, стига сме стояли вече.

— Разкопават те, но не непременно за атака, трябва им открит път за отстъпление и при това навярно оттам ще докарат кулите, в които стоят стрелци. Гледай, ваша милост, лопатите чак фучат — на около четирийсет крачки разстояние вече изравниха.

— Сега виждам, но днес блести страшно.

Пан Заглоба заслони очи с ръка и загледа. В тоя момент през разкопания във вала участък се втурна река от народ и в миг се разля по пустото пространство между валовете. Едни веднага започнаха да стрелят; други гребяха пръстта с лопати и започнаха да издигат нови насипи и окопи, които щяха да затворят полския стан с трети обръч.

— Охо! — извика Володийовски. — Не казах ли?… И кули вече докарват!

— Е, тогава непременно ще има атака. Да се махаме оттук — рече Заглоба.

— Не, това са други белуарди! — отговори малкият рицар.

И наистина кулите, които се появиха в пробива, бяха построени по-иначе от обикновените „подвижни крепости“; защото стените им представляваха свързани със скоби дървени стълби, покрити с плат и кожа, иззад които най-опитни стрелци, застанали отсред височината на кулата чак до върха й, поразяваха неприятеля.

— Да се махаме, а тях кучета ги яли! — повтори Заглоба.

— Чакай, ваша милост — отговори Володийовски.

И започна да брои кулите, както се появяваха една след друга в пробива.

— Една, две, три, изглежда, че имат много от тях… четири, пет, шест… идат все по-високи… седем, осем… всяко куче могат да убият от тия кули на нашия плац, защото там трябва да са exquisitissimi[135] стрелци — девет, десет, — всяка се вижда като на длан, защото слънчевите лъчи падат върху тях — единайсет…

Внезапно пан Михал престана да брои.

— Какво е това? — попита той със странен глас.

— Къде?

— Там, на оная, най-високата… човек виси!

Заглоба напрегна взор; действително на най-високата кула слънцето освети гол човешки труп, който се люлееше на въже заедно с движенията на белуардата като някакво грамадно махало.

— Вярно — рече Заглоба.

Изведнъж Володийовски побледня като платно и викна с пронизителен глас:

— Боже всемогъщи!… Това е Подбипента!

По валовете зашумя, сякаш вятър заклати листата на дърветата. Заглоба наведе глава, закри очите си с ръце и посинелите му устни повтаряха със стон:

— Боже, Света Богородице! Боже, Света Богородице!…

Тогава шумът се превърна във врява от смесени гласове, а после в гръм като от разбесняла се вълна. Войската, която стоеше по валовете, позна, че на това позорно въже виси другарят им по съдба, безукорният рицар — всички познаха, че това е пан Лонгинус Подбипента, и страшен гняв започна да повдига косата по главите на войниците.

Най-сетне Заглоба махна ръцете си от клепачите; страшно беше да го погледне човек: на устата си имаше пяна, лицето му бе синьо, очите бяха изскочили навън.

— Кръв! Кръв! — ревна той с такъв страшен глас, та чак тръпки попъплиха по застаналите наблизо.

И скочи в рова. Подир него се втурна всичко живо от валовете. Никаква сила, дори заповедите на княза не биха могли да удържат тоя взрив на ярост. От рова излизаха, като се покачваха върху раменете си, хващаха се с ръце и зъби за брега на рова — а който изскочеше, тичаше слепешката, без да гледа дали други тичат след него. Белуардите задимяха като смоларници и се разтресоха от гърмежи, но това никак не помогна. Заглоба тичаше пръв със сабя над главата, страшен, разярен, заприличал на побеснял бик. Едва сега и казаците скочиха срещу нападателите с тояги, с коси и човек би казал, че две стени се удариха с гръм. Но ситите ловни кучета не могат да се защитават дълго срещу гладните и бесни вълци. Отблъснати веднага, сечени със саби, късани със зъби, бити и мачкани, казаците не издържаха на тая фурия и почнаха да се объркват, а после да бягат към пробива. Пан Заглоба беснееше; хвърляше се в най-голямата тълпа като лъвица, на която са задигнати лъвчетата; той хриптеше тежко, хъркаше, сечеше, убиваше, тъпчеше! Празно пространство се образуваше пред него, а до него като втори унищожителен огън вървеше Володийовски, подобен на ранен рис.

Скритите в белуардите стрелци бяха избити до крак, останалите гониха чак зад пробива във вала. После войниците се изкатериха на белуардата, откачиха пан Лонгинус и внимателно го спуснаха на земята.

Заглоба се строполи върху тялото…

Володийовски също беше с разкъсано сърце и се обливаше със сълзи при вида на мъртвия си приятел. Лесно можеше да се познае от каква смърт е загинал пан Лонгинус, защото цялото тяло беше покрито с белези от рани, нанесени със стрели. Само лицето му не беше загрозено от стрелите освен от една, която беше оставила дълъг белег върху слепоочието. Няколко капки кръв бяха засъхнали на бузата, очите му бяха затворени, а върху бледото лице бе застинала добродушна усмивка. И ако не беше синкавата бледност на лицето, ако не се чувстваше студът на смъртта в чертите, човек би могъл да помисли, че пан Лонгинус спи спокойно. Най-сетне другарите го взеха на плещите си и го понесоха към стана, а оттам към параклиса на замъка.

До вечерта сковаха ковчег и погребението се състоя през нощта на збаражкото гробище. Събра се цялото духовенство от Збараж с изключение на свещеник Жабковски, който при последната атака беше прострелян в кръста и бе близко до смъртта; яви се и князът, като предаде командването на красниставския староста, дойдоха и военачалниците, и коронният хоронжи, и новгородският хоронжи, и пан Пшемски, и Скшетуски, и Володийовски, и Заглоба, и офицерите от хоронгвата, в която бе служил покойният. Сложиха ковчега до прясно изкопания гроб — и церемонията започна.

Нощта беше тиха, звездна; факлите горяха с равен пламък и хвърляха светлина върху жълтите дъски на току-що скования ковчег, върху фигурата на княза и суровите лица на застаналите наоколо рицари.

Димът от кадилниците се издигаше спокойно нагоре и разнасяше миризма на тамян и хвойна; само сподавеният плач на пан Заглоба, дълбоките въздишки на мощните рицарски гърди и далечният грохот на гърмежите по валовете нарушаваха тишината.

Но свещеник Муховецки вдигна ръце в знак, че започва да говори, рицарите затаиха дъх, а той помълча още малко, после впи поглед в звездните висини и заговори така:

— Какво е това чукане, което чувам през нощта на небесните двери? — пита беловласият ключар на Христа, вдигнат от сладкия сън.

— Отвори, Свети Петре, отвори! Аз съм Подбипента.

— Но какви дела, какви достойнства, какви заслуги ти дават смелост, ваша милост Подбипента, да инкомодоваш[136] такъв знаменит портиер? С какво право искаш да влезеш там, където нито произходът, па бил и такъв знаменит като твоя, нито сенаторското достойнство, нито кралската служба, нито величието дори на кралския пурпур сами по себе си не дават свободен достъп — където не се стига по широк друм, с позлатена карета, с охрана от стражи, а трябва да се катериш по стръмния и трънлив път на добродетелта?

— Ах, отвори, Свети Петре, отвори по-скоро, защото тъкмо по такава стръмна пътечка вървеше нашият комилитон[137] и скъп приятел пан Подбипента — докато най-сетне стигна до тебе като изморен след дълъг полет гълъб, стигна гол като Лазар, стигна като Свети Себастиан, разкъсан от погански стрели, беден като Йов, чист като девица, която още не е познала мъж, кротък като агнец, търпелив и тих — без петно от грях, с кръвна жертва, проляна с радост за земното отечество. Пусни го, Свети Петре, защото, ако него не пуснеш, кого ще пуснеш в тия времена на развала и безбожие? Пусни го, свети ключарю, пусни тоя агнец, нека пасе на небесната ливада, нека си скубне тревица, защото гладен е дошъл от Збараж…

Ето така започна словото си свещеник Муховецки, а после така красноречиво обрисува целия живот на пан Лонгинус, че всеки се видя в себе си нищожен пред тоя тих ковчег на безукорния рицар, който надминаваше и най-малките със своята скромност, и най-големите със своите добродетели. И всички се биеха в гърдите, и все по-голяма жал ги обхващаше, и все по-ясно виждаха какво сътресение е разтърсило отечеството, каква непоправима загуба е сполетяла Збараж. А свещеникът се възпламени и когато най-сетне започна да разказва за излизането от стана и за мъченическата смърт на пан Лонгинус, тогава той съвсем забрави за реториката и цитатите, а когато почна да се сбогува с мъртвите останки от името на духовенството, вождовете и войската, сам се разплака и говореше разхлипан като Заглоба:

— Сбогом, брате, сбогом, другарю! Не при земния крал, а при небесния, пред по-сигурна инстанция ти отнесе нашите стонове, нашия глад, нашата беда и злочестина. Там ти още по-сигурно ще измолиш спасение за нас, но сам няма вече да се върнеш, затова плачем, затова обливаме ковчега ти със сълзи, защото те обичахме, най-мили брате!

Заедно с благородния свещеник плачеха всички: и князът, и военачалниците, и войската, а най-много приятелите на умрелия. Но когато свещеникът за пръв път запя: „Requiem aeternam dona ei Domine!“[138] — ревнаха всички, при все че това бяха хора, калени за смъртта и свикнали с нея от всекидневната си дейност.

В момента, когато сложиха ковчега върху въжетата, с мъка трябваше да откъснат от него пан Заглоба, на когото сякаш бе умрял брат или баща. Но най-сетне Скшетуски и Володийовски го откъснаха. Князът се приближи и взе шепа пръст; свещеникът започна да чете: „Anima eius…“[139] — въжетата застъргаха — пръстта започна да се сипе, сипеха я с ръце, с шлемове… и скоро върху останките на пан Лонгинус Подбипента израсна висока купчина, която месецът освети с бяла, тъжна светлина.

Тримата приятели се връщаха от града в стана, от който непрекъснато долиташе ехо от гърмежи. Вървяха мълчаливо, защото никой от тях не искаше да заговори пръв — но другите групички рицари приказваха помежду си за покойния и го славеха единодушно.

— Погребението му беше толкова тържествено — казваше някакъв офицер, когато минаваше покрай Скшетуски, — че и на пан писаря Шераковски не беше по-тържествено.

— Защото го е заслужил — отговори друг офицер. — Кой друг би се наел да се промъкне при краля?

— Аз чувах — добави трети, — че между офицерите на Вишньовецки имало няколко доброволци, но след тоя толкова страшен пример навярно всички вече са загубили желание.

— Защото е невъзможно. Змия няма да се промъкне.

— Съвсем вярно! Това би било чиста лудост!

Офицерите отминаха. Отново настана кратко мълчание. Внезапно Володийовски каза:

— Чу ли, Ян?

— Чух — отговори Скшетуски. — Днес е моят ред.

— Ян! — каза Володийовски сериозно. — Ти ме познаваш отдавна и знаеш, че аз не бягам от риск; но едно нещо е рискът, а друго — простото самоубийство.

— Ти ли казваш това, Михал?

— Аз, защото съм ти приятел.

— И аз съм ти приятел: дай ми честна дума, че ако загина, ти няма да отидеш трети.

— О, това не може да бъде! — възкликна Володийовски.

— А, виждаш ли, Михал! Как тогава можеше да искаш от мене това, което не би направил сам? Нека бъде волята Божия!

— Тогава съгласи се да тръгнем заедно.

— Князът забранява, не аз. А ти си войник и си длъжен да слушаш. Пан Михал млъкна, защото наистина той беше преди всичко войник, само започна да мърда живо с мустачки при лунната светлина, а накрая рече:

— Нощта е много светла — не тръгвай днес.

— Бих предпочел да е по-тъмно — отговори Скшетуски, — но повече не можем да се бавим. Както виждаш, времето се задържа хубаво, а тук храната свършва, барутът свършва. Войниците вече копаят по плаца да търсят корени — на други венците им са загнили от мръсотиите, които ядат. Ще тръгна днес, веднага. С княза вече се сбогувах.

— Виждам, че просто си слагаш главата в торба.

Скшетуски се усмихна тъжно.

— Ех, Михал. Разбира се, че не тъна в удоволствия, но няма да търся доброволна смърт, защото това е и грях, а и целта ми не е да загина, ами да изляза и да стигна до краля, та да спася стана.

Внезапно Володийовски бе обзет от такова желание да каже на Скшетуски всичко за княгинята, че вече почти отваряше уста, но си помисли: „От тая новина главата му ще се замае и ще го уловят още по-лесно“ — затова прехапа език и замълча, а вместо това попита:

— Откъде ще тръгнеш?

— Казах на княза, че ще мина през езерото, а после по реката, докато успея да се прехвърля далеко зад техния обоз. Князът каза, че това е по-добър път от другите.

— Виждам, че няма друг изход — отговори Володийовски. — Веднъж човек умира, а смъртта е по-добра на полето на славата, отколкото в леглото! Бог да те води! Бог да те води, Ян! Ако не се видим на тоя свят, тогава на другия, а аз никога няма да те забравя.

— Както и аз тебе… Да те възнагради Бог за всичко добро. И слушай, Михал, ако загина, те може би няма да ме покажат, както пан Лонгинус, понеже получиха много добър урок, но навярно пак ще се похвалят по някакъв начин. В такъв случай нека старият Зачвилиховски да отиде при Хмелницки за тялото ми, защото не бих искал кучета да ме влачат из техния лагер.

— Бъди сигурен — отговори Володийовски. Пан Заглоба, който отначало слушаше разговора полузамаян, най-сетне разбра за какво става дума, но вече не намери у себе си достатъчно сили да спира или да разубеждава, само простена глухо:

— Вчера оня, днес този… Боже! Боже! Боже!

— Вярвай, ваша милост — каза Володийовски.

— Пане Ян!… — започна Заглоба.

Но не можа да каже нищо повече, само облегна побелялата си измъчена глава върху гърдите на рицаря и се притисна до него като малко дете.

След един час Скшетуски нагази във водата на западното езеро.

Нощта беше много светла и средата на езерото изглеждаше като сребърен щит, но Скшетуски веднага изчезна от очите им, защото брегът беше обрасъл гъсто с дзука, тръстика и папур; по-нататък между по-рядката тръстика растяха в големи количества лютичина, водни лилии и росянка. Цялата тая смесица от широки и тесни листа, хлъзгави стебла, змиеобразни извивки, която хващаше за краката и през кръста, безкрайно много затрудняваше движението напред, но поне скриваше рицаря от очите на стражата. За преплуване през светлата централна част не можеше и да се мисли, защото всеки по-тъмен предмет щеше да бъде лесно забелязан по нея. Затова Скшетуски реши да обиколи покрай брега цялото езеро чак до малкото мочурище от другата му страна, през което реката се вливаше в езерото. Навярно там имаше казашки или татарски стражи, но пък растеше цяла гора от тръстики, която само по краищата беше изсечена от селяните за колиби. Стигнеше ли веднъж до мочурището, можеше да се движи между тръстиките дори през деня, освен ако то се окажеше много дълбоко. Но и тоя път беше страшен. Под тая заспала вода, която при брега не беше по-дълбока от една стъпка, се таеше кал, дълбока около лакът и повече. При всяка стъпка на Скшетуски на водната повърхност излизаха множество мехурчета, чието бълбукане можеше отлично да се чуе в тишината. Освен това, въпреки че се движеше бавно, около него се образуваха кръгови вълни, които отиваха все по-далече от центъра, чак в необрасналото пространство, където светлината на месеца се пречупваше в тях. В дъждовно време Скшетуски просто би преплувал езерото и най-много след половин час щеше да бъде при мочурището, но по небето нямаше нито едно облаче. Цели потоци зеленикава светлина се лееха върху езерото и превръщаха листата на водните лилии в сребърни щитове, а перата на тръстиката в сребърни китки. Вятър не вееше: добре, че гърмежите заглушаваха бълбукането на водните мехури и Скшетуски, като забеляза това, се движеше само когато залповете по окопите и насипите се засилваха. Но тая тиха, хубава нощ създаваше една трудност повече. Това бяха комарите, които се вдигаха от тръстиките, образуваха около главата на рицаря кълбо, кацаха по лицето му, по очите и бодяха болезнено, като бръмчаха и пееха над ушите му жалните си молитви. При избора на тоя път Скшетуски не си бе затварял очите пред неговите трудности, но не беше предвидил всичко. Не беше предвидил водните страшилища. Във всяка водна дълбочина, дори в най-добре познатата, има през нощта нещо тайнствено и поразително едновременно и въпреки волята натрапва въпроса: какво има там на дъното? А това збаражко езеро беше просто ужасно. Водата изглеждаше в него по-гъста от обикновената и издаваше миризма на трупове. Защото в нея гниеха стотици казаци и татари. Наистина и двете страни вадеха труповете, но колко още можеха да се намират скрити сред тръстиката, водните лилии и гъстия шавар? Студът на вълните обгръщаше Скшетуски, но пот обливаше челото му. Какво ще стане, ако някакви зеленикави очи го погледнат изпод жабуняка? Дългите стебла на водните лилии го хващаха за коленете, а на него му настръхваше косата, че може би някакъв удавник го прегръща, за да не го пусне вече. „Боже, Света Богородице!… Боже, Света Богородице!“ — шепнеше той непрекъснато и се движеше напред. Понякога вдигаше очи нагоре и при вида на луната, звездите и небесното спокойствие изпитваше известно облекчение. „Има Бог!“ — повтаряше си той полугласно, за да може да се чуе. Понякога поглеждаше към брега и му се струваше, че поглежда към обикновената Божа земя от някакъв прокълнат извънземен свят на кал, на черни дълбини, бледи лунни сияния, духове, трупове и нощ — и такава мъка го налягаше, та веднага го обземаше желание да излезе от тия коварни тръстики.

Но продължаваше да се движи покрай брега и вече толкова се беше отдалечил от стана, че на Божията земя забеляза на няколко десетки крачки от брега татарин на кон. Тогава Скшетуски се спря и загледа тая фигура, която по еднообразното й клатушкане към шията на коня изглеждаше заспала.

Това беше странна гледка. Татаринът се клатеше непрекъснато, сякаш се кланяше мълчаливо на Скшетуски, а той не сваляше очи от него. В това имаше нещо страшно, но Скшетуски си отдъхна със задоволство, защото пред тоя действителен страх се разпръснаха въображаемите страхове, стократно по-тежки за понасяне. Светът на духовете отлетя някъде и хладнокръвието на рицаря се върна веднага; в главата му почнаха да се блъскат само такива въпроси: „Спи ли или не? Да вървя ли по-нататък, или да чакам?“

Най-сетне тръгна нататък, като се движеше още по-тихо, още по-предпазливо, отколкото в началото. Той беше вече на половината път до мочурището и реката, когато духна първият повей на лек вятър. Веднага тръстиките се залюляха и като се допираха една до друга, зашумяха силно, а Скшетуски се зарадва, защото въпреки цялата си предпазливост, въпреки че понякога губеше по няколко минути, за да направи една крачка, едно неволно движение, препъване, плисък можеше да го издаде. Сега вървеше по-смело сред високия разговор на тръстиките, от който зашумя цялото езеро — и всичко наоколо заприказва, дори водата край бреговете започна да мънка с разлюлените си вълни.

Но изглежда, че това движение пробуди не само крайбрежните водорасли, защото изведнъж някакъв възчерен предмет се появи пред Скшетуски и започна да се люлее към него, сякаш искаше да вземе размах за скок. В първия момент Скшетуски за малко не викна: страхът и отвращението обаче задържаха гласа му в гърдите, а едновременно страхотна смрад го стисна за гърлото.

Но след малко, когато отмина първата мисъл, че удавникът може би нарочно му препречва пътя, остана само отвращението — и рицарят тръгна нататък. Разговорът на тръстиките продължаваше непрекъснато и се засилваше все повече. През техните разлюлени китки Скшетуски видя втори и трети татарски пост. Отмина ги, отмина и четвъртия. „Половината езеро трябва вече да съм обиколил“ — помисли той и се надигна малко в тръстиките, за да разбере къде се намира; ненадейно нещо го докосна по краката, той се огледа и видя до коленете си човешкото лице.

„Това е вече втори“ — помисли той.

Тоя път не се уплаши, защото този втори труп лежеше възнак и в безсилието му нямаше нищо, което да напомня живот и движение. Скшетуски само ускори крачка, за да не му се замае главата. Тръстиките започнаха да стават все по-гъсти, което, от една страна, даваше сигурно прикритие, но, от друга, безкрайно много затрудняваше вървежа. Мина още половин час, после цял час, той вървеше непрекъснато, но се усещаше все по-уморен. На някои места водата беше толкова плитка, че не стигаше до глезените му, но на други хлътваше почти до пояс. Изморяваше го също безкрайно бавното измъкване на краката от калта. Пот обливаше челото му, но заедно с това от време на време тръпки го полазваха от главата до петите.

„Какво е това? — мислеше той със страх в сърцето. — Дали не изпадам в делириум? Мочурището нещо не се вижда. Ами ако не позная мястото сред тръстиките и го отмина?“

Това беше страшно опасно, защото така би могъл да се върти цяла нощ около езерото и сутринта да се намери на същото място, откъдето беше тръгнал, или на друго да попадне в казашки ръце.

„Лош път съм избрал — мислеше той и губеше дух, — през езерото не може. Ще се върна и утре ще тръгна като пан Лонгинус — до утре бих могъл да си почина.“

Но продължаваше да върви напред, тъй като разбираше, че като си казва да се върне и си почине, сам себе си лъже; идваше му също наум, че щом върви толкова бавно и се спира постоянно, не е могъл да стигне до мочурището. Обаче мисълта за почивка го овладяваше все по-силно. Понякога имаше желание да легне направо в калта, та поне да си отдъхне. Така той се бореше със собствените си мисли, а едновременно се молеше. Тръпки го побиваха все по-често, все по-трудно измъкваше краката си от калта. Видът на татарските стражи го караше да изтрезнява, но чувстваше, че и главата му се изморява както тялото и че го обзема треска.

Отново мина половин час — мочурището още не се показваше.

Но трупове на удавници се мяркаха все по-често. Нощта, страхът, труповете, шумът на тръстиките, усилията и безсънието помътиха мисълта му. Почнаха да му се явяват привидения. Ето, Елена е в Кудак, а той и Женджан плават с лодка по течението на Днепър. Тръстиките шумят — той слуша песента: „Ей, прах ли се вдига, мъгла ли припада?“ Свещеник Муховецки чака с епитрахила, а пан Кшищоф Гроджицки ще замества баща му… Момичето там всеки ден гледа от стените към реката — още малко и ще запляска с ръце и ще викне: „Пристига! Пристига!“

— Ваша милост господарю! — казва Женджан и го дърпа за ръкава. — Господарката е там…

Скшетуски се събужда. Преплетените тръстики са го спрели по пътя. Но видението отлита. Съзнанието се връща. Сега вече не усеща такава умора, защото треската му придава сили.

Хей, още ли го няма мочурището?

Но наоколо тръстиките са си същите, сякаш не е мръднал от мястото си. При реката трябва да има открита вода, значи това още не е мочурището.

Рицарят продължава пътя си, но мисълта с неумолима упоритост се връща към милото видение. Напразно Скшетуски се брани, напразно започва да чете молитвата: „О, Владичице блажена“, напразно се мъчи да запази пълно съзнание — отново приижда Днепър, корабите, чайките — Кудак, Сечта — само че тоя път видението е по-безредно, в него има множество лица: до Елена са князът и Хмелницки, и кошевоите атамани, и пан Лонгинус, и Заглоба, и Богун, и Володийовски — всички облечени празнично за неговата сватба, но къде ще бъде тая сватба? Мястото е непознато, нито е Лубни, нито Розлоги, нито Сечта, нито Кудак… Някаква вода, а в нея плуват трупове…

Скшетуски се буди за втори път или по-скоро го буди силно шумолене от посоката, в която отива. Той се спира и слуша.

Шумоленето се приближава, чува се някакво триене и плисък — това е лодка.

Тя се вижда вече през тръстиките. В нея седят двама молойци — единият оттласква с весло, другият държи в ръка дълъг прът, който свети отдалече като сребро, и разгръща с него растенията.

Скшетуски клекна чак до шия във водата, така че само главата му се подаваше над шавара, и се загледа.

„Дали това е обикновената стража, или са вече по следите ми?“ — помисли той.

Но по небрежните и спокойни движения на молойците веднага заключи, че трябва да е обикновената стража. В езерото щеше да има повече лодки, а не само една, и ако казаците бяха по следите му, навярно щяха да се струпат двайсетина лодки и много хора.

В това време те минаха покрай него — шумът от тръстиките заглушаваше думите; Скшетуски долови с ухо само следния откъс от разговора:

— Да ги вземе дяволът! Заповядаха ни да пазим и тая смрадлива вода!

И лодката се плъзна зад кичурите тръстика — само застаналият отпред казак удряше непрекъснато и ритмично с пръта във водораслите, сякаш искаше да изплаши рибите.

Скшетуски продължи напред.

След някое време той отново видя татарски пост, застанал току до брега. Светлината на месеца падаше право върху лицето на ногаеца, което приличаше на кучешка муцуна. Но Скшетуски вече по-малко се плашеше от тия стражи, отколкото от опасността да загуби съзнание. Затова той напрягаше цялата си воля, та ясно да може да се ориентира къде е и накъде отива. Но тая борба само усили неговата умора и той веднага забеляза, че всичко му се раздвоява и разтроява пред очите, а понякога му се струваше, че езерото е плацът в стана, а кичурите тръстики — шатри. Тогава му идеше да викне на Володийовски да тръгне с него, но все още имаше дотолкова съзнание да се въздържи.

— Не викай! Не викай! — повтаряше си той. — Това е гибел.

Но тая борба със самия себе си ставаше все по-трудна за него. Беше излязъл от Збараж измъчен от глада и страшното безсъние, от което войниците там бяха вече почнали да мрат. Това нощно пътуване, студената баня, трупният смрад на водата, блуждаенето из калта, блъскането между корените на растенията — всичко това го беше изнемощило докрай. Прибави се и раздразнението от страха, и болката от хапането на комарите, които така му бяха нашарили лицето, че то цялото беше в кръв — и той чувстваше, че ако не стигне скоро до мочурището, или ще излезе на брега, за да го сполети по-скоро това, което и без това ще го сполети, или ще падне сред тия тръстики и ще се удави.

Мочурището и устието на реката му се струваха като спасително пристанище, макар че там всъщност започваха нови мъчнотии и опасности.

Той още се бореше с треската и вървеше, като все по-малко се пазеше. Добре, че тръстиката непрекъснато шумеше. В тоя й шум Скшетуски чуваше човешки гласове, разговори; струваше му се, че за него говори езерото. Дали ще стигне до мочурището или не? Дали ще се измъкне или не? Комарите пееха над него все по-жално с тънките си гласове. Водата ставаше по-дълбока — скоро му стигна до пояс, а после до гърдите. И той помисли, че ако се наложи да плува, ще се оплете в тая сбита тъкан и ще се удави.

И отново го овладя неудържимо, непреодолимо желание да повика Володийовски и вече свиваше ръце пред устата да викне: „Михал! Михал!“

За добра чест една милостива тръстика го удари с росната си мокра китка по лицето. Той се сепна — и видя пред себе си, но малко надясно, слаба светлинка.

Сега вече непрекъснато гледаше в тая светлинка и известно време упорито вървя към нея.

Изведнъж се спря, понеже забеляза напреки пред себе си ивица чиста вода. Той си отдъхна. Това беше рекичката, а от двете й страни малкото мочурище.

„Сега вече ще престана да се въртя покрай брега и ще се впусна в тоя клин“ — помисли той.

От двете страни на клина се простираха две ивици тръстика — рицарят тръгна през тая, до която беше стигнал. След малко разбра, че е на прав път. Огледа се: езерото беше вече зад него, а той се движеше сега покрай тясна ивица, която не можеше да бъде нищо друго освен реката.

Тук и водата беше по-студена.

Но след някое време го налегна страшна умора. Краката му трепереха, а пред очите му като че ли се спусна черен облак. „Не може другояче, ще отида до брега и ще си легна — мислеше той, — няма да вървя по-нататък, ще почина.“

Тутакси падна на колене и напипа суха купчина, обрасла с мъх. Това беше нещо като островче сред дзуката.

Скшетуски седна върху него, започна да трие с ръце разкървавеното си лице, дишаше силно.

След малко до ноздрите му стигна миризма от дим. Той се обърна към брега и на стотина крачки по-навътре видя огън, а около него купчина хора.

Намираше се точно срещу тоя огън и когато вятърът разгръщаше тръстиката, можеше добре да види всичко. Още от пръв поглед позна, че това са татарски коняри, които седяха около огнището и се хранеха.

Тогава у него се обади страхотен глад. Последната сутрин беше изял парче конско месо, с което не би се нахранило дори двумесечно вълче; оттогава не беше слагал нищо в уста.

Затова той започна да къса израсналите наблизо тлъсти стъбла на водните лилии и ги засмука лакомо. С това гасеше както глада, така и жаждата, защото го измъчваше и жажда.

При това постоянно се взираше в огнището, което потъмняваше все повече и гаснеше. Някаква мъгла сякаш почна да засланя хората около него и те като че ли се отдалечаваха.

„Аха, сън ме мори! Ще заспя тук, на тая купчинка“ — помисли рицарят.

Но около огнището настъпи раздвижване. Конярите станаха. Скоро до ушите на Скшетуски долетяха викове: „Лош! Лош!“[140]. Отговори им кратко цвилене. Огнището опустя и загасна. След малко рицарят чу изсвирване и глух тропот на копита по влажната ливада.

Скшетуски не можеше да разбере защо конярите си заминават. Изведнъж забеляза, че китките по върховете на тръстиките и листата на водните лилии са някак си бледички — водата свети по-другояче, не като осветявана от луната, и лека мъгла засланя въздуха.

Той се огледа — зазоряваше се.

Цялата нощ бе обикалял езерото, за да стигне до реката и мочурището.

Беше едва в началото на пътя. Сега трябваше денем да върви по реката и да се промъкне през неприятелския лагер.

Въздухът все повече се насищаше със светлината на зазоряването. На изток небето стана бледозелено.

Скшетуски отново се спусна от островчето в мочурището, достигна след кратка почивка до брега и подаде глава над тръстиките.

На разстояние може би около петстотин крачки се виждаше един татарски пост, иначе ливадата беше пуста, само огнището светеше в далечината върху сухото място с изтлеялата си жар; рицарят реши да допълзи до него между високата трева, тук-таме смесена с дзука.

Като допълзя, той започна внимателно да търси някакви остатъци от храна. И намери току-що огризани овнешки кости с остатъци от жили, лой, както и няколко печени репи, захвърлени в топлата пепел — и започна да яде с ненаситността на див звяр и яде така, докато забеляза, че стражите, поставени по пътя, по който беше минал, се връщат през същата тая ливада към табора и се приближават към него.

Тогава започна да се оттегля и след няколко минути изчезна в стената от тръстики. Там намери своето островче и си легна на него без шум. В това време стражите отминаха. Скшетуски веднага се залови за костите, които бе взел със себе си и които сега започнаха да трещят в здравите му челюсти като във вълча уста. Той огриза лойта и жилите, изсмука и мозъка от костите, сдъвка костната маса — и уталожи първия си глад. Такъв сутрешен пир той отдавна не беше имал в Збараж.

Сега се усети по-силен. Подкрепи го както храната, така и настъпилият ден. Ставаше все по-светло; източната страна на небето от зеленикава ставаше розова и златна; утринната хладина наистина доста измъчваше рицаря, но той се утешаваше с мисълта, че слънцето скоро ще съгрее изнуреното му тяло. Огледа се внимателно къде се намира. Островчето беше доста големичко, малко късичко, защото бе кръгло, но затова пък толкова широко, че двама души можеха лесно да си легнат на него. Тръстиките го обграждаха наоколо като стена и съвсем го закриваха от човешки очи.

„Няма да ме намерят тук — мислеше Скшетуски, — освен ако рекат да тръгнат за риба между тръстиките, но риба няма, защото е измряла от гниещите трупове. Тук ще си почина и ще обмисля какво да правя по-нататък.“

И започна да обмисля дали да върви по-нататък по реката или не, но накрая реши да върви, ако се появи вятър и започне да люлее тръстиките; в противен случай движението и шумът биха могли да го издадат, особено защото навярно ще му се наложи да мине близо покрай обоза.

— Благодаря ти, Боже, че съм жив досега! — шепнеше той тихо.

И вдигна очи към небето, а после мислено прелетя към полските окопи. От островчето замъкът се виждаше много добре, особено когато го позлатиха първите лъчи на изгрялото слънце. Може би там от кулата някой гледа към езерото и тръстиките с далекоглед, а Володийовски и Заглоба сигурно цял ден ще се взират от валовете дали няма да го видят увиснал на някоя белуарда.

„Няма да ме видят! — помисли Скшетуски и гърдите му се изпълниха с блаженото чувство, че е спасен. — Няма да ме видят, няма да ме видят! — повтори той няколко пъти. — Малко път минах, но трябваше да го мина. Бог ще ми помогне и по-нататък.“

Сега той се видя вече с очите на въображението отвъд неприятелския стан — в горите, зад които се намира кралската войска: всенародно опълчение от цялата страна, хусари, пехота, чуждестранни полкове — земята чак стене под тежестта на хората, конете и оръдията, а сред тоя мравуняк — сам негово величество кралят…

После видя страхотна битка, неприятелския стан разбит — князът с цялата си конница лети през купища трупове, радостна среща на войските…

Оболелите му и подпухнали очи се притваряха от силната светлина, а главата клюмаше под бремето на безкрайните мисли. Започна да го овладява някаква блажена немощ, най-сетне той се изтегна в цял ръст и заспа.

Тръстиките шумяха. Слънцето се издигна високо на небето и огряваше с горещия си поглед рицаря, сушеше облеклото върху него — а той спеше дълбоко, без да помръдне. Който би го забелязал така да лежи на островчето с окървавено лице, би го сметнал за изхвърлен от водата труп. Минаваха часове — той все спеше. Слънцето стигна зенита си и започна да слиза към другия край на небето — той още спеше. Разбуди го едва пронизителното цвилене на коне, които се хапеха по ливадата, и високите викове на конярите, които шибаха с камшици хергелетата от жребци.

Потърка очи; погледна и си спомни къде се намира. Погледна нагоре: по червеникавото от недоугасналите блясъци на залеза небе мигаха звезди — беше проспал целия ден.

Скшетуски не се чувстваше нито починал, нито по-силен, напротив — боляха го всички кости. Но помисли, че тъкмо новото усилие ще възвърне бодростта на тялото — и като спусна краката си във водата, веднага тръгна на път.

Сега вървеше покрай самите тръстики по чистата вода, та с шумоленето да не привлече вниманието на конярите, които пасяха коне по бреговете. Последните лъчи угаснаха и стана доста тъмно, понеже луната още не се беше показала иззад горите. Водата беше толкова дълбока, че на места Скшетуски губеше дъно под краката и трябваше да плува, което не беше много леко, защото беше облечен и плуваше срещу течението, а то — макар и лениво — все пак го тласкаше назад към езерата. Но пък и най-зорките татарски очи не можеха да забележат тая глава, която се движеше покрай тъмната стена от тръстики. Затова той се движеше доста смело, като плуваше от време на време, но повече газеше до пояс, а и до мишници, докато най-сетне стигна до едно място, където очите му видяха от двете страни на реката хиляди и хиляди светлини.

„Това са таборите — помисли той, — сега, Боже, помози!“ И се ослуша.

Шум от смесени гласове долиташе до ушите му. Да, това бяха таборите. Като се върви срещу течението, от лявата страна на реката се намираше казашкият стан със своите хиляди коли и шатри, а от дясната татарският — и двата шумни, кресливи, пълни с човешка гълчава, с диви звукове, на барабани и пищялки, с рев на добитък и камили, с цвилене на коне и възгласи. Реката ги разделяше и едновременно представляваше пречка за разправии и убийства, защото татарите не можеха да стоят спокойно до казаците. На това място реката беше по-широка, а може би нарочно я бяха разкопали. Но от едната страна колите, а от другата тръстиковите бараки достигаха на няколко десетки крачки от бреговете, ако се съди по огньовете — а край самата вода навярно стояха стражи.

Тръстиката и дзуката ставаха по-редки — изглежда, че срещу таборите бреговете бяха чакълести. Скшетуски се придвижи още няколко десетки крачки и спря. Някаква мощ и заплаха лъхаше към него от тия човешки мравуняци.

В тоя миг му се стори, че цялата бдителност и настървеност на тия хиляди човешки същества е насочена срещу него и се почувства пред тях напълно безпомощен, напълно беззащитен. Беше сам.

„Никой не ще може да мине оттук!“ — помисли той.

Но се придвижи още напред, защото го дърпаше някакво неудържимо болезнено любопитство. Той искаше по-отблизо да види тая страхотна сила.

Изведнъж се спря. Тръстиковата гора свършваше като отрязана с нож. Може и наистина да я бяха изрязали за колибите. По-нататък чистата водна площ се червенееше кървава от огньовете, които се оглеждаха в нея.

Два големи ярки пламъка се издигаха току край бреговете. При единия стоеше татарин на кон, при другия молоец с дълга пика в ръка. Двамата се гледаха един друг, гледаха и във водата. В далечината се виждаха други, също така застанали на едно място стражи, които наблюдаваха.

Блясъкът от пламъците хвърляше сякаш огнен мост през реката. При бреговете се виждаха цяла редица малки лодки, с които стражата обикаляше из езерото.

— Невъзможно! — измърмори Скшетуски.

И изведнъж го обзе отчаяние. Нито да върви напред, нито да се върне назад! Ето цяло денонощие вече се блъска из калищата и локвите, диша гнилия въздух и кисне във водата — само за да достигне до тия именно станове, през които се беше наел да премине, и да разбере, че това е невъзможно.

Но и връщането назад също беше невъзможно; рицарят знаеше, че може да намери достатъчно сили, за да се влачи напред, но няма да намери за връщане. В неговото отчаяние имаше и глуха ярост; в първия миг му идеше да излезе от водата, да удуши стражата, после да се хвърли срещу тълпите и да загине.

Вятърът отново зашумя със странен шепот в тръстиките, като едновременно донасяше гласа на камбаните от Збараж. Скшетуски започна да се моли пламенно, биеше се в гърдите и призоваваше небето за спасение със силата и отчаяната вяра на удавник. Той се молеше, а татарският табор и казашкият стан ехтяха зловещо, сякаш в отговор на молитвата — черни и червени от огъня фигури се движеха като дяволски пълчища из пъкъла; стражите стояха неподвижно — реката течеше като кървава вода.

„Огньовете ще угаснат, когато настане глуха нощ“ — каза си Скшетуски и зачака.

Мина един час, мина втори. Глъчката намаляваше, огньовете наистина започнаха постепенно да гаснат — освен двата на стражата, които пламтяха все по-силно.

Стражите се смениха и беше ясно, че ще стоят така до сутринта.

На Скшетуски му хрумна, че може би през деня ще успее по-лесно да се промъкне — но веднага отхвърли тая мисъл. През деня вземаха вода, пояха добитъка, къпеха се — реката щеше да бъде пълна с хора.

Внезапно погледът на Скшетуски падна върху лодките. Те стояха в редици от по няколко десетки покрай двата бряга, а от татарската страна водораслите достигаха чак до най-близките лодки. Скшетуски се потопи до шия във водата и започна бавно да се придвижва към тях, с очи, упорито втренчени в татарския пазач.

След около половин час той беше почти до първата лодка. Планът му беше прост. С кърмовата си част лодките стърчаха над водата и образуваха нещо като свод, под който лесно можеше да се промъкне човешка глава. Ако всички лодки стояха борд до борд, доближени една до друга, татарският пост не можеше да види главата, която се придвижва под тях; по-опасен беше казашкият пост, но и той можеше да не забележи, защото въпреки отсрещния огън под лодките цареше мрак. Пък и нямаше друг път. Скшетуски не се колеба повече и скоро се намери зад лодките.

Той пълзеше на четири крака или по-скоро се влачеше, тъй като водата беше плитка. Беше толкова близко до татарина, който стоеше на брега, та чуваше пръхтенето на коня му. Спря за малко и се ослуша. За щастие лодките бяха допрени борд до борд. Сега Скшетуски бе впил поглед в казашкия пазач, когото виждаше като на длан. Но оня гледаше към татарския табор. Рицарят отмина петнайсетина лодки, когато изведнъж чу до самия бряг стъпки и човешки гласове. Спотаи се веднага и се ослуша. При пътуванията си в Крим той беше научил татарски — и сега тръпки го побиха по цялото тяло, когато чу заповедта:

— Сядай и тръгвайте!

Стана му горещо, при все че беше във водата. Ако те се качат в лодката, под която се е скрил в този момент, тогава е загинал; ако се качат в някоя от тези, които са напред, също е загинал, защото ще остане празно осветено място.

Всяка секунда му се струваше час. Изведнъж затропаха стъпки по дъските. Татарите седнаха в четвъртата или петата лодка зад него, тласнаха я и отплаваха към езерото.

Но това обърна очите на казашкия пост към лодките. Около половин час Скшетуски дори не трепна. Едва когато смениха стражата, започна да се придвижва по-нататък.

Така стигна до края на лодките. Зад последната отново започваха дзуки, а по-нататък тръстика. Като стигна до нея, рицарят, изморен и потен, падна на колене и от все сърце започна да благодари на Бога.

Сега той се движеше малко по-смело и се ползваше от всички повеи, които изпълваха с шум бреговете. От време на време се оглеждаше зад себе си, огньовете на стражите започнаха да се отдалечават, да се закриват, да трептят, да отслабват. Ивиците от тръстика и дзука ставаха все по-черни, по-гъсти и широки, понеже бреговете бяха блатисти. Стражи не можеха да стоят наблизо — шумът от становете отслабваше. Някаква свръхчовешка сила подкрепи крайниците на рицаря. Той се промъкваше през тръстиките, през купчините от водорасли, хлътваше в кал, потъваше, плуваше и ставаше отново. Още не смееше да излезе на брега, но вече почти се чувстваше спасен. Сам не можеше да си даде сметка колко време е вървял и газил така, но когато се огледа отново, огньовете на стражата изглеждаха като точици, които светят в далечината. След неколкостотин крачки изчезнаха напълно. Луната залезе; наоколо беше тихо. Внезапно той долови шум, по-силен и по-тежък от шума на тръстиките. Скшетуски за малко не викна от радост: от двете страни на реката се издигаше гора.

Тогава той се насочи към брега и излезе от тръстиките. Веднага зад дзуката и тръстиките започваше борова, гора. Миризмата на борова смола го лъхна в ноздрите. Тук-таме в черните глъбини като сребро светеше папрат.

Рицарят за втори път падна на колене и започна да целува земята в молитва.

Беше спасен.

После потъна в горския мрак, като сам се питаше накъде да върви, къде ще го заведе тая гора, къде са кралят и войската?

Пътят не беше свършил, не беше лесен, нито безопасен, но щом си помислеше, че се е измъкнал от Збараж, че се е прокраднал през стражите, блатата, становете и близо половин милионната неприятелска войска — тогава му се струваше, че всички опасности са минали, че тая гора е светъл път, който ще го отведе право при кралското величество.

И вървеше тоя прегладнял, премръзнал, мокър, овалян в собствената си кръв, в червена тиня и черна кал клетник — с радост в сърцето, с надежда, че скоро ще се върне в Збараж другояче, с повече сила.

„Вече няма да стоите гладни и без надежда — мислеше той за другарите си в Збараж, — защото аз ще доведа краля!“

И това рицарско сърце се радваше на близкото спасение на княза, на военачалниците, на войската, на Володийовски и Заглоба и на всички ония герои, затворени в збаражкия окоп.

Горските глъбини се отваряха пред него и го закриваха със сенките си.

Шестдесет и втора глава

Една вечер в салона на топоровския дворец седяха трима панове, затворили се на таен разговор. Няколко ярки свещи горяха на масата, покрита с карти на околностите, а до тях бе сложена висока шапка с черно перо, далекоглед, шпага със седефена дръжка, върху която бе преметната бяла дантелена кърпичка, и чифт еленови ръкавици. Зад масата, на висок стол с облегала, седеше човек на около четирийсет години, доста дребен и слаб, но жилав. Лицето му беше мургаво, жълтеникаво, уморено, очите черни, перуката също така черна, с дълги кичури, които падаха върху плещите и раменете. Редки черни мустаци, засукани в краищата нагоре, украсяваха горната му устна, а долната заедно с брадата изпъкваше силно напред и придаваше на цялата физиономия характерното изражение на лъвска смелост, гордост и упоритост. Не беше хубаво това лице, но беше много необикновено. Чувственият му израз, който издаваше склонност към удоволствия, по странен начин се свързваше в това лице с известна сънлива отпуснатост и студенина. Очите бяха сякаш пригаснали, но човек лесно можеше да отгатне, че в момент на възбуда, веселие или гняв могат да мятат мълнии, под които не всеки поглед би издържал. Но в същото време в тях се четеше доброта и благодушие.

Черното облекло от атлазен кафтан и дантелена яка, изпод която надничаше златна верижка, подчертаваше благородството на тая необикновена фигура. Изобщо въпреки тъгата и загрижеността, видими по лицето и фигурата, в тях имаше нещо величествено. Та нали това беше самият крал Ян Кажимеж Ваза, стъпил на престола преди по-малко от година след брат си Владислав.

Малко зад него в полусянка седеше Йероним Раджейовски, ломжински староста, нисък на ръст, дебел, румен човек с мазното и нахално лице на хитър царедворец, а срещу него, зад масата, облегнат върху лакът, третият пан гледаше картите на околността и от време на време вдигаше поглед към краля.

Лицето му изразяваше по-малко величие, но като че ли още по-голямо служебно достойнство от кралското. То беше проорано от грижи и мисъл, студено и разумно лице на държавник, необикновената хубост на което не се разваляше от суровостта. Очите му бяха светлосини, проницателни, кожата на лицето му въпреки възрастта бе деликатна; великолепното полско облекло, подстриганата шведска брада и високият кичур над челото придаваха още по-голяма сенаторска внушителност на правилните му, сякаш изсечени от камък черти.

Това беше Йежи Осолински, кралският канцлер и княз на Римската държава, оратор и дипломат, от когото се възхищаваха в европейските дворове, прочут противник на Йереми Вишньовецки.

Необикновените му способности рано бяха привлекли вниманието на по-предишните владетели и рано го издигнаха до най-високите държавни постове, по силата на които насочваше целия държавен кораб — в тоя момент близък до окончателно крушение.

И все пак канцлерът беше сякаш създаден за кормчия на такъв кораб. Работлив, търпелив, разумен, с поглед в далечното бъдеще, пресмятащ с години напред, той би водил със сигурна и спокойна ръка към безопасно пристанище всяка друга държава с изключение на Жечпосполита; на всяка друга би осигурил вътрешна сила и дълголетно могъщество… стига да беше самостоятелен министър на такъв монарх например като френския или испанския.

Възпитан извън пределите на страната, увлечен по чужди образци, въпреки цялата си вродена проницателност и разум, въпреки дългогодишната си практика не можеше да свикне с безсилието на правителството в Жечпосполита и през целия си живот не се научи да се съобразява с това, при все че то беше скалата, о която се бяха разбили всичките му планове, намерения, усилия — при все че поради същата тая причина сега вече виждаше в бъдещето пропаст и руина, а по-късно умираше с отчаяние в сърцето.

Той беше гениален теоретик, който не умееше да бъде гениален практик — и попадаше в омагьосан кръг без изход. Увлечен по някоя мисъл, която щеше да даде плодове в бъдеще, той вървеше към нея с упоритостта на фанатик, без да гледа, че тая мисъл, като теория спасителна, при съществуващото положение може да доведе на практика до страхотна беда.

В желанието си да укрепи правителството и държавата той развихри страшната казашка стихия, без да предвиди, че бурята ще се насочи не само срещу шляхтата, магнатските латифундии, шляхтишките злоупотребления и своеволия, но и срещу най-изконните интереси на самата държава.

Хмелницки се надигна от степта и израсна в гигант. Върху Жечпосполита се трупаха поражения след поражения: Жълти води, Корсун, Пилавци. При първата си стъпка Хмелницки се свърза с вражеската кримска мощ. Гръм след гръм падаха — оставаше само война и война. Трябваше преди всичко да се пресече страхотната стихия, за да може в бъдеще да бъде използвана — но канцлерът, увлечен в своята мисъл, още преговаряше и протакаше — и още вярваше, дори на Хмелницки!

Фактите опровергаха неговата теория; с всеки изминат ден ставаше все по-ясно, че резултатите от усилията на канцлера са съвсем противоположни на очакваните — докато най-сетне дойде Збараж и най-убедително потвърди това.

Канцлерът грохваше под бремето на терзанията, огорченията и всеобщата омраза.

Затова постъпваше така, както постъпват в дни на неуспехи и поражения хора, у които вярата в себе си е по-силна от всяко поражение: търсеше виновни.

Виновна беше цяла Жечпосполита и всичките й съсловия, нейното минало и държавен строй, но който пожелае да избута нагоре към върха надвесената от склона на планината скала от страх да не рухне в пропастта, а не се съобразява със силите си, той само ще ускори нейното падане. Канцлерът направи нещо повече и по-лошо, защото на помощ повика страшния разрушителен казашки поток, без да гледа, че неговият порой може само да подмие и изпоръфа почвата, върху която се намира скалата.

Затова, докато той търсеше виновни — в отговор всички обръщаха очи към него като към виновник за войната, пораженията и нещастията.

Но кралят още вярваше в него и вярваше още повече, защото всеобщият глас не щадеше авторитета на короната и обвиняваше и самия него наравно с канцлера.

И така те седяха в Топоров огорчени и скръбни, без да знаят добре какво трябва да правят, понеже кралят имаше при себе си само двайсет и пет хиляди души войска. Твърде късно беше обявена кралската заповед за организиране на всенародно опълчение и досега беше пристигнала само незначителна част от него. Кой беше причина за това забавяне и не беше ли то още една грешка на упоритата политика на канцлера — тая тайна си остана между краля и министъра; важното е, че в тоя миг и двамата се чувстваха беззащитни пред мощта на Хмелницки.

Нещо повече: те нямаха подробни вести за него. В кралския стан и досега не знаеха дали ханът с цялата си войска се намира при Хмелницки, или само Тухай бей с неколкохилядна орда придружава казаците. Тоя въпрос беше толкова важен, колкото въпросът: живот или смърт. Най-сетне кралят би могъл да опита щастието си със самия Хмелницки, при все че бунтовническият хетман разполагаше с десет пъти по-голяма сила. Обаянието на кралското име значеше много за казаците — може би повече, отколкото тълпите безредна и необучена шляхта от всенародното опълчение — но ако и ханът лично беше при Хмелницки, сблъскването с такова надмощие беше безразсъдство.

А вестите за него бяха най-различни и никой не знаеше нищо положително. Предвидливият Хмелницки бе събрал цялата войска при себе си, нарочно не пусна нито един отряд молойци, нито една татарска част, та да не може кралят да вземе пленник за разпит. Бунтовническият хетман имаше друго намерение — с част от силите си да затвори вече полумъртвия Збараж, а самият той неочаквано да се яви пред краля с цялата татарска и казашка сила, да го обгради заедно с войската му и да го предаде в ръцете на хана.

Затова не без причина облак беше покрил сега лицето на краля — защото за короната няма по-голяма болка от чувството на безсилие. Ян Кажимеж се беше облегнал немощно върху ръба на стола и като протегна ръка към масата, посочи картите и рече:

— Никаква полза няма от това, никаква! Пленници ми хванете.

— И аз не си пожелавам нищо повече — отвърна Осолински.

— Разездите върнаха ли се?

— Върнаха се, но не докараха нищо.

— Нито един пленник?

— Само местни селяни, които не знаят нищо.

— А пан Пелка върна ли се? Той нали е прочут майстор в хващането на пленници.

— Милостиви кралю! — обади се иззад стола ломжинският староста. — Пан Пелка не се е върнал и няма да се върне, защото е убит.

Настана миг мълчание. Кралят впи мрачен поглед в пламтящите свещи и започна да барабани с пръсти по масата.

— Нямате ли никаква идея? — каза той най-сетне.

— Да чакаме! — отговори сериозно канцлерът. Челото на Ян Кажимеж се покри с бръчки.

— Да чакаме? — повтори той. — А там Вишньовецки и военачалниците ще догорят при Збараж!

— Ще издържат още някое време — каза Раджейовски небрежно.

— По-добре мълчи, ваша милост, когато не можеш да кажеш нещо хубаво.

— Там е работата, че имам идея, милостиви господарю.

— Каква?

— Да се изпрати някой при Збараж уж за преговори с Хмелницки. Пратеникът ще разбере дали лично ханът е там, и като се върне, ще каже.

— Това е невъзможно — каза кралят. — Сега, когато обявихме Хмелницки за бунтовник и определихме цена за главата му, а хетманския жезъл на Запорожието дадохме на Забуски, не подобава на нашия авторитет да влизаме в преговори с Хмелницки.

— Тогава да изпратим при хана — отвърна старостата.

Кралят се обърна с въпросителен поглед към канцлера, който повдигна към него суровите си светлосини очи, помисли малко и каза:

— Идеята би била добра, но несъмнено Хмелницки ще задържи пратеника и затова от тая работа няма да излезе нищо.

Ян Кажимеж махна с ръка.

— Виждаме — каза той бавно, — че вие не предлагате никакъв изход, тогава аз ще ви кажа моя изход. Ще заповядам да затръбят за поход и с цялата войска ще тръгна за Збараж. Пък да става каквото е рекъл Бог! Там ще узнаем дали ханът е при Хмелницки, или не.

Канцлерът познаваше неудържимата смелост на краля и не се съмняваше, че той е готов да направи това. От друга страна, от опит знаеше, че намисли ли кралят нещо и реши ли да го извърши, тогава никакви възражения не помагат. Затова той не се противопостави веднага, дори похвали мисълта му, но посъветва да не се бърза: обясни на краля, че може да направи това утре или вдругиден — а в това време може да дойдат благоприятни новини. Всеки ден ще засилва разложението на тълпите, гнетени от неуспехите си при Збараж и от вестта за приближаването на краля. Бунтът може да се стопи от лъчите на величеството, както снегът от слънчевите лъчи — но трябва да му се даде време. А кралят носи в себе си спасението на цяла Жечпосполита и отговорен пред Бога и потомците, не бива да се излага на риск, още повече че в случай на нещастие именно збаражката войска ще бъде загубена безвъзвратно. Канцлерът говори дълго и красноречиво — човек би казал: демонстрация на ораторско изкуство. Докато най-сетне убеди краля, но същевременно го измори. Ян Кажимеж отново се подпря върху облегалото на стола и измърмори нетърпеливо:

— Правете каквото искате, но утре трябва да имам пленник за разпит.

И отново настана кратко мълчание. През прозореца се показа огромната златна луна, но в стаята стана тъмно, защото фитилите на свещите запушиха овъглени.

— Колко е часът? — попита кралят.

— Наближава полунощ — отговори Раджейовски.

— Няма да спя тая нощ. Ще обиколя стана, а вие елате с мене. Къде са Убалд и Арцишевски?

— В стана. Ще отида да кажа да докарат конете — отговори старостата.

И тръгна към вратата. Ненадейно в трема настана някакво движение; минутка-две се чуваше оживен разговор, шум от бързи крачки, най-сетне вратата се отвори и задъхан се втурна Тизенхауз, доверен кралски дворянин.

— Милостиви кралю! — извика той. — Дошъл е офицер от Збараж!

Кралят скочи от стола, канцлерът също стана и от устата на двамата се изтръгна вик:

— Не може да бъде!

— Тъй вярно! Чака в трема.

— Дай го тук! — извика кралят и плесна с длани. — Нека премахне тревогата ми. Дай го тук, за Бога!

Тизенхауз изчезна през вратата и след малко вместо него на прага се появи някаква висока, непозната фигура.

— По-близо, ваша милост пане! — извика кралят. — По-близо! Радваме се, че те виждаме!

Офицерът се приближи чак до масата и при вида му кралят, канцлерът и ломжинският староста се отдръпнаха назад изумени. Пред тях стоеше някакъв страшен човек или по-скоро видение: изпокъсани дрипи едва покриваха измършавялото му тяло; лицето му беше синьо, изпоцапано с кал и кръв; очите горяха от някаква трескава светлина, черната му чорлава брада падаше върху гърдите му, миризма на труп лъхаше наоколо от него, а краката му така трепереха, че той беше принуден да се подпре на масата.

Кралят и двамата панове го гледаха с ококорени очи. В тоя момент вратата се отвори и влязоха множество военни и цивилни големци: генералите Убалд и Арцишевски, подканцлерът на Литва Сапеха, жечицкият староста, сандомежкият кастелан. Всички се изправиха зад краля и гледаха дошлия. А кралят рече:

— Ти кой си?

Клетникът отвори уста, искаше да каже нещо, но спазма стисна устата му, брадата му започна да трепери и той успя да прошепне само:

— От… Збараж!

— Дайте му вино! — рече някакъв глас.

В миг му подадоха пълна чаша — дошлият я изпи с усилие. В това време канцлерът си свали наметалото и покри с него плещите му.

— Сега можеш ли да говориш? — попита след някое време кралят.

— Мога — отговори рицарят с по-уверен глас.

— Кой си ти?

— Ян Скшетуски… хусарски поручик…

— При кого служиш?

— При руския воевода.

В залата зашумяха.

— Какво става при вас? Какво става? — питаше кралят трескаво.

— Беда… глад… същински гроб…

Кралят закри очи.

— Господи Исусе Христе! Господи Исусе Христе! — каза той с тих глас.

След малко попита отново:

— Дълго ли ще можете да се държите?

— Барут няма. Неприятелят е във валовете…

— Многоброен ли е?

— Хмелницки… Ханът с всички орди.

— И ханът ли?

— Да…

Настана глухо мълчание. Насъбраните се споглеждаха — неувереност се изписа по всички лица.

— Как сте издържали? — попита канцлерът със съмнение.

При тия думи Скшетуски вдигна глава, сякаш нова сила се вля в него, светкавица на гордост пробягна по лицето му и той отговори с неочаквано силен глас:

— Отблъснати двайсет атаки, спечелени шестнайсет битки на полето, седемдесет и пет набега вън от валовете…

И отново настана мълчание.

Изведнъж кралят се изправи, разтърси перуката като лъв гривата си, по жълтеникавото му лице избиха румени петна, а очите му пламнаха.

— За Бога! — викна той. — Стигат ми вече тия съвети, това стоене, това бавене! Дали ханът е там или го няма… дошло ли е опълчението, или не е дошло — за Бога, стига вече! Още днес тръгваме към Збараж!

— Към Збараж! Към Збараж! — повториха двайсетина силни гласове.

Лицето на дошлия засия като зора.

— Милостиви кралю и господарю! — рече той. — При тебе да живея и умра!…

При тия думи благородното кралско сърце омекна като восък и без да обръща внимание на жалката фигура на рицаря, господарят стисна главата му с ръце и каза:

— Ти си ми по-мил, отколкото други в коприна. За Бога, по-малки подвизи се награждават със староства — няма да остане без награда това, което си направил. Не възразявай! Аз съм ти длъжник!

А другите веднага започнаха да възклицават подир краля:

— Не е имало досега по-голям рицар!

— Той и между збаражките е най-пръв!

— Безсмъртна слава си спечели!

— Как успя да се промъкнеш през казаците и татарите?…

— В блатата се укривах, в тръстиките, през горите вървях… криволичех… не съм ял.

— Дайте му да яде! — викна кралят.

— Да яде! — повториха другите.

— Да се облече!

— Утре ще ти дадат кон и дрехи — рече отново кралят. — От нищо няма да бъдеш лишен.

По примера на краля всички се надпреварваха да хвалят рицаря. Веднага започнаха отново да го отрупват с въпроси, на които той отговаряше едва-едва, защото го обхващаше все по-голяма слабост и почти губеше съзнание. Веднага донесоха ядене, а същевременно влезе и свещеник Чечишовски, кралският проповедник.

Сановниците се разстъпиха да му направят път, защото той беше много учен свещеник, всеобщо уважаван и неговата дума значеше пред краля едва ли не повече, отколкото думата на канцлера, а от амвона се случваше да казва такива неща, които и в сейма малцина смееха да засегнат. Сега го обградиха и започнаха да му разказват, че е дошъл рицар от Збараж, че там князът, макар в глад и оскъдица, още громи хана, който присъства лично, и Хмелницки, който през цялата минала година не е загубил толкова хора, колкото при Збараж — накрая, че кралят иска да тръгне на помощ дори ако трябва да загине с цялата си войска.

Свещеникът слушаше, движеше мълчаливо устни и току поглеждаше към изпосталелия рицар, който през това време ядеше, защото кралят му бе заповядал да не обръща внимание на неговото присъствие и дори сам го наглеждаше, а от време на време пиеше за негово здраве от малка сребърна чаша.

— А как се нарича тоя рицар? — попита най-сетне свещеникът.

— Скшетуски.

— Не е ли Ян?

— Тъй вярно.

— Поручик на княза руски воевода?

— Тъй вярно.

Свещеникът вдигна нагоре набръчканото си лице и отново започна да се моли, а после рече:

— Да възхвалим името Божие, защото неведоми са пътищата, по които води човека към щастие и спокойствие. Амин. Аз познавам тоя рицар.

Скшетуски дочу и неволно обърна очи към свещеника, но лицето, фигурата и гласът му бяха съвсем непознати.

— Значи ти, ваша милост, единствен от цялата войска, се нае да минеш през неприятелските станове? — попита го свещеникът.

— Преди мене тръгна един много благороден и почтен офицер, но загина — отговори Скшетуски.

— Тогава твоята заслуга е още по-голяма, защото след това си посмял да тръгнеш. От твоя окаян вид заключавам, че пътят трябва да е бил страшен. Бог се е взрял в твоята жертва, в твоята добродетел, твоята младост и те е превел.

Изведнъж свещеникът се обърна към Ян Кажимеж.

— Милостиви кралю — каза той, — значи решението на ваше кралско величество да се притечеш на помощ на княза руски воевода е неотменимо?

— На вашите молитви, отче, предоставям отечеството, войската и себе си — отговори кралят, — защото зная, че това е страшна акция, но не мога повече да оставям княза воевода да изгори в тоя нещастен окоп с такива рицари като тоя офицер, който е тук пред нас.

— Бог ще даде победа! — извикаха петнайсетина гласа. Свещеникът вдигна ръце нагоре и в залата настана тишина.

— Benedico vos, in nomine Patris et Filii et Spiritus sancti[141].

— Амин! — рече кралят.

— Амин! — повториха всички.

Спокойствие се разля по загриженото досега лице на Ян Кажимеж и само очите му хвърляха необикновен блясък. Между събраните се зашушука за близкия поход, защото мнозина още се съмняваха, че кралят би могъл да тръгне веднага, но той взе шпагата си от масата и кимна на Тизенхауз да му я препаше.

— Кога искаш да тръгнеш, ваше кралско величество? — попита канцлерът.

— Бог е дал хубава нощ — отвърна кралят, — конете няма да се изпотят. Ваша милост стражнико — обърна се той към един от сановниците, — заповядай да тръбят за поход.

Стражникът веднага излезе от стаята. Канцлерът Осолински забеляза тихо, че не всички са готови и че колите не ще могат да тръпнат, преди да е съмнало, но кралят отвърна веднага:

— На когото колите са по-мили от отечеството и короната, да остане. Залата почна да се изпразва. Всеки бързаше към своята хоронгва, за да може да я „сложи на крака“ и я приготви за похода. В стаята останаха само кралят, канцлерът, свещеникът и пан Скшетуски с Тизенхауз.

— Милостиви пане — каза свещеникът, — узнахте, каквото имаше да узнаете, от тоя рицар. Сега трябва да му се даде почивка, защото едва се държи на крака. Разреши ми, ваше кралско величество, да го взема да пренощува в моята квартира.

— Добре, отче — отговори кралят. — Имаш право. Нека Тизенхауз и някой друг да го съпроводят, че сам надали ще стигне. Върви, върви, рицарю драги, тук никой повече от тебе не е заслужил почивка. И помни, че съм ти длъжник. По-скоро себе си ще забравя, но не и тебе!

Тизенхауз хвана Скшетуски под ръка и излязоха. В трема срещнаха жечицкия староста, който хвана от другата страна олюляващия се рицар; напред вървеше свещеникът, а пред него слуга с фенер. Но слугата светеше излишно, понеже нощта беше светла, тиха, топла. Големият златен месец плуваше като кораб над Топоров. От плаца пред стана долиташе човешка глъч, скърцане на коли и отгласи от тръби, които свиреха за поход. Отдалече пред черквата, осветена от блясъка на луната, вече се виждаха групи пеши и конни войници. Конете в селото цвилеха. Със скърцането на колите се сливаше дрънкането на вериги и глухият бумтеж на оръдията — глъчката се засилваше все повече и повече.

— Тръгват вече! — рече свещеникът.

— Към Збараж… на помощ… — прошепна Скшетуски.

И не се знаеше дали от радост или поради преживените мъки, или поради двете едновременно, но той така отмаля, че Тизенхауз и старостата трябваше почти да го влачат.

В това време на път към енорийския дом те влязоха между войниците, които стояха пред черквата. Това бяха хоронгвите на Сапеха и пехотата на Арцишевски. Нестроени още за поход, войниците стояха безредно, а на места се бяха събрали гъсто и преграждаха пътя.

— Път! Път! — викаше свещеникът.

— А кой там иска път?

— Рицар от Збараж.

— Да живее! Да живее! — викаха много гласове.

И веднага се отдръпваха, за да дадат път, но други се притискаха още повече в желанието си да видят героя. И гледаха изумени тоя окаяник, това страшно лице, осветено от блясъка на луната — и си шепнеха смаяни:

— От Збараж, от Збараж…

Свещеникът заведе с най-големи усилия Скшетуски до енорийския дом. Там нареди да го изкъпят, измият от калта и кръвта и да го сложат в леглото на местния свещеник, а сам веднага излезе при войската, която тръгваше в поход.

Скшетуски беше в полусъзнание, ала силният огън не му позволи да заспи веднага. Но вече не знаеше къде е и какво се е случило. Чуваше само глъчка, тропот, скърцане на коли, шумен поход на пехота, викове на войници, свирене на тръби — и всичко това в ушите му се сля в един огромен шум… „Войска върви“ — измърмори той на себе си… В това време шумът почна да се отдалечава, да отслабва, да се губи и стопява… докато най-после тишина се спусна над Топоров.

Тогава на Скшетуски се стори, че заедно с леглото лети надолу в някаква бездънна пропаст…

Шестдесет и трета глава

Спа няколко дни, а и след пробуждането силният огън не го оставяше — и той дълго още бълнува, приказва за Збараж, за княза, за красниставския староста, разговаряше с пан Михал и със Заглоба, викаше „Не оттам!“ на пан Лонгинус Подбипента — само за княгинята не спомена нито веднъж. Виждаше се, че тая безкрайна сила, с която веднъж завинаги бе затворил в себе си спомена за нея, не го напуска дори когато е в несвяст и болен. Но пък му се струваше, че вижда над себе си бузестото лице на Женджан, също както го бе видял тогава, когато след битката при Константинов князът го бе изпратил с хоронгви при Заслав, за да очисти там размирните банди, а Женджан неочаквано се яви в квартирата, където нощуваше. И това лице объркваше неговите мисли, защото му се струваше, че времето е спряло своя ход и че оттогава не се е променило нищо. Ето той отново е при Хомор и спи в една селска къща, а като се събуди, ще тръгне за Тарнопол да отведе там хоронгвите… Разбитият пред Константинов Кривонос е избягал при Хмелницки… Женджан е дошъл от Гушча и седи край него… Скшетуски би искал да заговори, би искал да поръча чрез слугата си да оседлаят конете — но не може… И отново си мисли, че е при Хомор и че след това беше превзет Бар — тук пан Скшетуски се свива от болка и злочестата му глава отново потъва в мрака. Нищо не знае вече, нищо не вижда — но след малко от тая нощ, от тоя хаос се откроява Збараж… обсадата… Значи не е при Хомор?

И все пак Женджан стои надвесен над него, навежда се към него. През изрязаните в прозоречните капаци сърца в стаята влиза сноп ярка светлина и напълно осветява лицето на слугата, изпълнено с грижи и съчувствие…

— Женджан — извика внезапно пан Скшетуски.

— О, ваша милост господарю! Значи ваша милост вече ме позна! — възкликна слугата и пада в краката на господаря си. — Мислех, че ваша милост никога вече няма да се събуди…

Настана кратко мълчание — чуваше се само риданието на слугата, който продължаваше да прегръща краката на господаря си.

— Къде съм? — пита пан Скшетуски.

— В Топоров… Ваша милост дойде от Збараж при негово величество краля… Слава на Бога! Слава на Бога!

— А кралят къде е?

— Тръгна с войската да спасява княза воевода.

Отново настана кратко мълчание. Радостните сълзи продължаваха да текат по лицето на Женджан, който след малко започна да повтаря с развълнуван глас:

— Ето че пак виждам ваша милост…

После стана и отвори капака и самия прозорец. Свеж утринен въздух нахлу в стаята, а заедно с него и ярка дневна светлина. С тая светлина се върна и цялото съзнание на Скшетуски… Женджан седна на леглото откъм краката.

— Значи аз съм излязъл от Збараж? — попита рицарят.

— Тъй вярно, ваша милост господарю… Никой не можа да направи това, което направи ваша милост, и заслуга на ваша милост е, че кралят тръгна на помощ.

— Пан Подбипента се опита преди мен, но загина…

— О, за Бога! Значи пан Подбипента е загинал? Такъв щедър и добродетелен господар!… Умът ми не го побира… Нима са могли да надвият на толкова силен човек…

— С лъкове го простреляха…

— А пан Володийовски и пан Заглоба?

— Когато тръгвах, бяха здрави.

— Е, слава Богу. Те са големи приятели на ваша милост… Само че свещеникът ми забрани да приказвам…

Женджан млъкна и известно време само мислеше. Тази замисленост явно пролича на бузестото му лице. След малко се обади:

— Ваша милост?

— Какво има?

— А какво ще стане с богатството на пан Подбипента? Казват, че той имал безброй села и други богатства… Дали не е записал нещо на приятелите си? Както съм чувал, нямал семейство.

Скшетуски не отговори нищо, по което Женджан разбра, че не му харесва тоя въпрос, и отново подхвана:

— Но слава Богу, че пан Заглоба и пан Володийовски са здрави. Мислех, че татарите са ги хванали. Много изтеглихме заедно… Само че свещеникът ми забрани да приказвам… Ей, ваша милост, аз мислех, че вече няма да ги видя, защото ордата така ни беше притиснала, та нямаше никакъв изход.

— Значи ти си бил с пан Володийовски и пан Заглоба? Нищо не са ми споменали за това.

— Защото и те не знаеха дали съм оцелял или загинал…

— А къде ви притисна така ордата?

— Ами зад Плоскиров, на път за Збараж. Защото ние, ваша милост, ходихме далеко, чак отвъд Ямпол… само че свещеник Чечишовски ми забрани да приказвам…

Настана кратка тишина.

— Да ви възнагради Бог за доброто ви желание и труда ви — каза Скшетуски, — разбирам за какво сте ходили там. И аз бях там преди вас… Но напразно…

— Ей, ваша милост господарю, да не беше тоя свещеник… Но той казваше така: „Аз трябва да вървя с негово величество краля на Збараж, а ти — каза ми на мене — пази господаря си, само не му говори нищо, че ще му изскочи душата.“

Скшетуски се бе простил отдавна с всяка надежда, тъй че думите на Женджан не възкресиха у него и най-малка искрица от нея… Някое време той лежа неподвижно, после започна да пита:

— А ти откъде попадна тук при свещеник Чечишовски и при войската?

— Изпрати ме пани Витовска, жената на сандомежкия кастелан от Замошч, за да съобщя на пан кастелана, че тя ще се присъедини към него в Топоров… Тя е храбра жена, ваша милост, и непременно иска да бъде с войската, за да не се дели от пан кастелана… Затова аз пристигнах в Топоров един ден преди ваша милост. Пани Витовска може да дойде всеки момент… Тя би трябвало да бъде вече тук… Но какво от това, когато пък той замина с краля!…

— Не разбирам как ти си могъл да бъдеш в Замошч, когато с пан Володийовски и пан Заглоба си ходил отвъд Ямпол. Защо не дойде заедно с тях в Збараж?

— Защото, виждаш ли, ваша милост, когато ни нападна ордата, вече нямаше никаква възможност. Те двамата се изправиха срещу целия чамбул, а аз избягах и спрях чак в Замошч.

— Цяло щастие, че не са загинали — каза Скшетуски, — но аз мислех, че ти си по-добър слуга. Нима е достойно да ги напуснеш в такъв тежък момент?

— Ех, ваша милост господарю, ако бяхме сами, само тримата, никога нямаше да ги напусна, защото сърцето ми се късаше… но ние бяхме четирима… Затова те се хвърлиха срещу ордата, а на мен ми заповядаха… да спасявам… Ако аз бях сигурен, че радостта няма да убие ваша милост… защото ние отвъд Ямпол… намерихме… но понеже свещеникът…

Скшетуски загледа слугата и започна да мига с очи като човек, който се събужда от сън. Внезапно сякаш нещо се скъса в него, защото той побледня страшно, седна на леглото и викна с гръмлив глас:

— Кой беше с тебе?

— Ваша милост! Хей, ваша милост! — викна слугата, уплашен от промяната, настъпила върху лицето на рицаря.

— Кой беше с тебе? — извика Скшетуски и като хвана Женджан за раменете, почна да го разтърсва, а и сам се тресеше като от треска и мачкаше слугата с железните си ръце.

— Ще кажа вече! — извика Женджан. — Свещеникът да прави каквото иска: княгинята беше с нас, а сега е при пани Витовска.

Скшетуски се вцепени, затвори очи, а главата му падна тежко върху възглавницата.

— Помощ! — викна Женджан. — Негова милост като че ли издъхна! Помощ! Какво направих аз!… По-добре да си бях мълчал. О, за Бога! Скъпи ми господарю, продумай, ваша милост… За Бога! Имал е право свещеникът да ми забранява… Ваша милост! Хей, ваша милост!…

— Нищо ми няма! — обади се най-сетне Скшетуски. — Къде е тя?

— Слава Богу, че ваша милост оживя!… По-добре да не казвам вече нищо. Тя е с пани Витовска, жената на сандомежкия кастелан… Всеки момент могат да пристигнат тук… Слава Богу!… Само ваша милост да не умира вече… Всеки момент могат да пристигнат тук… Ние избягахме в Замошч… И там свещеникът предаде княгинята на пани Витовска… за приличие… защото във войската има и вагабонти… Богун я запази, но току-виж се случило нещо… Аз имах много неприятности, но казвах на войниците, че е роднина на княз Йереми, и те се държаха прилично… А и доста пари изхарчих по пътя…

Скшетуски отново лежеше неподвижен, но очите му бяха отворени, обърнати към потона, а лицето му много сериозно — изглежда, че се молеше. Когато свърши, скочи, седна на леглото и рече:

— Дай ми дрехите — и кажи да оседлаят конете!

— А къде искаш да вървиш ваша милост?

— Дай ми по-скоро дрехите.

— Ваша милост сякаш знае, че имаме всичко, защото и кралят даде преди заминаването си, и разни други панове дадоха. И три много хубави кончета в конюшнята. Де да имах аз поне едно такова!… Но по-добре е, ваша милост, да полежиш още и да си починеш, нямаш още никакви сили.

— Нищо ми няма. Мога да яздя. За Бога, побързай!

— Знам аз, че тялото на ваша милост е от желязо — добре, и така да е. Само че, ваша милост, ще трябва да ме защитиш пред свещеник Чечишовски… Ето дрехите тук… По-добри и от арменските дрехари не могат да се купят… Обличай се, ваша милост, а аз ще кажа да донесат винена супа, бях вече поръчал на слугата на свещеника да свари.

След тия думи Женджан се погрижи за яденето, а Скшетуски започна да облича бързо дрехите, оставени от краля и пановете. Само от време на време грабваше слугата и го притискаше до развълнуваните си гърди, а слугата му разказваше всичко ab ovo[142]. Как срещнал във Влодава Богун, посечен от пан Михал, но вече поизлекуван, как узнал от него за княгинята и получил пернач. Как после отишли с пан Михал и пан Заглоба в долищата на Валадинка и като убили вещицата и Черемис, взели княгинята, а после какви големи премеждия трябвало да преживеят, когато бягали от войските на Бурлай.

— Пан Заглоба съсече Бурлай — намеси се трескаво Скшетуски.

— Той е храбър мъж — отговори Женджан, — друг такъв още не съм виждал, нали един е храбър, друг красноречив, трети хитър, а у пан Заглоба го има всичко това. Но най-лошото, ваша милост, беше в горите оттатък Плоскиров, когато ни нападна ордата. Пан Михал и пан Заглоба останаха, за да я привлекат към себе си и да задържат преследвачите, а аз завих към Константинов, като заобиколих Збараж, защото мислех, че татарите са убили малкия пан и пан Заглоба и сега летят подир нас именно към Збараж. И не зная как Бог в своето милосърдие е спасил малкия пан и пан Заглоба… Мислех, че ще ги съсекат. В това време ние бягахме с княгинята между Хмелницки, който идеше от Константинов, и Збараж, накъдето бяха отишли татарите.

— Те не дойдоха там веднага, понеже пан Кушел ги отблъсна. Но кажи по-нататък.

— Ако знаех това — но не го знаех, — щяхме да се промъкнем с княгинята между татарите и казаците като през тесен дол. За добра чест целият край беше пуст, така че никъде не видяхме жив човек, нито по селата, нито в градчетата, всичко се беше разбягало от татарите, кой накъдето му видят очите. Аз цял треперех от страх да не ме хванат, което в края на краищата не можах да избягна. Скшетуски спря да се облича и попита:

— Как така?

— Ами така, ваша милост. Попаднах на казашкия разезд на Донец, брата на оная Горпина, у която княгинята се намираше в дола. За щастие аз го познавах добре, тъй като той ме бе виждал при Богун. Поздравих го от името на сестра му, показах му пернача на Богун и му разказах всичко: как Богун ме е изпратил за княгинята и как ме чака оттатък Влодава. А той ми повярва, защото беше приятел на Богун и знаеше, че сестра му пази княгинята. Мислех, че ще ме пусне и ще ме снабди с необходимото за път, но той ми казва така: „Там се събира всенародно опълчение и току-виж си попаднал в ръцете на ляхите. Остани, казва, с мене, ще отидем при Хмелницки, там в стана момичето ще бъде на най-безопасно място, сам Хмелницки ще го пази за Богун.“ Като ми каза това, аз се вцепених — какво мога да му възразя? Тогава му казвам, че Богун я чака и че ще отговарям с главата си, ако не му я отведа веднага. А той на това: „Ще съобщим тогава на Богун, а ти не заминавай, че там са ляхите.“ Започнах да се препирам, той също спореше с мен, докато най-сетне каза: „Много ме учудва, че се страхуваш толкова да отидеш при казаците — ей, ти да не си предател?“ Едва тогава разбрах, че няма друг изход, освен да офейкам през нощта, понеже той вече почна да ме подозира. Седем пъти се изпотих, ваша милост. И аз вече се стягах за път, когато през нощта ни нападна пан Пелка от кралските войски.

— Пан Пелка ли? — каза Скшетуски и дъхът му спря.

— Ами да, ваша милост. Славен боец беше пан Пелка, който падна неотдавна — Бог да го прости! Не зная дали някой би могъл по-добре от него да води разезд и да се върти около неприятелските сили — освен може би пан Володийовски. Та дойде пан Пелка, унищожи разезда на Донец така, че жив човек не можа да избяга, а самия Донец взе в плен. Преди две-три седмици с волове го набучиха на кол — пада му се! Но и с пан Пелка имах много разправии, че той пък е голям женкар… Бог да го прости! Почвах вече да се страхувам да не би княгинята, отървала се благополучно от казаците, да преживее по-лоши неща от своите… Едва тогава казах на пан Пелка, че тя е роднина на княза, нашия господар. А трябва да знаеш, ваша милост, че когато той споменеше името на нашия княз, сваляше си шапката и все се готвеше да дойде да служи при него… Та веднага започна да се отнася с почит към княгинята и ни съпроводи чак до Замошч, до краля, там пък свещеник Чечишовски, той е много свят свещеник, ваша милост, ни взе под своя закрила и предаде княгинята на пани Витовска.

Скшетуски отдъхна дълбоко, а след това се хвърли на шията на Женджан.

— Приятел ще ми бъдеш, брат, не слуга — рече той, — но сега вече да вървим. Пани Витовска кога трябваше да бъде тук?

— Една седмица след мене — а вече минават десет дни… Ваша милост лежа в безсъзнание осем.

— Да вървим, да вървим — повтори Скшетуски, — че ще се пръсна от радост!

Но преди да свърши, се чу конски тропот в двора и внезапно пред прозорците почерня от коне и хора. През стъклата пан Скшетуски видя най-напред стария свещеник Чечишовски, а до него отслабналите лица на пан Заглоба, Володийовски, Кушел и на други познати сред червените драгуни на княза. Разнесоха се весели викове, а след миг цялата група рицари начело със свещеника нахлу в стаята.

— При Зборов е сключен мир, обсадата е вдигната! — викаше свещеникът.

Но Скшетуски се досети за това веднага щом видя збаражките си другари, и вече беше в прегръдките на Заглоба и Володийовски, които си го отнемаха един на друг.

— Казаха ни, че си жив — викаше Заглоба, — но радостта ни е още по-голяма, че толкова скоро те виждаме и здрав. Нарочно дойдохме тук при тебе… Ян, ти не можеш да си представиш колко се прослави — и каква награда те чака!

— Кралят го награди — каза свещеникът, — но кралят на кралете е намислил нещо повече.

— Зная вече — отвърна Скшетуски. — Да ви възнагради Бог! Женджан ми призна всичко.

— И не се задуши от радост? Още по-добре! Да живее Скшетуски! Да живее княгинята! — развика се Заглоба. — Е, какво, Ян, ние не ти казахме нито думичка за нея, защото не знаехме дали е жива. Но слугата ти се е измъкнал майсторски с нея. O, vulpes astuta.[143] Князът чака и двама ви… Ха! Чак до Ягорлик ходихме за нея. Убих едно адско чудовище, което я пазеше. Тия дванайсет момченца все ви бягаха, но сега ще ги догоните и надминете. Ще имам внуци, ваша милост панове! Женджан, казвай, много ли пречки срещна! Представи си, ние двамата с пан Михал задържахме цялата орда! Пръв се хвърлих срещу целия чамбул! Из трапищата се скриха от нас и пак нищо не помогна! Пан Михал — и той се държа добре… Къде е моята дъщеря! Дайте ми дъщеричката!

— Да ти даде Бог щастие, Ян, да ти даде Бог щастие! — повтаряше малкият рицар, като прегръщаше отново Скшетуски.

— Бог да ви възнагради за всичко, което направихте за мене. Нямам думи. С живота си, с кръвта си не мога да ви се наплатя — отговори Скшетуски.

— Кой ти гледа това! — викаше Заглоба. — Мирът е сключен! Лош мир, ваша милост панове, но няма как. Добре, че напуснахме тоя проклет Збараж. Това е плод на нашите усилия и на моите, защото, ако беше жив Бурлай, преговорите нямаше да дадат нищо. Сега ще отидем на сватба. Карай, Ян! Дръж се здраво! И през ум не ти минава какъв сватбен подарък ще ти даде князът! Ще ти кажа друг път, а сега къде е дъщеричката ми, дявол да го вземе? Дайте тук моята дъщеричка! Богун вече няма да я отвлече: по-скоро ще си навлече въжето! Къде е най-милата ми дъщеричка?

— Тъкмо щях да възседна коня, за да посрещна пани Витовска от Сандомеж — каза Скшетуски. — Да вървим, да вървим, защото ще полудея.

— Хайде, ваша милост панове! Да вървим заедно с него. Няма защо да губим време! Хайде!

— Пани Витовска трябва да е наблизо — рече свещеникът.

— Да вървим! — добави пан Михал.

Но Скшетуски вече беше извън вратата и скочи на коня толкова леко, сякаш не бе току-що станал от леглото след боледуване. Женджан се държеше до него, понеже предпочиташе да не остава насаме със свещеника. Пан Михал и Заглоба се присъединиха към тях и полетяха начело на групата, а шляхтичите и червените драгуни се носеха вкупом по топоровския път като червени макови листенца, понесени от вятъра.

— Хайде! — викаше Заглоба и мушкаше коня си с пети.

Летяха така десетина хвърлея, докато на завоя на пътя видяха току пред себе си цяла редица от коли и каляски, обградени от няколко десетки пазачи; едни от тях, щом видяха срещу себе си въоръжени хора, забързаха напред, за да попитат кои са те.

— Свои! От кралската войска! — викна пан Заглоба. — А вие кои сте?

— Пани Витовска от Сандомеж! — гласеше отговорът.

Скшетуски така се развълнува, че без сам да знае какво прави, се изхлузи от коня и застана край пътя с разтреперани крака. Свали шапка, а по слепите му очи течеше обилна пот и пред щастието си тоя рицар трепереше с цялото си тяло. Пан Михал също скочи от седлото и хвана през кръста премалелия рицар.

Зад тях застанаха всички отстрани на пътя, снели шапки, а в това време колите и каляските наближиха и започнаха да минават покрай тях. С пани Витовска пътуваха петнайсетина различни дами, които гледаха учудено рицарите, без да разбират какво означава тая процесия от войници край пътя.

Докато най-сетне в средата на шествието се появи една каляска, по-украсена от другите; през отворения й прозорец очите на рицарите видяха сериозното лице на възрастна дама, а до нея сладкия и прекрасен образ на княгиня Курцевич.

— Дъще! — изкрещя Заглоба и се хвърли слепешката към каретата. — Дъще! Скшетуски е с нас!… Дъще!

В шествието започнаха да викат: „Стой! Стой!“ Настана суетня и бъркотия; в това време Кушел и Володийовски поведоха или по-скоро влачеха Скшетуски към каретата, а той съвсем беше загубил сили и им тежеше все повече. Главата му увисна на гърдите и не можеше повече да върви, а падна на колене до стъпенката на каляската.

Но миг по-късно силните и сладки ръце на Елена държаха оклюмалата и измършавяла глава на рицаря.

А Заглоба, като видя изумлението на пани Витовска, извика:

— Това е Скшетуски, героят от Збараж! Той се промъкна през неприятеля, той спаси войската, княза и цялата Жечпосполита! Да го благослови Бог и да живеят!

— Да живеят! Vivant! Vivant! — викаше шляхтата.

— Да живеят! — повториха драгуните на княза така, та чак гръм се разнесе по топоровските поля.

— Към Тарнопол! При княза! На сватба! — викаше Заглоба. — Е, какво, дъще! Свърши се твоята неволя!… А за Богун палач и меч!

Свещеник Чечишовски беше вдигнал очи към небето, а устата му повтаряха чудните слова на вдъхновения проповедник:

— „Сеитбата беше сред плач, а жътвата в радост…“

Настаниха Скшетуски в каретата до княгинята — и шествието продължи пътя си. Денят беше чуден, спокоен, дъбравите и полята се къпеха в слънчева светлина. Ниско по угарите и по-високо над тях — и още по-високо в лазурния въздух — плуваха тук-таме сребърни нишки паяжина, които в късна есен покриват като сняг полетата по ония места. И навсякъде цареше велико спокойствие, само конете пръхтяха бодро в шествието.

— Пане Михал — каза Заглоба, като буташе със стремето си стремето на Володийовски, — нещо пак ме е хванало за глътката и ме държи като тогава, когато пан Подбипента — Бог да го прости! — излизаше от Збараж. Но като си помисля, че тия двамата най-сетне се намериха, така леко ми става на сърцето, сякаш съм изпил на един дъх цяла кана петерцимент[144]! Ако и на тебе не ти се случи брачно приключение, на старини ще гледаме техните деца. Всеки се ражда за нещо различно, пане Михал, а нас двамата като че ли повече ни бива за бой, отколкото за женитба.

Малкият рицар не отговори нищо, само мустачките му замърдаха по-силно от обикновено.

Пътуваха до Топоров, а оттам за Тарнопол, където трябваше да се присъединят към княз Йереми и заедно с неговите хоронгви да тръгнат за Лвов на сватба. Из пътя Заглоба разказваше на пани Витовска какво се бе случило в последно време. Така тя узна, че след нерешената убийствена битка при Зборов кралят подписал мирен договор с хана, не особено изгоден, но поне осигуряващ спокойствие за известно време на Жечпосполита. По силата на тоя договор Хмелницки оставаше и занапред хетман и имаше право от безчислените маси на простолюдието да си избере четирийсет хиляди редовни войници, но срещу тази отстъпка се заклеваше във вярност и послушание пред краля и съсловията.

— Няма съмнение — каза Заглоба, — че с Хмелницки отново ще се стигне до война, но ако нашият княз тоя път получи хетмански жезъл, всичко ще се развие другояче…

— Ваша милост, я кажи на Скшетуски най-важното нещо — рече малкият рицар, като доближи коня си до тях.

— Вярно — каза Заглоба. — От това исках да започна, но досега все не можем да си поемем дъх. Ти, Ян, не знаеш какво стана след твоето заминаване: Богун е в плен у княза.

Скшетуски и Елена до такава степен се смаяха от тая неочаквана новина, че не можаха дума да продумат — тя само разпери ръце и настана мълчание, и едва тогава Скшетуски попита:

— Как така? По какъв начин?

— Пръст Божи има в тая работа — отговори Заглоба, — нищо друго, само пръст Божи. Договорът беше вече сключен и ние напускахме тоя проклет Збараж, а князът избърза с конницата, за да пази на лявото крило да не би ордата да нападне войската… нали те често не спазват договорите… Тогава внезапно чета от триста конника се втурна срещу цялата конница на княза.

— Само Богун е могъл да направи такова нещо! — възкликна Скшетуски.

— Той именно беше. Но не срещу збаражките бойци могат така казаците да се нахвърлят! Пан Михал веднага ги обкръжи и изби до крак, а Богун, два пъти ударен със сабя от него, бе подкаран на въже. Не му върви на него да се бие с пан Михал и сам вече трябва да се е убедил в това, защото тъкмо три пъти се опитва. Но той не е търсил нищо друго, а само смъртта си.

— Оказа се — добави пан Володийовски, — че Богун непременно искал да стигне навреме от Валадинка в Збараж, но тоя път е дълъг, та не успял, и когато узнал, че мирът е вече сключен, от ярост се умопобъркал и вече не обръщал внимание на нищо.

— Който меч вади, от меч умира, защото такава е променчивостта на щастието — рече Заглоба. — Той е луд казак и още по-луд, защото е отчаян. По негова вина между нас и бунтовниците се вдигна страшна врява. Мислехме, че отново ще се стигне до война, понеже князът пръв викна, че са нарушили договора. Хмелницки искал да спаси Богун, но ханът се разгневил и казал: „Той опозори и думата ми, и клетвата ми.“ И заплашил Хмелницки с война, а при нашия княз изпрати чауш със съобщение, че смята Богун за частен разбойник, и с молба князът да не повдига въпрос за това, а с Богун да постъпи като с разбойник. Изглежда, че ханът е имал предвид и друго — да могат татарите спокойно да откарат робите си, а те събрали толкова много, че в Стамбул можело за два клинеца да се купи роб.

— А какво направи князът с Богун? — попита Скшетуски неспокойно.

— Казват, че заповядал веднага да издялат кол за него, но после се размислил и казал така: „Ще го подаря на Скшетуски, нека прави с него каквото иска.“ Сега казакът лежи в подземието в Тарнопол и берберинът му превързва главата. Боже мой, колко пъти вече душата му да е изскочила! На никой вълк кучетата не са нахапали кожата толкова пъти, колкото ние неговата. Сам пан Михал три пъти вече го е сякъл. Но той е корава душа, макар и право да си кажем, нещастен човек. По дяволите! Аз вече му нямам зъб, въпреки че страшно ми се заканваше, без да съм виновен. Аз и пиех с него, и се унижавах да се държа като с равен, докато не вдигна ръка срещу тебе, дъще. Аз можех да го намушкам и в Разлоги… Но отдавна вече зная, че на тоя свят няма никаква благодарност и малцина са тия, които плащат на доброто с добро. По дяволите!…

И пан Заглоба заклати глава…

— А ти какво ще правиш с него, Ян? — попита той. — Войниците казват, че ще го направиш кочияш, защото е едър мъж, но на мене не ми се вярва да постъпиш така.

— Сигурно няма да постъпя така — отговори Скшетуски. — Той е войник с голяма смелост, а понеже е нещастен, още по-малко мога да го опозоря с проста длъжност.

— Нека Бог му прости всичко — каза княгинята.

— Амин! — добави Заглоба. — Той моли като майка смъртта да го прибере… И сигурно би я намерил, ако не беше закъснял при Збараж.

Всички замлъкнаха, потънали в размисъл върху странните промени на съдбата, докато в далечината се появи Грабова, където спряха за първа почивка. Там завариха шумни войници, които се връщаха от Зборов. Пристигна и пан Витовски, сандомежки кастелан, който бе излязъл с полка си, за да посрещне жена си, и красниставският пан староста, и пан Пшемски — и много шляхтичи от всенародното опълчение, на които пътят за вкъщи минаваше оттук. Домът на господаря на Грабова беше изгорен, както и всички други постройки, но понеже денят беше чудесен, тих и топъл, не търсеха покрив над главата, а всички се разположиха под голо небе в дъбравата. Докараха също така и значителни запаси от храна и питиета, та слугите веднага се заеха пъргаво да приготвят вечеря. Сандомежкият кастелан заповяда да разпънат петнайсетина шатри в дъбравата за жените и големците — и така изникна нещо като истински стан. Рицарите се трупаха пред шатрите да се порадват на княгинята и Скшетуски. Други разговаряха за свършилата война; тия, които не бяха при Збараж, а при Зборов, разпитваха войниците на княза за подробности по обсадата — и беше шумно и весело, особено защото Бог бе дарил толкова прекрасен ден.

Първо място между шляхтичите държеше пан Заглоба, който разказваше за хиляден път как е убил Бурлай, а Женджан — между слугите, които приготвяха пиршеството. Все пак сръчният слуга издебна удобен момент и като изтегли Скшетуски малко настрана, наведе се покорно до нозете му и каза:

— Ваша милост господарю, и аз бих искал да те моля за благоволение.

— Мъчно бих могъл да ти откажа каквото и да било — отговори пан Скшетуски, — защото ти помогна да стане всичко най-хубаво, което стана.

— Та си рекох — продължи слугата, — че ваша милост ще ми измислиш някаква награда.

— Кажи какво искаш.

Бузестото лице на Женджан потъмня, а очите му светнаха от омраза и ожесточение.

— Само за една милост моля, нищо повече не желая — каза той, — нека ваша милост ми подари Богун.

— Богун? — каза пан Скшетуски удивен. — Какво искаш да правиш с него?

— Аз, ваша милост господарю, ще помисля какво, за да не се загуби моето и да му платя с лихвата, задето ме опозори в Чигирин. Зная, че ваша милост навярно ще заповяда да го очистят — тогава по-напред аз да му платя!

Веждите на Скшетуски се свиха.

— Това не може да стане! — рече той решително.

— О, за Бога! По-добре да бях загинал! — извика Женджан жално. — Затова ли останах жив, та позорът ми да остане неизмит!

— Искай каквото щеш — каза Скшетуски, — нищо няма да ти откажа, но това не може да стане. Опомни се, попитай отците дали няма да е по-грешно да удържиш такова обещание, отколкото да се отречеш от него. Ти не слагай своята ръка до Божието възмездие, да не би и тебе да те сполети нещо. Засрами се, Женджан. Тоя човек и без това моли Бога за смърт, при това е ранен и вързан. Какъв искаш да бъдеш за него? Палач ли? Нима ще позориш вързания и ще доубиваш ранения? Да не си татарин или казашки разбойник? Докато съм жив, няма да позволя такова нещо и не ми споменавай повече за това.

В гласа на пан Ян имаше толкова сила и воля, че слугата веднага загуби всяка надежда, само рече с плачлив глас:

— Ако той е здрав, тогава ще се справи и с двама като мене, а понеже е болен, не ми прилича да си отмъщавам… но кога ще му платя за своето?

— Остави отмъщението на Бога — каза Скшетуски.

Слугата отвори уста, искаше да каже още нещо, да попита нещо, но пан Ян се обърна и тръгна към шатрите, пред които се бе събрало голямо множество. По средата седеше пани Витовска, до нея княгинята, а наоколо рицари. Малко пред тях пан Заглоба, застанал без шапка, разказваше на ония, които са били само при Зборов, за обсадата на Збараж. Всички го слушаха със затаен в гърдите дъх; лицата се променяха от вълнение и тия, които не са били там, съжаляваха за това. Пан Ян седна до княгинята и като взе ръката й, притисна я до устните си, а после, облегнати рамо до рамо, седяха тихо. Слънцето вече залязваше и бавно наставаше вечер. Скшетуски също се заслуша — сякаш чуваше нещо ново за себе си. Пан Заглоба бършеше косата си и гласът му звучеше все по-силно… Прясната памет или въображението извикваше пред очите на рицарите тия кървави истории: те виждаха обградения като от море окоп и яростните атаки; чуваха крясъци и вой, и гръм на оръдия и пушки, виждаха княза в сребърна ризница на вала — сред град от куршуми… После немотията, глада, ония червени пощи, през които смъртта кръжеше над окопа като грамадна зловеща птица… Виждаха излизането на пан Подбипента, на Скшетуски… И всички слушаха и понякога вдигаха очи нагоре или се хващаха за дръжките на сабите, а пан Заглоба довърши така:

— Сега това е един гроб, една огромна могила, а заслугата за това, че под нея не лежат славата на Жечпосполита и цветът на рицарството, и князът воевода, и аз, и всички ние, които самите казаци наричат збаражки лъвове, — заслугата е негова!

При тия думи пан Заглоба посочи Скшетуски.

— Вярно, така е! — възкликнаха Марек Собески и пан Пшемски.

— Слава за него! Чест, благодарност! — раздадоха се силни рицарски гласове. — Да живее Скшетуски! Да живее младата двойка! Да живее героят! — викнаха все по-силно.

Ентусиазмът овладя всички събрани. Едни тичаха за чаши, други хвърляха шапки нагоре. Войниците задрънчаха със сабите — и скоро всичко се сля в един общ гръмлив вик:

— Слава! Слава! Да живее! Да живее!

А Скшетуски като истински християнски рицар наведе смирено глава — но княгинята стана, разтърси плитки, руменина изби по лицето й и от очите светеше гордост, защото тоя рицар щеше да й бъде мъж, а славата на мъжа пада върху жената, както светлината на слънцето върху земята.

Вече в късна нощ събраните се разотидоха и тръгнаха в две посоки. Пани и пан Витовски, пан Пшемски и красниставският староста потеглиха с полковете си към Топоров, а Скшетуски с княгинята и хоронгвата на Володийовски — към Тарнопол. Нощта беше спокойна и хубава, както денят. Рояци звезди светеха на небето. Луната изгря и освети покритите с паяжина поля. Войниците започнаха да пеят; после от ливадите се издигнаха бели изпарения и превърнаха околността в нещо като грамадно езеро, осветено от блясъка на луната.

В такава именно нощ някога Скшетуски бе излязъл от Збараж и в такава нощ сега усещаше как сърцето на Елена бие до неговото сърце.

Епилог

Но историческата трагедия не завърши нито при Збараж, нито при Зборов, там не завърши дори първото й действие. Две години по-късно цялото казачество отново се вдигна на бой срещу Жечпосполита. Хмелницки въстана по-силен от когато и да било, а с него тръгна ханът с всичките си орди и същите ония вождове, които видяхме вече при Збараж: дивият Тухай бей и Урум мурза, и Артим Гирей, и Нурадин, и Галга, и Амурат, и Субагази. Огнени стълбове от пожари и човешки стонове вървяха сред тях — хиляди бойци покриваха полята, изпълваха горите, половин милион уста надаваха войнствени викове — и на хората се струваше, че е дошъл краят на Жечпосполита.

Но и Жечпосполита вече се бе пробудила от вцепенението, скъсала бе с някогашната политика на канцлера, с преговорите и договорите. Вече се знаеше, че само мечът може да осигури по-продължителен мир, и когато кралят тръгна срещу неприятелското наводнение, с него вървеше стохилядна войска и шляхтичи освен мравуняка от нестроеваци и слуги.

Не липсваше никой от лицата, включени в досегашния разказ. Там беше княз Йереми Вишньовецки с цялата си дивизия, в която постарому служеха Скшетуски, Володийовски и доброволецът Заглоба; бяха двамата хетмани, Потоцки и Калиновски, откупени вече от татарски плен. Беше и полковник Стефан Чарнецки, по-късно победител на шведския крал Карл Густав, и пан Пшемски, който командваше цялата артилерия, и генерал Убалд, и пан Арцишевски, и красниставския староста, и брат му, яворският староста, по-късно крал Ян ІІІ, и Лудвиг Вейхер, поморски воевода, и Якуб, малборски воевода, и хоронжи Конецполски, и княз Доминик Заславски, и епископи, и коронни сановници, и сенатори — цялата Жечпосполита със своя върховен вожд краля.

Най-сетне в полята край Берестечко се срещнаха тия маси, стотиците хиляди хора, и там се състоя една от най-големите битки в историята на света, отзвук от която прозвуча из цяла тогавашна Европа.

Сражението продължи три дни. През първите два везните на щастието се колебаеха — третия ден се стигна до генерален бой, който реши победата. Боят бе започнат от княз Йереми. Този ден на първата среща беше ден на триумф за политиката на страшния Ярема — затова на него се полагаше да удари пръв срещу неприятеля.

И го видяха начело на цялото ляво крило как без ризница, гологлав, летеше като вихър по полето срещу огромните пълчища, съставени от всички запорожки конници, от всички кримски, ногайски, белгородски татари, от силистренски и румелийски турци, от урумбали[145], еничари, сърби, власи, периери[146], и други диви бойци, събрани от Урал, Каспийско море и Меотските блата чак до Дунав.

И както река се губи от очите в разпенените морски бездни, така изчезнаха от очите полковете на княза в това море от неприятели. Над равнината се издигна облак прах като развилняла се вихрушка и закри бранниците…

Цялата войска гледаше тоя свръхчовешки бой — и кралят също, а подканцлерът Лешчински издигна кръстно дърво и благославяше обречените на смърт.

В това време от другата страна почна да обгражда кралската войска целият казашки табор от двеста хиляди души, настръхнал с оръдията си, бълващ огън като змей и измъкващ малко по малко грамадното си тяло.

Но преди да се измъкне целият, от оня облак прах, в който изчезнаха полковете на Вишньовецки, започнаха да изскачат отделни конници, после десетки, после стотици, после хиляди, после десетки хиляди — и да хвърчат към възвишенията, където стоеше ханът, заобиколен от елитната си гвардия.

Дивите тълпи бягаха в безумна паника и безредие — полските полкове се носеха след тях.

Хиляди молойци и татари застлаха с телата си бойното поле, а между тях лежеше, разсечен със сабя на две, закоравелият враг на ляхите и верен казашки съюзник, дивият и храбър Тухай бей.

Страшният княз тържествуваше.

Но кралят забеляза с окото на вожд тържеството на княза и реши да смаже ордите, преди да е дошъл казашкият лагер.

Цялата войска тръгна, загърмяха всички оръдия и разнесоха смърт и бъркотия; братът на хана, великолепният Амурат, падна, ударен от гюлле в гърдите. Ордите закрещяха болезнено. Слисан и ранен от самото начало на битката, ханът погледна към бойното поле. От далечината, сред оръдия и огън, идеше пан Пшемски и самият крал с кавалерията, а отстрани земята гърмеше под тежестта на устремената в атака тежка конница.

Тогава Ислям Гирей затрепера — не издържа на бойното поле и побягна, а след него се пръснаха безредно всички орди, власите, урумбалите, запорожките конници, силистренските турци и потурнаците, както облак се пръска от вихъра.

Отчаяният Хмелницки догони обърнатите в бягство и искаше да моли хана да се върне в боя — но ханът изрева от гняв, като го видя, после заповяда на татарите да го хванат, да го вържат за коня му, за да го отвлече със себе си.

Сега остана само казашкият стан.

Командирът на стана, кропивенският полковник Дедяла, не знаеше какво се бе случило с Хмелницки, но като видя поражението и позорното бягство на всички орди — спря войските, оттегли се в стана и се настани в мочурливите ръкави на река Плешова.

В това време се разрази буря и рукна пороен дъжд. „Бог измиваше земята след справедливата битка.“

Дъждът валя няколко дни и няколко дни кралската войска почиваше, уморена от предишните битки. През това време казашкият стан се опасваше с валове и се превърна в грамадна подвижна крепост.

Когато времето се оправи, започна обсадата — най-странната обсада, каквато е виждана някога.

Сто хиляди души кралска войска обсадиха двестахилядната армия на Дедяла.

На краля липсваха оръдия, храна, муниции — Дедяла имаше безкрайни запаси от барут, всякакви храни, а освен това седемдесет тежки и леки оръдия.

Но начело на кралските войски стоеше кралят — на казаците липсваше Хмелницки.

Кралската войска беше окуражена от неотдавнашната победа — казаците бяха загубили вяра в себе си.

Минаха няколко дни — надеждата, че Хмелницки и ханът ще се върнат, изчезна.

Тогава започнаха преговори.

Казашките полковници дойдоха при краля и му се кланяха доземи, като молеха за милост, обикаляха шатрите на сенаторите, хващаха ги за дрехите им и обещаваха да намерят Хмелницки дори под земята и да го предадат на краля.

Сърцето на Ян Кажимеж не беше чуждо на милостта — той беше готов да пусне простолюдието и войниците по домовете, стига да му бъдат предадени всички висши чинове, които реши да задържи, докато не му предадат Хмелницки.

Но такова споразумение не беше удобно за висшите казашки офицери, които не очакваха прошка за огромните си престъпления.

Затова през време на преговорите боевете продължаваха, продължаваха и отчаяните набези на казашки части и всеки ден се лееше полска и казашка кръв.

Денем молойците се сражаваха със смелостта и ожесточеността на отчаянието, ала нощем се трупаха около кралския стан и виеха мрачно за милосърдие.

Дедяла беше готов за спогодба и сам искаше да даде в жертва главата си на краля, стига да откупи войската и народа.

Но в казашкия стан започнаха размирици. Едни искаха да се предадат, други да се отбраняват докрай, а всеки си мислеше как да се измъкне от стана.

Но и на най-смелите това изглеждаше невъзможно.

Станът беше обграден от разклоненията на реката и грамадни мочурища. В него можеха да се защитават цели години, но за отстъпление имаше само един път — през кралската войска.

За тоя път никой не мислеше в казашкия стан.

Преговорите, прекъсвани от битки, се влачеха лениво; размириците сред казашките тълпи ставаха все по-чести. При една такава размирица Дедяла беше свален от командването и бе избран нов вожд.

Името на тоя вожд вля нова смелост в унилите казашки души, отекна гръмко в кралския стан и събуди в няколко рицарски сърца избледнелите спомени за преминали битки и нещастия.

Новият вожд се наричаше Богун.

Още преди това той заемаше висок пост между казаците в съвета и в боя. Всички го сочеха като заместник на Хмелницки, когото надминаваше в омразата си към ляхите.

Богун пръв от казашките полковници бе застанал заедно с татарите при Берестечко начело на петдесет хиляди души. Участва в тридневните боеве на конницата — и разгромен заедно с хана и ордите на Йереми, успя да изведе от погрома по-голямата част от своите сили и да намери убежище в стана. Сега, след падането на Дедяла, партията на непримиримите му предаде главното командване, като вярваше, че той едничък ще успее да спаси стана и войската.

И наистина, младият вожд не искаше и да чуе за преговори — той жадуваше война и кръвопролитие дори и сам да се удави в тая кръв.

Но скоро се убеди, че с тия войски не може вече да се мисли за преминаване с оръжие в ръка през труповете на кралската войска, затова се залови за друго средство.

Историята е запазила спомен за тия безпримерни усилия, които на съвременниците му са изглеждали достойни за гигант и които са могли да спасят войската и простолюдието.

Богун реши да премине през бездънните мочурища на Плешова, или по-скоро да построи през тия мочурища такъв мост, та всички обсадени да могат да минат по него.

И така, цели гори започнаха да падат под брадвите на казаците и да тънат в калищата; хвърляха в тях коли, шатри, кожуси, дрехи — и мостът от ден на ден ставаше все по-дълъг.

Изглеждаше, че за тоя вожд няма нищо невъзможно.

Кралят забави атаката, защото не желаеше да пролива кръв, но като видя тия грамадни строежи, разбра, че няма друг изход, и заповяда да се разтръби сред войската, че ще трябва до вечерта да се приготви за решителна битка.

Никой в казашкия стан не знаеше за това намерение — удължаваха моста и през цялата предна нощ, а рано сутринта Богун излезе начело на висшите командири да разгледа как върви работата.

Това беше в понеделник, седми юли 1651 година. Утрото беше бледно, сякаш уплашено, зората на изток беше кървава, слънцето изгря червеникаво, болнаво, някакъв кървав блясък осветяваше водата и горите.

От полския стан изкарваха конете на паша; казашкият стан шумеше от гласовете на събудените хора. Запалиха огньове и варяха закуска. Всички видяха тръгването на Богун, на неговата свита и последвалата го конница, с чиято помощ вождът искаше да прогони брацлавския воевода, който заемаше тила на стана и разваляше с оръдията си казашките строежи.

Простолюдието гледаше спокойно това тръгване и дори с надежда в сърцето. Хиляди очи изпратиха младия воин и хиляди уста казаха след него:

— Да те благослови Бог, соколе!

Вождът, свитата и конницата се отдалечаваха бавно от стана, стигнаха до началото на гората, мярнаха се още веднъж, осветени от сутрешното слънце, и вече се губеха зад храстите.

Изведнъж някакъв страшен, пронизителен глас викна, или по-скоро нададе вой при входа на стана:

— Хора, спасявайте се!

— Командирите бягат! — викнаха изведнъж двайсетина гласа.

— Командирите бягат! — повториха стотици и хиляди хора.

Сред тълпите премина шум като в блъсната от вихър гора — и изведнъж ужасен, нечовешки вик се изтръгна от двеста хиляди гърла:

— Спасявайте се! Спасявайте се!… Ляхи!… Командирите бягат!

Човешките маси изведнъж се понесоха като подлудял поток. Стъпкаха огнищата, събориха колите, шатрите, разкъсаха оградите от колове; притискаха се, задушаваха се. Страхотната паника побърка всички умове. Планини от тела тутакси задръстиха пътя — и хората газеха по трупове сред рев, шум, врясък, стонове. Тълпите се изляха от плаца, нахлуха по моста, наблъскаха се в мочурищата, потъваха, хващаха се в конвулсивни прегръдки и като виеха до небето за милосърдие, затъваха в студената подвижна тиня. На моста започна битка и клане за място. Водите на Плешова се напълниха и задръстиха от тела. Историческата Немезида отплащаше страшно с Берестечко за Пилавци.

Ужасните крясъци достигнаха до ушите на младия вожд и той веднага разбра какво се бе случило. Но напразно се върна веднага в стана, напразно летеше срещу тълпите с вдигнати към небето ръце. Гласът му потъна сред рева на хилядите — страхотната река от бягащи го повлече заедно с коня, свитата и цялата конница — и го носеше към гибел.

Кралските войски гледаха смаяни това зрелище, което отначало мнозина сметнаха за някаква отчаяна атака, но човек не можеше да не вярва на очите си.

След няколко мига, когато смайването премина, всички хоронгви, без дори да чакат заповед, тръгнаха срещу неприятеля, а напред вървеше като вихър драгунската хоронгва, начело на която летеше малкият полковник със сабя над главата.

И наистина ден на гняв, поражение и страшен съд… Който не беше задушен или не се удави, падаше под меча. Потекоха такива реки от кръв, че не можеше да се разбере кръв ли тече в тях или вода. Обезумелите тълпи започнаха още по-безредно да се задушават и блъскат във водата, да се давят… Сеч изпълни тия страшни гори и зацари в тях още по-ужасно, защото силни групи започнаха да се бранят ожесточено. Водеха се битки по блатата, из дебрите, на полето. Брацлавският воевода пресече отстъплението на бягащите. Напразно кралят заповядваше да се възпрат войниците. Милостта угасна — и чак до нощта продължи такова клане, каквото не помнеха дори най-старите бойци и при спомена за което по-късно косите им настръхваха.

Когато най-сетне мрак покри земята, самите победители бяха ужасени от делото си. Не пееха „Te Deum“ и нямаше сълзи на радост, а сълзи на жал и тъга се изливаха от достойните очи на краля.

Така се разигра първото действие на драмата, чийто автор беше Хмелницки.

Но Богун не сложи глава заедно с другите в тоя страшен ден. Едни казваха, че като видял поражението, пръв се спасил чрез бягство; други — че го спасил един познат рицар. Никой не можа да узнае истината.

Едно е само сигурно, че през следващите войни неговото име често се появяваше между имената на най-прочутите казашки вождове. Няколко години по-късно бил засегнат от изстрел на отмъстителна ръка, ала и тогава не дошъл последният му час. След смъртта на княз Вишньовецки, умрял от военните усилия, когато лубнинската държава отпадна от тялото на Жечпосполита, Богун завладя по-голяма част от нейните земи. Говори се, че най-сетне той не искал да признае и Хмелницки над себе си. Самият Хмелницки, сломен, проклинат от собствения си народ, потърси чуждо покровителство, но гордият Богун отхвърлил всяка власт над себе си и бил готов със сабя в ръка да брани своята казашка свобода.

Говори се също, че никога усмивка не се появила на устата на тоя изключителен човек. Той живеел не в Лубни, а в едно село, което издигнал от пепелищата и което се наричало Розлоги. И там като че ли умрял.

Междуособиците го надживели и продължили още много. После дошли чумата и шведите. Татарите почти непрекъснато нахлували в Украйна и заробвали множество народ. Опустяла Жечпосполита, опустяла Украйна. Вълци виели из пепелищата на някогашните градове, а двете страни, цъфтящи в миналото, сега изглеждали като грамадна гробница. Омраза поникнала в сърцата и отровила братската кръв — и никоя уста не казвала: „Слава на Бога във висините, на земята мир, между човеците благоволение.“

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/4878

Издание:

Хенрик Сенкевич. С огън и меч. Книга втора

Книга първа от трилогията

Полска, второ издание

Преводач: Димитър Икономов

Редактор: Стефан Илчев

Коректори: Магдалена Атанасова, Катя Илиева

Художник: Лили Басарева

На корицата — фрагмент от картина (1892) на художника Юлиуш Косак „Защита на полското знаме при Хотим (1621)“

ИК „Тренев & Тренев“ — София, 1992 г.

1

Източна Прусия, която още не е била понемчена. — Б.пр.

2

Днес част от Латвия. — Б.пр.

3

Тоест славно завръщане, както в древността вождът Ксенофонт върнал гръцките войски. — Б.пр.

4

Римски военачалник, който поради накърнено честолюбие повел враговете срещу родината си. — Б.пр.

5

Прочут римски заговорник против родината си. — Б.пр.

6

Полска национална шапка с четириъгълно дъно. — Бел. elemag_an

7

Стража на магнат, която го съпровожда при пътуване с кола. — Б.пр.

8

Вид кожена шапка. — Б.пр.

9

Земното кълбо (лат.). — Б.пр.

10

Да се радваме, да се веселим! (лат.). — Б.пр.

11

Прякори, давани на неспособните военачалници Конецполски, Остророг и Заславски. — Б.пр.

12

Мексиканско растение, чиито корени се употребяват като очистително. — Б.пр.

13

Възхищаваше се от мене (лат.). — Б.пр.

14

От самото начало (лат.). — Б.пр.

15

Не на мене, не на мене, но на твоето име дай слава! (лат.). — Б.пр.

16

Друго име ма Марс, римския бог на войната. — Б.пр.

17

Върховен закон (лат.). — Б.пр.

18

Знаменосец. — Б.пр.

19

Управител на укрепен замък и на принадлежащите му територии. — Б.пр.

20

Управител на княжески или кралски имоти. — Б.пр.

21

Утеха; тук: потомство, наследници (лат.). — Б.пр.

22

Южно вино със сладък вкус. — Б.пр.

23

Растете и се размножавайте (лат.). — Б.пр.

24

Веда в славянската митология и българския фолклор е женско същество от рода на самодивите и русалките, което броди нощем и причинява зло на хората. — Бел. elemag_an

25

Умът (лат.). — Б.пр.

26

Опитност (лат.). — Б.пр.

27

Без никакво изключение (лат.). — Б.пр.

28

Разрешение (лат.). — Б.пр.

29

Виночерпец и сановник при краля. — Б.пр.

30

Сдържаност, самообладание (лат.). — Б.пр.

31

Опасно, рисковано (лат.). — Б.пр.

32

Вид пушки. — Б.пр.

33

Удовлетворение (лат.). — Б.пр.

34

Под покровителството (лат.). — Б.пр.

35

Например (лат.). — Б.пр.

36

Вид бойни камшици с тежка топка на края. — Б.пр.

37

По какъв начин (лат.). — Б.пр.

38

Лекарство от вътрешности на козел, много търсено в ония времена. — Б.пр.

39

Странстване. — Б.пр.

40

Опитен (лат.). — Б.пр.

41

Селска сватба от ония времена описва очевидецът Боплан. — Б.а.

42

В цялата вселена (лат.). — Б.пр.

43

Вид скъпоценни камъни (лат.). — Б.пр.

44

От град Швебоджин. — Б.пр.

45

Изглед (лат.). — Б.пр.

46

Тежкото положение (лат.). — Б.пр.

47

Взех голямо участие (лат.). — Б.пр.

48

За обществените работи (лат.). — Б.пр.

49

Старо име на югозападната част на Украйна. — Б.пр.

50

Плодове (лат.). — Б.пр.

51

Доволен (лат.). — Б.пр.

52

Представа, въображение (лат.). — Б.пр.

53

Съгласие, помирение (лат.). — Б.пр.

54

Цар на Епир, който воювал срещу римляните с богато екипирана войска. — Б.пр.

55

Спасението на държавата (лат.). — Б.пр.

56

Напълно, изцяло (лат.). — Б.пр.

57

Тогавашен кмет на Лвов. — Б.пр.

58

Край, гибел (нем.). — Б.пр.

59

Обществото, публиката (лат.). — Б.пр.

60

Да загине (лат.). — Б.пр.

61

Минск Мазовецки — малък град близо до Варшава. — Б.пр.

62

Несравним мъж (лат.). — Б.пр.

63

Офицер от бронирана част не е могъл да бъде подчинен дори на генерал от чуждестранна част; дори напротив — често пъти такъв генерал се е намирал под командването на полския офицер; за да се избегне това, генералите и офицерите от чуждестранните полкове са се стремели да бъдат едновременно и полски офицери. Такъв офицер е бил и пан Володийовски. — Б.а.

64

Заместник на краля, докато изберат нов крал (лат.). — Б.пр.

65

Колективна върховна власт от държавни сановници, отговаря на съвременните регентства. — Б.пр.

66

Прилагателно със съществително (лат.). — Б.пр.

67

Глупав, глупава, глупаво (лат.). — Б.пр.

68

Пратеник за принудително събиране на данъци (лат.). — Б.пр.

69

Предградие на Варшава. — Б.пр.

70

Резиденции на двамата кандидати за престола. — Б.пр.

71

При свободно гласуване (лат.) — Б.пр.

72

За безопасността на мястото (лат.). — Б.пр.

73

Пречки, спънки (лат.). — Б.пр.

74

Условие (лат.). — Б.пр.

75

Който сам търси нещо, той не е онеправдан (лат.). — Б.пр.

76

Отвличане на девойка (лат.). — Б.пр.

77

Обезщетение за нанесен побой. — Б.пр.

78

Доход. — Б.пр.

79

Удоволствия, блага (лат.). — Б.пр.

80

Един от синовете на библейския Ной, според старото предание — родоначалник на европейската раса. — Б.пр.

81

Изгнаници, бежанци (лат.). — Б.пр.

82

Анибал. — Б.пр.

83

Глупак (лат.). — Б.пр.

84

Прост, невежа (лат.). — Б.пр.

85

Богиня на справедливото наказание. — Б.пр.

86

Дворцов чиновник, който упражнява надзор върху дивеча и организира дворцовия лов. — Б.пр.

87

Кой е там (нем.). — Б.пр.

88

Колко различен от оня (лат.). — Б.пр.

89

Като Мойсей, пазител, избавител, освободител на народа от полското иго, с името Богдан, което вещае добро. — Б.пр.

90

Светлейши княз (лат.). — Б.пр.

91

Крепостните селяни във феодална Европа. — Б.пр.

92

О, дано тоя Хмел не го отмине първият куршум. — Б.пр.

93

В случая: дървената пепел, по онова време важен търговски артикул, произвеждан в големи количества за стъклопроизводството и варенето на сапун; за да го получат, са унищожавали цели гори. — Б.пр.

94

До по-голямо добродушие и разум (лат.). — Б.пр.

95

Вината е моя (лат.). — Б.пр.

96

Подивелия звяр (лат.). — Б.пр.

97

Прадедите на Кишел. — Б.пр.

98

Мир вам (лат.). — Б.пр.

99

Да разказваш приказки на глух тиранин (лат.). — Б.пр.

100

Съгласие, позволение (лат.). — Б.пр.

101

Послепис (лат.). — Б.пр.

102

Сватбени стихотворения (гр.). — Б.пр.

103

Примирие (лат.). — Б.пр.

104

Описанието (лат.). — Б.пр.

105

Под открито небе (лат.). — Б.пр.

106

Чудовище (лат.). — Б.пр.

107

Призрак, видение (лат.). — Б.пр.

108

Омраза (лат.). — Б.пр.

109

Хранителни припаси (лат.). — Б.пр.

110

Повторете (лат.). — Б.пр.

111

Жадува за вода (лат.). — Б.пр.

112

Видове старинни оръдия. — Б.пр.

113

Да живее победителят (лат.). — Б.пр.

114

Долина, в която библейският цар Йосафат победил три племена. — Б.пр.

115

Сборище, сбирщина (лат.). — Б.пр.

116

Татарски села (тат.). — Б.пр.

117

Обред за побратимяване. — Б.пр.

118

Зъл дух, демон (пер.). — Б.пр.

119

Мохамед е пророк на Аллаха (араб.). — Б.пр.

120

Ров, по който неприятелят се доближава до стените на обсаждана крепост. — Б.пр.

121

Се смая (лат.). — Б.пр.

122

Дървени кули (итал.). — Б.пр.

123

Наказание (лат.). — Б.пр.

124

Заупокойна молитва (лат.). — Б.пр.

125

Подложени под нож (тур.). — Б.пр.

126

В това мълчание (лат.). — Б.пр.

127

В случая: награда. — Б.пр.

128

Думи на истината (лат.). — Б.пр.

129

Дано да бъда лъжлив пророк (лат.). — Б.пр.

130

Шивач, крояч (лат.). — Б.пр.

131

Неучтивост (привидно лат.). — Б.пр.

132

Не нам, не нам, а имени твоему дай слава, Господи. — Б.пр.

133

Колчан, чанта за стрели (тюрк.). — Бел. elemag_an

134

Изразходване (лат.). — Б.пр.

135

Най-отбрани (лат.). — Б.пр.

136

Безпокоиш (лат.). — Б.пр.

137

Боен другар (лат.). — Б.пр.

138

Дай му, Господи, вечен покой (лат.). — Б.пр.

139

Душата му… — първите думи на молитвата при слагане тялото в гроба. — Б.пр.

140

Вик за подмамване на кон (тат.). — Б.пр.

141

Благославям ви в името на Отца и Сина и Светаго Духа (лат.). — Б.пр.

142

От яйцето, тоест от самото начало (лат.). — Б.пр.

143

О, хитра лисицо! (лат.) — Б.пр.

144

Вид испанско вино. — Б.пр.

145

От Европейска Турция. — Б.пр.

146

Жители на предградието Пера в Цариград. — Б.пр.

Content

Хенрик Сенкевич
С огън и меч
Книга втора

Тридесет и трета глава

Тридесет и четвърта глава

Тридесет и пета глава

Тридесет и шеста глава

Тридесет и седма глава

Тридесет и осма глава

Тридесет и девета глава

Четиридесета глава

Четиридесет и първа глава

Четиридесет и втора глава

Четиридесет и трета глава

Четиридесет и четвърта глава

Четиридесет и пета глава

Четиридесет и шеста глава

Четиридесет и седма глава

Четиридесет и осма глава

Четиридесет и девета глава

Петдесета глава

Петдесет и първа глава

Петдесет и втора глава

Петдесет и трета глава

Петдесет и четвърта глава

Петдесет и пета глава

Петдесет и шеста глава

Петдесет и седма глава

Петдесет и осма глава

Петдесет и девета глава

Шестдесета глава

Шестдесет и първа глава

Шестдесет и втора глава

Шестдесет и трета глава

Епилог

Информация за текста

1