Роберт ван Хюлик

Огърлицата и кратуната

ДЕЙСТВАЩИ ЛИЦА

Да припомним, че в китайския език фамилното име (изписано тук с главни букви) предшества собственото

ДИ Жендзие

съдия на окръг Пуян, който отсяда за два дни в Речния град на връщане към своя пост

ТРЕТАТА ПРИНЦЕСА

любимата дъщеря на императора, която пребивава в Крайречния дворец, източно от Речния град

Госпожа ХОРТЕНЗИЯ

първа придворна дама

ЛЕЙ Май

главен евнух на Крайречния дворец

УЕН Тън

главен управител на Крайречния дворец

Полковник КАН

командир на императорската гвардия

Капитан СЮ

негов заместник

УЕЙ Чън

собственик на странноприемница „Синята чапла“

ТАЙ Мин

касиер на същата странноприемница

ПАПРАТОВА КЛОНКА

племенница на Уей Чън

ЛАН Лю

заможен търговец на коприна

УЧИТЕЛЯ С КРАТУНАТА

даоистки монах

ГЛАВА I

Съдията Ди вижда свой двойник на един горски път; от студените води на реката излиза зловещ улов

Съдията Ди яздеше кой ли вече час през смълчаната, прогизнала от дъжд гора, когато по едно време спря коня и се вгледа тревожно в гъстия шумак над себе си. Виждаше само тясна ивица оловно небе. Ръмежът можеше всеки момент да премине в пороен летен дъжд. Черната шапка и кафявата му пътническа роба, обшита в черно, бяха вече доста прогизнали, а и по дългата брада и бакенбардите му блестяха дребни капки. Когато тръгна от селото по пладне, му бяха казали, че ако следва извивките по горския път, ще пристигне в Речния град за вечерния ориз. Явно някъде бе сбъркал пътя, защото по негова преценка яздеше вече цели четири часа, а наоколо не се виждаше друго освен високи дървета и гъст треволяк под коня. През цялото време не бе срещнал жив човек. Птиците по черните клони мълчаха, дрехите му сякаш бяха просмукани от мириса на влажни гниещи листа. Той избърса брадата и бакенбардите си с крайчето на шала, докато меланхолично размишляваше, че няма да е добре да се загуби, тъй като вече се здрачаваше, а отпред по южния бряг на реката се бе ширнала безкрайна гора. Май щеше да се наложи да прекара нощта на открито. Той въздъхна и отпуши гърлото на голямата кафява кратуна за вода, провесена на червен шнур отстрани на седлото, след което отпи една глътка. Водата бе топла и блудкава.

Сведе поглед надолу и избърса с ръка очите си. Пареше му от стичащите се по веждите вадички. Когато отново вдигна глава, замръзна на място и се взря недоверчиво в приближаващия силует на конник, който яздеше безшумно по мекия мъх. Сякаш виждаше свой собствен двойник: мъж с дълга брада и бакенбарди, нахлупил квадратна черна шапка, в обшита с черно кафява пътническа роба. Отстрани на неговото седло също висеше голяма кафява кратуна на червен шнур.

Той отново разтри очи. Щом се вгледа повторно, въздъхна с облекчение. Мъждивата светлина и възпалените очи го бяха подвели. Брадата и бакенбардите на другия бяха прошарени в сиво, пък и яздеше не кон, а старо дългоухо магаре. Но в следващия миг съдията отново застана нащрек — напряко през седлото на магарето бяха положени две къси копия. Ръката му се отмести към дръжката на окачения през гърба меч.

Мъжът спря пред коня на съдията Ди и се взря в него със замислено изражение на големите си очи. Широкото му лице бе прорязано от бръчки и въпреки достолепната стойка кокалестите му рамене стърчаха под износената кърпена роба. Онова, което съдията бе взел за копия, се оказаха всъщност патерици със завити краища. Той пусна дръжката на меча си и попита любезно:

— Дали този път води към Речния град, почитаеми господине?

Другият не побърза да отговори. Погледът му се беше спрял върху кратуната, провесена от седлото на съдията Ди. По устните му заигра усмивка. Впери в него безцветните си очи със странно изражение и произнесе с учудващо звучен глас:

— Да, мога да ви заведа до Речния град, докторе. По обиколния път.

Явно старецът го бе взел за лекар, тъй като съдията пътуваше сам, а също и поради кратуната, в каквито докторите често носят лековити настойки. Преди обаче да успее да поправи събеседника си, той продължи:

— Тръгнах от града по прекия път, малко по-надолу. С удоволствие ще ви посоча пътя, ще ми отнеме не повече от петнайсет минути.

Той обърна назад магарето си и промърмори:

— Май няма да е зле първо да видим какво става с онзи, когото извадиха от реката. Може би ще има нужда от вашата помощ, докторе.

Съдията Ди понечи да съобщи, че всъщност е съдия на Пуян, окръг в северната част на провинцията, но размисли, че тогава ще се наложи да обяснява подробно на случайния си познайник защо пътува в такова скромно снаряжение без официална свита. Вместо това попита само:

— Каква е почитаемата ви професия, господине?

— Никаква. Просто странстващ монах. От сектата на даоистите.

— Разбирам. Взех ви за свой колега. Какво носите в тази кратуна?

— Празнота, господине. Просто празнота. По-ценна от която и да е ваша настойка, докторе! С това не искам ни най-малко да ви засегна, разбира се. Празнотата е по-значима, отколкото пълнотата. Една красива кана може и да е изработена от най-фината глина, но без своята празнота би била безполезна. Колкото и да украсявате вратата или прозорците, ако зад тях не се крие празнота, те ще са непотребни — той цъкна с език, за да подкара магарето, след това добави: — Наричат ме Учителя с кратуната.

Това, че събеседникът му бе даоистки монах и следователно безразличен към светските любезности, напълно освобождаваше съдията от задължението да съобщава истинското си име и професия. Той запита:

— Като че ли споменахте за някакъв човек, когото извадили от реката?

— На излизане от града чух да разправят, че двама рибари измъкнали на брега някакъв човек. Ето оттук е прекият път. Ще яздя пред вас.

Тясната планинска просека ги изведе на разорана нива. Посред нея приведен земеделец със сламено наметало изкореняваше плевели. По една кална пътечка двамата стигнаха до главния път, лъкатушещ покрай речния бряг.

Дъждът бе спрял да ръми и сега над ширналите се кафяви води трептеше тънка мъглица. Ни повей не се долавяше в горещия влажен въздух, натежал под схлупеното небе. От едната страна на пътя се редуваха спретнати къщурки, минувачите изглеждаха добре облечени. Не се мяркаше никакъв просяк.

— Има вид на процъфтяващ град — отбеляза съдията.

— Всъщност е малко градче, но тук се печели добре от речния транспорт, богатия улов на риба и от посетителите на Крайречния дворец. Това е един от провинциалните императорски палати, на изток от града, от другия край на боровата гора. Тук, в западната част, живеят по-бедни люде. Заможните обитават източния квартал, зад рибното тържище. Ще ви покажа двете най-добри странноприемници — „Синята чапла“ и „Деветте облака“. Освен, ако не възнамерявате да отседнете у роднина или приятел.

— Не, тук не познавам никого, просто минавам през града. Забелязах, че носите патерици. Някакви болки в краката ли?

— Единият окуця, пък и другият не е много читав. Но с нищо не можете да ми помогнете, докторе. Я виж ти, властите вече са на местопроизшествието. Както винаги на своя пост. Това означава, че човекът, когото са извадили от реката, няма да се нуждае от вашата лекарска помощ. Хайде да погледнем все пак.

На широкия кей пред рибния пазар до павилиона за лодки се бе събрала малобройна тълпа. Над хорските глави съдията зърна изправена фигура на конник. От позлатения му шлем, украсен с алени пера, и от червения шарф се разбираше, че е капитан от императорската гвардия.

Учителя с кратуната грабна патериците, подпря се на тях, за да слезе от магарето, и закуцука към навалицата. Животното провеси ухо и започна да души за огризки по калдъръма. Съдията Ди също слезе от своя кон и последва стария монах. Насъбралите се зяпачи се отдръпваха, за да му сторят път — изглежда, добре го познаваха.

— Това е Тай Мин, касиер на „Синята чапла“, Учителю с кратуната — промълви тихо един висок мъж. — Студен като камък.

Двамина от стражниците, облечени в дълги ризници, възпираха тълпата на необходимото разстояние. Съдията Ди надникна през рамото на Учителя, за да разгледа мъжа, проснат на земята пред коня на капитана. Неволно затвори очи. Често бе ставал свидетел на насилствена смърт, но този труп представляваше наистина ужасяваща гледка. Беше млад човек, облечен само в риза с дълги ръкави, прилепнали към разперените му ръце. Дълги кичури влажна коса облепяха зацапаното му, болезнено разкривено лице. Босите му крака и ходила бяха жестоко обгорени, ръцете — насечени. Стомахът бе разпран и навън се подаваха безцветните му вътрешности. До трупа бе коленичил един лейтенант, чийто гръб изглеждаше още по-широк от стърчащите позлатени нараменници.

— В левия му ръкав има някакъв плосък пакет — обади се един дрезгав глас. — Сигурно е моето сребро.

— Млъкни! — изкрещя лейтенантът на мършавия мъж с клюноподобен нос и проскубана брада, застанал най-отпред.

— Това е Уей Чън, притежателят на „Синята чапла“ — прошепна Учителя с кратуната към съдията. — Само за пари мисли.

Съдията Ди погледна с укор към мършавия ханджия. След това спря очи на момичето встрани. Изглеждаше седемнайсетинагодишно, дребно и крехко в дългата синя роба с червена препаска, а лъскавите му смолисточерни коси бяха завити в семпла прическа край ушите. То бе извърнало глава от мъртвеца, нежното му лице бе тебеширенобяло.

Лейтенантът се изправи. Обърна се почтително към капитана и заяви:

— От състоянието на трупа личи, че е престоял във водата цял ден, ваше благородие. Какво ще разпоредите?

Капитанът сякаш не го чу. Съдията не успяваше да види добре лицето му, тъй като бе закрито почти цялото от висналия надолу червен шарф. Очите под тежките клепачи бяха втренчени в камшика за езда, стиснат плътно в юмрук с желязна ръкавица. Седеше стегнат в позлатената ризница, застинал като бронзово изваяние.

— Какво ще разпоредите, ваше благородие? — попита повторно лейтенантът.

— Отнесете тялото в щаба — глухо заповяда капитанът. — Отведете и рибарите, които са го открили. И собственика на странноприемницата, в която е работила жертвата.

Капитанът обърна коня си тъй рязко, че тълпата зяпачи зад него трябваше да отскочат, за да не попаднат под копитата. Той се понесе към широката улица, отвеждаща встрани от кея, като подковите на коня чаткаха по мокрия калдъръм.

— Дръпнете се назад! — изрева лейтенантът.

— Какво жестоко убийство! — отбеляза съдията Ди, когато с Учителя с кратуната отново се качиха на седлата. — Мъжът обаче бе цивилен. Защо тогава със случая се занимават военните, а не окръжният съдия?

— Речният град не е подчинен на окръжния съдия, докторе. Заради Крайречния дворец. Градът и неговите околности съставляват специална зона, управлявана от императорската гвардия — той се намести върху гърба на магарето и положи патериците на седлото. — Е, тук ще се сбогувам с вас. А вие просто тръгнете по улицата, към която пое капитанът, тя е главната. Малко по-нагоре от щаба на гвардията ще откриете двете странноприемници. „Синята чапла“ и „Деветте облака“ са една срещу друга през улицата. И в двете можете да се настаните удобно. Сам си изберете — той цъкна с език и потегли, преди дори съдията да успее да му благодари.

Съдията Ди подкара коня към ковачницата при ъгъла на рибното тържище. Животното се нуждаеше от добра почивка. Той даде на ковача наниз медни грошове и му заръча да обтрие грижливо коня и да го нахрани. На следващата сутрин щеше да мине да го вземе.

Когато навлезе в главната улица, внезапно осъзна, че краката му са схванати от дългата езда, а устата му е пресъхнала. Влезе в първата чайна и си поръча цяла кана чай. Пет-шест души седяха около голямата маса до витрината. Говореха нещо оживено и чоплеха сушени семки от пъпеш. Съдията Ди отпи от чая и се сети, че след като се намира в специална зона, подчинена на строги правила за охрана, е наложително да се регистрира в гвардейския щаб още с пристигането си. Щеше да го стори на път към странноприемницата, тъй като според указанията на стария монах и двете сгради бяха разположени недалеч от щаба. Несъмнено поради зверското убийство на касиера от „Синята чапла“ там сигурно цареше голямо напрежение. Като че ли беше по-добре да наеме стая в другата странноприемница — „Деветте облака“. И все пак името на „Синята чапла“ звучеше доста примамливо за един рибар, а съдията възнамеряваше да се отдаде на риболов през двата си дни престой в Речния град. В Пуян никога не успяваше да отдели време за това. Той изпъна блажено крака, размишлявайки, че военните сигурно ще открият съвсем скоро убийците на касиера. По принцип военната полиция действаше твърде ефикасно, макар методите й да се славеха като доста по-груби в сравнение с тези на гражданските служби.

Влязоха нови клиенти, увлечени в разговор. Съдията Ди чу част от него.

— Уей говори глупости — заяви един стар бакалин. — Тай Мин не може да е крадец. Познавах баща му, известен търговец беше.

— Ако не е носил толкова много сребро, нямаше да го нападнат разбойници — обади се един младеж. — Пък и се е измъкнал от града посред нощ. Ковачът ми каза, че Тай наел от него кон. Казал му, че много бърза да навести някакъв свой болен роднина.

Те насядаха в далечния ъгъл.

Съдията си наля още една чаша чай. Размисли се за произхода на Учителя с кратуната. Старият монах като нищо можеше и да е от благородно потекло. Той знаеше също, че даоистките монаси не се придържат към строги канони, затова мнозина учени люде на преклонна възраст, които се чувстват самотни и неудовлетворени от света наоколо, избират живота на странници. Чайната започваше да се препълва, гълчавата все повече се усилваше. Един прислужник се залови да пали газените лампи и техният дим се смеси с мириса на влажни дрехи. Съдията плати сметката и излезе.

Започваше отново да ръми. Той си купи от отсрещната сергия импрегниран дъждобран и като го закрепи на главата и раменете си, забърза сред тълпата, изпълнила улицата.

Две преки по-нагоре главната се разширяваше в голям площад. В центъра му се издигаше внушителна, подобна на крепост триетажна сграда. Синьо-червен флаг бе провесен от заострения покрив със сини керемиди. Върху навеса на боядисаната в червено порта пишеше с големи черни йероглифи: „Императорска гвардия. Втори полк на Левия фланг.“ Двама гвардейци стояха в подножието на сивото каменно стълбище и разговаряха с плещестия лейтенант, когото съдията бе видял на кея. Тъкмо когато слагаше крак на първото стъпало, лейтенантът се изправи пред него и каза отсечено:

— Господине, капитанът желае да говори с вас. Моля, последвайте ме!

Преди изуменият съдия да успее да отрони и дума, той вече изчезваше зад ъгъла на сградата. Отключи бързо малката врата на наблюдателната кула и посочи с ръка тясно стръмно стълбище. Докато гостът се изкачваше по него, чу как лейтенантът залоства след себе си вратата с желязно мандало.

ГЛАВА II

Съдията Ди, обяснява откъде се е снабдил с кратуната си;

един почти истински документ го обявява за лекар

В полутъмния коридор на втория етаж лейтенантът почука на обикновена дървена врата. Въведе съдията в просторна почти гола стая, осветена от дълга свещ, поставена върху простичко писалище в дъното. Приведеният над него млад капитан скочи на крака и тръгна да посрещне съдията.

— Добре дошли в Речния град, съдия Ди! — приветства го той с широка усмивка. — Аз съм капитан Сю. Моля, седнете.

Съдията го изгледа втренчено. Той имаше широко интелигентно лице, украсено с тънки черни мустаци и смолисточерна четинеста брадичка. Трудно бе да се определи що за човек е. Капитанът посочи към стола до писалището и продължи:

— Преди две години негово превъзходителство бе твърде погълнат от работа, за да ме забележи. Бяхте в Ханюан, тогава разследвахте убийствата край езерото. Аз бях в групата на императорския инквизитор — той се обърна към лейтенанта: — Това е всичко, Лю! Сам ще приготвя чая.

Съдията Ди се усмихна леко, като си припомни трескавите събития от споменатия ден в Ханюан. Той положи меча си на масичката до стената и се настани върху предложения от капитана стол.

— Предполагам, че сте ме разпознали на кея?

— Да, ваше превъзходителство. Стояхте до Учителя с кратуната, който се ползва с всеобщо уважение. Там не посмях да се обърна към вас, тъй като реших, че може би пътувате инкогнито. Знаех, че тъй или иначе, ще дойдете да се регистрирате в кабинета ми, затова наредих на помощника си да е нащрек за появата ви. Предполагам, че негово превъзходителство е тук със специална мисия? Да пътувате тъй сам — той не довърши мисълта си, наля на съдията чаша чай и седна отново зад писалището.

— О, не. Призоваха ме в префектурата преди десетина дни, за да помогна на префекта във връзка с един случай на контрабанда в областта. Доста работа свършихме с моите двама помощници Ма Жун и Цяо Тай и получих разрешение да се завърна в Пуян, без да бързам и да се грижа за нещо. Възнамерявахме да останем в Речния град два-три дни. Но когато тази сутрин пристигнахме в село Куан Тимяо, старейшината ни помоли да помогнем на хората да се справят с дивите прасета, които опустошавали реколтата. Ма Жун и Цяо Тай са отлични ловци, затова им наредих да останат там и да прочистят района от глиганите, а аз продължих насам. Очаквам ги да пристигнат вдругиден. Мисля да отдъхна малко тук, да поизляза за риба или нещо подобно. Напълно инкогнито, разбира се.

— Чудесна идея, ваше превъзходителство! А с тази кратуна откъде се сдобихте?

— Селският старейшина настоя да я взема като подарък. В Куан Тимяо отглеждат невероятно едри кратуни. Заради нея Учителя с кратуната ме взе за пътуващ лечител.

Капитанът огледа замислено своя гост.

— Да — промълви той, — лесно могат да ви помислят за доктор с тези дрехи — помълча малко и добави: — Учителя сигурно се е почувствал разочарован, когато е разбрал, че не сте лечител. Той е вещ познавач на билките и обича да разговаря на тази тема.

— Всъщност — призна малко смутено съдията Ди — изобщо не се опитах да го разубедя. Така си спестих пространни обяснения, нали разбирате. А кой е той всъщност?

— Нещо като философ, по тия места е от четири-пет години. Живее като отшелник в една горска хижа. Заповядайте втора чаша чай, ваше превъзходителство.

Капитанът се почеса по носа. Отправи бърз поглед към съдията и продължи:

— Е, ако наистина желаете да не ви безпокоят, докато сте в нашия град, бих ви посъветвал да продължите да играете ролята на лечител. Но тук е специална зона, наоколо гъмжи от правителствени служители и укриването на самоличността ви би могло да се изтълкува превратно. Изпълнявал съм и аз веднъж специална мисия, затова познавам манталитета на тези хора.

Съдията подръпна мустак. В качеството си на гостуващ магистрат би трябвало да направи официални визити, при това облечен в церемониални одежди и официална шапка. А те бяха останали с повечето багаж в Куан Тимяо. Възможно бе, разбира се, да вземе облекло на заем и да наеме тържествен паланкин, но точно от тези ритуали му се искаше да избяга поне за няколко дни. Капитан Сю забеляза колебанието му и бързо продължи:

— Ще уредя всичко, ваше превъзходителство. Напълно сте си заслужили тази кратка почивка. Запознат съм с онзи случай в будисткия храм, който сте разрешили в Пуян. Чудесно разследване! Я да видим сега. Да, сетих се за един оттеглил се столичен лекар, казва се Лян Му. Висок старец с дълга брада. Специалист по белодробни и жлъчни заболявания — той придърпа към себе си лист хартия, натопи четчица в мастилото и нахвърли набързо няколко реда. — Негово превъзходителство е учил малко и медицина, нали? Чудесно! Бихте ли ми показали документа си за самоличност?

Съдията Ди измъкна от единия си ботуш за езда нужния лист и го постави върху писалището.

— Не мисля, че… — започна той.

Но капитанът бе твърде погълнат от изучаване на документа. Скоро вдигна глава и възкликна:

— Всичко се нарежда чудесно, ваше превъзходителство! Датата на раждането почти съвпада.

Той почука по писалището с кокалчетата на пръстите и извика:

— Лю!

Лейтенантът се яви тозчас, сякаш бе стоял до вратата в очакване да го повикат. Капитанът му връчи своята бележка заедно с документа за самоличност на съдията Ди.

— Изготви един документ на посоченото име, Лю. Но да не изглежда твърде нов, нали!

Лейтенантът отдаде чест и излезе. Капитан Сю се облакъти на писалището.

— Всъщност трябва да призная, че изпитвам известно затруднение, ваше превъзходителство — съобщи откровено той. — Необявеното ви присъствие тук би ми помогнало да се справя с него. Няма да ви отнеме много време, а ще ми е от огромна полза. Вие, разбира се, сте доста по-високопоставен от мен, но тъй като се занимаваме със сходни проблеми, така да се каже. Безкрайно ще съм задължен на негово превъзходителство. Винаги съм казвал, че за да погледнеш по нов начин на нещата…

— По-добре ми обяснете в какво се състои проблемът ви — прекъсна го сухо съдията Ди.

Капитанът се изправи и пристъпи към голямата карта на стената. От своето място съдията можеше да види, че на нея е изобразена областта на юг от реката с подробен план на града. На изток бе очертан бял квадрат, означен с едри йероглифи: „Крайречен дворец“. Капитан Сю посочи със замах:

— Цялата специална зона е под прякото разпореждане на двореца. Негово превъзходителство, разбира се, е наясно, че през последните четири години Крайречният дворец служи за лятна резиденция на Третата принцеса.

— Не, не знаех това.

Но съдията Ди знаеше нещо за самата принцеса. Тя бе любимата дъщеря на императора и за красотата й се разказваха легенди. Императорът изпълняваше всеки неин каприз, но тя очевидно не беше просто разглезена дворцова кукла, както би могло да се предположи, а доста интелигентна и разумна девойка, силно изкушена от изкуствата и науките. Многобройни високопоставени младежи бяха споменавани като евентуални височайши зетьове, но императорът не бързаше да вземе съдбовно решение. Принцесата трябваше да е вече около двайсет и пет годишна, прецени съдията.

Капитан Сю продължи:

— Висшите власти тук са представени от трима сановници: двама цивилни и един военен. Главният евнух отговаря за Третата принцеса, придворните й дами и техния антураж. Следващият по ранг е главният управител на двореца, отговорен за останалия персонал, общо около хиляда човека. А моят началник, полковник Кан, е командир на гвардията. Негова грижа е сигурността в двореца и останалата част от специалната зона. Канцелариите му са на територията на двореца и работата му там го поглъща изцяло. Затова ми е зачислил двеста гвардейци и ме е упълномощил за административното управление на града и провинцията. Градчето ни е тихо и спокойно, тъй като, за да не допуснем разпространение на епидемии в двореца, сме забранили отварянето на публични домове, пребиваването на скитници, просяци или театрални трупи. Рядко се вършат престъпления, тъй като е известно, че и най-малкото нарушение на реда ще се тълкува като антидържавно деяние и съответно ще бъде наказано с бавна смърт. А дори и най-закоравелият престъпник се замисля дали да рискува да го режат публично парче по парче. Обикновените екзекуции траят само два-три часа, докато в двореца се е случвало да измъчват осъдения в продължение на два дни. Поне така съм чувал — капитанът замислено потри нос, после добави: — Тамошните палачи са, разбира се, най-добрите. Както и да е, в резултат на това всички крадци, разбойници и скитници избягват тази зона като заразена с чума.

— Тогава значи нямате много работа, Сю. Само рутинните административни процедури.

Капитанът отново седна.

— Не, ваше превъзходителство — мрачно каза той. — Грешите. Пълното отсъствие на дребни престъпници е най-благодатната обстановка за прииждането на по-едрите. Представете си, че сте някой богат негодник с много лични врагове. Къде бихте могли по-добре да си отдъхнете на спокойствие, ако не тук? Никакви убийци няма да се осмелят да ви нападнат. Или пък, да речем, сте главатар на банда контрабандисти или на престъпна шайка. На собствена територия трябва денонощно да сте нащрек за наемни убийци, пратени от конкуренцията. Тук обаче можете да си се разхождате свободно, без никакъв страх от нападение. Сега разбирате ли откъде идват затрудненията ми, ваше превъзходителство?

— Не съвсем. Щом всички новопристигнали трябва да се регистрират, не сте ли в състояние да връщате съмнителните там, откъдето идват?

Капитанът поклати глава.

— Първо, мнозинството от нашите посетители са почтени люде и повечето търговци идват тук по съвсем правомерни дела. Просто не е възможно да разследваме произхода на всеки един. Второ, значителна част от приходите на местните хора е от туризма. Ако затрудним притока на пътници, те просто ще престанат да ни посещават, а от столицата имаме изрични указания да не влизаме в конфликт с населението. Както е известно на негово превъзходителство, официалният девиз на властващия император е: „Доброжелателно управление!“ Ситуацията е твърде деликатна, тъй като никой не знае кога може да избухне опасна разпра между почиващите тук влиятелни негодници. А аз отговарям за реда и спокойствието в Речния град!

— Така е. Но не виждам с какво мога аз да ви помогна.

— Бихте могли просто да се запознаете с положението, ваше превъзходителство. Още една гледна точка, тъй да се каже. Човек като вас, с богат опит, с умения на дългогодишен криминален следовател би могъл.

Съдията го спря с ръка.

— Добре тогава. Нямам нищо против да се запозная с проблемите на специалната зона.

Чу се почукване на вратата и влезе лейтенантът. Той сложи пред своя началник два листа. Единият бе автентичният документ за самоличност на съдията Ди. Капитанът се вторачи във втория, леко позацапан, с протъркани краища.

— Чудесно! — възкликна той с широка усмивка. — Отлично, Лю! Само погледнете, ваше превъзходителство!

Той подбутна втория документ към съдията. Това беше официално свидетелство за самоличност, издадено преди четири години от столичните власти на доктор Лян Му. Датата на раждане бе същата с тази на съдията Ди, но адресът бе в известен столичен квартал с резиденции за високопоставени лица.

— Забелязахте ли датата, ваше превъзходителство? — попита капитан Сю, потривайки ръце. — Точната дата, на която централните власти издадоха нови удостоверения на всички граждани. Браво, Лю!

Той извади печат от чекмеджето, положи го в единия край на листа и написа през него: „Приносителят на настоящото се завръща в столицата. Разрешава му се тридневен престой.“ Добави датата и тържествено я украси с върха на четчицата.

— Заповядайте, ваше превъзходителство, всичко е наред! Лично аз ще пазя тук под ключ автентичния ви документ. Не би било добре, ако ви заловят с два различни. Бих ви посъветвал да отседнете в „Синята чапла“, това е чудесна тиха странноприемница, в която обикновено отсядат по-видните гости — той се изправи и добави бързо: — Излишно е да ви уверявам, че съм изцяло на услугите ви, ваше превъзходителство. По всяко време на денонощието!

Съдията Ди също се надигна.

— Да ви кажа право, Сю, когато споменахте, че имате проблем, помислих, че става въпрос за убийството на касиера от „Синята чапла“. Човекът, чийто труп оглеждахте на кея.

— О, наистина тежък случай. Но младежът е бил убит извън моята територия, ваше превъзходителство. Веднага проверих тази подробност. Нощната стража го е забелязала да напуска града час-два след полунощ в източна посока. А моите патрули не са открили и следа от крадци или разбойници близо до района, нито пък в самия него. Бил е убит някъде по пътя към планините, а трупът му е бил хвърлен две мили по-нагоре срещу течението на реката. Заплел се е във водораслите срещу навеса за лодки. Възнамерявам да прехвърля случая на вашия колега, съдията на съседния окръг, източно от Речния град. Заедно с онова, което открихме в ръкавите.

Той отведе съдията до страничната масичка и му посочи сгъната карта, дървено сметало, пакетче визитни картички и наниз медни грошове. Съдията Ди разгъна небрежно картата и се зае да я изучава.

— Това е подробна карта на провинцията — отбеляза той. — Пътят от Речния град до село Десет мили, отвъд източния планински хребет, е маркиран в червено.

— Именно! Явно младежът се е бил запътил натам, след като е офейкал с двайсетте сребърника на своя работодател. Собственикът на странноприемницата е прочут със скъперничеството си. Дори имаше нахалството да поиска от мен да му възмездя загубата! Ще ви моля да вземете това сметало и да го върнете на този кожодер, ваше превъзходителство. Не бих се учудил, ако ме обвини, че съм му го задигнал!

Съдията пъхна сметалото в ръкава си.

— С радост ще изпълня молбата ви. Но ще е добре да споменете въпросния предмет и в доклада си пред моя колега. Възможно е да има някаква връзка със случая. Наличието му би могло да означава например, че касиерът се е подготвял за някаква сложна финансова сделка в селото, където е отивал.

Капитанът сви рамене.

— Напълно естествено е един касиер да носи сметало, ваше превъзходителство. Но все пак ще отбележа факта.

Докато съдията Ди препасваше меча си през гърба, запита:

— Откъде разбрахте, че касиерът е искал да задигне среброто?

— Старият Уей заяви, че младежът взел сумата от главната каса. А на него може напълно да се вярва, че е знаел парите си до последния петак. Добре се справя с поддържането на „Синята чапла“, но е вкиснат стар мърморко. Хората приказват, че жена му е съгрешила, но не я обвиняват чак толкова сурово. Разбирате ли, избяга с друг, преди две седмици. Та ужасно ще ви бъда задължен, ваше превъзходителство, ако споделите с мен заключенията си по въпроса. Но това в никакъв случай не бива да ви пречи да ловите риба. Тук се въди чудесен костур. Има и пъстърва.

Той поведе тържествено съдията надолу по стълбите, а широкоплещестият лейтенант Лю им отвори вратата. Валеше проливен дъжд.

— Противно време, ваше превъзходителство. За щастие „Синята чапла“ е съвсем наблизо. Оттук, надясно. Приятна вечер!

ГЛАВА III

Съдията Ди се запознава с един любопитен търговец на коприна;

две млади жени една след друга поемат грижата да не прекара скучна вечер

Съдията тръгна бързо, прикрепяйки дъждобрана над главата си, за да се предпази от пороя. Главната улица бе опустяла, понеже наближаваше времето за вечерния ориз. Той си помисли с кисела усмивка, че капитан Сю се бе оказал твърде словоохотлив събеседник. Всъщност подробното описание на проблема с нежеланите гости на града бе просто хвърляне на прах в очите. От друга страна, изглежда, убийството на касиера наистина не го вълнуваше. Значи би трябвало да има някаква друга причина, поради която капитан Сю толкова настояваше той да остане в Речния град инкогнито. И то доста основателна причина, иначе едва ли би се разпоредил да го снабдят с нов документ за самоличност. Сю беше доста хитър и наблюдателен — бе го забелязал и разпознал на кея въпреки необичайния му външен вид.

Внезапно съдията Ди се закова на място, забравил за дъжда. На кея капитанът му се беше сторил доста строен, докато Сю бе no-скоро едър и набит. Пък и тогава го бе мярнал само за миг, при това лицето му бе полузакрито от шала. Съдията сбърчи гъстите си вежди. Лейтенантът бе успял ловко да го промъкне по стълбите през страничния вход, тъй че никой да не зърне него, съдията, как влиза и после напуска канцеларията на капитана. И сега се бе оказал сам в непознат град, при това с фалшиви документи. За миг през съзнанието му мина предчувствие за опасност. Но после сви рамене. Ако наистина имаше някаква машинация, щеше да го узнае съвсем скоро.

От стряхата на един портал с колони и надпис „Синята чапла“ висеше огромен фенер. А на отсрещната страна на улицата се извисяваше още по-внушителен портал с надпис „Деветте облака“. След минутно колебание той се запъти към първия. Изтръска дъждобрана си и влезе в просторна приемна. Помещението се осветяваше от висока свещ върху месингов свещник, хвърляща странни отблясъци върху варосаните стени.

— Всички по-големи стаи са вече заети, ваша светлост — осведоми го младият администратор зад гишето. — Но разполагаме с чудесна стаичка в задната част на втория етаж.

— Това ме устройва — заяви съдията Ди. Докато попълваше регистъра за гости с новото си име и професия, той добави: — Преди да се кача горе, ми се иска да се изкъпя и да се преоблека. След като ме заведете в банята, пратете някого в ковачницата на кея, за да донесе дисагите с багажа ми.

Щом постави книгата обратно върху гишето, съдията усети тежестта в ръкава си. Извади сметалото.

— Когато отидох да се регистрирам в щаба, ме помолиха да ви върна това. Принадлежало е на тукашния касиер, чийто труп е изваден от реката.

Администраторът му благодари и прибра сметалото в чекмеджето. После каза с ехидна гримаса:

— Когато господарят видя клетия Тай на кея, помисли, че това са двайсетте му сребърника. Така му се пада на стария скъперник!

При тези думи хвърли бърз поглед зад гърба си към високата решетка. През нея се виждаше мъж, приведен над писалище.

— Елате, докторе, ще ви заведа.

Банята бе разположена в задната част на странноприемницата. В съблекалнята нямаше никой, но от купищата разхвърляни дрехи и от звънките гласове, долитащи иззад бамбуковите плъзгащи се врати, можеше да се разбере, че в басейна има посетители. Съдията Ди изу ботушите си и положи меча, мократа си шапка и кратуната върху лавицата. Извади от ръкава брокатената кесия с парите и документите, мушна я под шапката, след което се съблече и разтвори плъзгащите се врати.

Виковете идваха от двамина голи мъже, които тренираха боксови удари с въображаем партньор пред големия басейн. Те се насърчаваха един друг с доста невъздържани възгласи. И двамата бяха с масивно телосложение и имаха грубите лица на изпечени побойници. В миг се умълчаха, когато забелязаха съдията, и го огледаха безцеремонно.

— Продължавайте да се боксирате, но си затваряйте гадните усти! — нареди им сухо нечий глас.

Оказа се достолепен мъж на средна възраст, седнал на ниска пейка отстрани на басейна. Един теляк, изправен зад него, енергично разтриваше отпуснатите му рамене. Двамата борци подновиха упражненията си, а съдията Ди се разположи на облицования с черни плочки под и започна да се облива с гореща вода от ведрото. После седна върху пейката и зачака своя ред за масаж.

— Откъде пристигате, господине? — запита учтиво мъжът до него.

— От столицата. Казвам се Лян, лекар по професия. Не би било любезно, ако откажеше да отговори на съседа си в банята с равна на неговата учтивост. В една странноприемница това е единственото място, където посетителите могат да общуват помежду си.

Другият огледа внимателно мускулестите ръце и широкия гръден кош на съдията Ди.

— Вие сте живо олицетворение на медицинските си способности, докторе. Казвам се Лан Лю, идвам от юг. Тези двама здравеняци са ми помощници. Аз съм, брр! — той спря по средата, тъй като телякът изля отгоре му студена вода. Пое си дълбоко дъх. — Търговец съм на коприна, дойдох тук на почивка. Не мислех, че ще случа такова ужасно време.

Двамата размениха няколко реплики относно климата на юг, докато телякът търкаше съдията. После той влезе в басейна и се отпусна в горещата вода. Събеседникът му се бе изсушил и нареди отсечено на двамата боксьори:

— Тръгваме.

Те също побързаха да се изсушат и покорно последваха снажния си господар в съблекалнята. Съдията Ди си помисли, че Лан не му изглежда като някой от богатите негодници, за които бе споменал капитанът. Дори можеше да се каже, че има твърде порядъчен вид с достолепното си лице и правилните черти, едва загатнатата козя брадичка. Пък и заможните търговци често пътуваха с телохранители. Горещата вода разхлабваше схванатите му крайници, но в този момент усети колко е огладнял. Изправи се и накара теляка бързо да го избърше.

Дисагите му бяха вече донесени и поставени в ъгъла на съблекалнята. Той отвори първата торба, за да извади чиста риза, но рязко се дръпна назад. Помощникът му Ма Жун, който винаги подреждаше багажа, го правеше много грижливо, а сега дрехите бяха сгънати небрежно. Побърза да разтвори и другата торба. Уж всичко си беше на мястото — и нощните ризи, и плъстените обуща, и шапките, но явно някой бе тършувал сред тях. Припряно повдигна и шапката си на лавицата. Нищо не липсваше от брокатената кесия, но едното ъгълче на новия му документ бе навлажнено.

— Доста е любопитен този господин Лан Лю — промърмори съдията. — Или просто е предпазлив.

Той облече нова долна риза от тънък бял памучен плат, а отгоре й — тъмносива роба с дълги ръкави. Отпочиналите му нозе се почувстваха прекрасно в удобните плъстени обувки. Остави мокрите дрехи и мръсните ботуши на грижите на прислугата, нахлупи на главата си висока квадратна шапка от черно хасе, взе меча заедно с кратуната и се върна в приемната.

Администраторът го заведе в малка, но приветлива стая на горния етаж и запали свещите върху масата. Увери го, че вечерята ще му бъде донесена съвсем скоро. Съдията Ди разтвори прозорците. Дъждът бе спрял, великолепна луна обливаше със сребристите си лъчи проблясващите влажни покриви на Речния град. Задният двор на странноприемницата изглеждаше доста запуснат. В средата му стърчаха няколко изсъхнали дървета и шубраци, зад тях се виждаше ниска складова постройка, прилепена до външния зид. Портата към тясната тъмна алея, опасваща отзад странноприемницата, зееше разтворена. От дясната страна на двора бяха конюшните, които му напомниха, че на следващия ден трябва да заръча на коняря да доведе коня му от ковачницата. От лявото крило на постройката долитаха смесени звуци от гръмки подвиквания и тракане на чинии и показваха, че там е кухнята. В този край на двора се намираше и грубо стъкмен кокошарник, вероятно доходоносна допълнителна дейност за някой от готвачите. На вратата се почука и той се обърна.

Приятно се изненада, когато видя на прага една нежна девойка, облечена в дълга синя рокля. Бе пристегната с червен пояс под изящната гръд, по пода отзад се стелеха краищата му, украсени с пискюли. Докато тя поставяше на масата подноса с вечерята му, той я заговори приветливо:

— Видях ви на кея, госпожице. Не биваше да ходите там, гледката беше ужасна.

Тя го погледна свенливо с големите си блестящи очи.

— Господин Уей ме заведе, ваша светлост. Капитанът казал, че са нужни двама родственици, за да идентифицират официално жертвата.

— Да, личи си, че не сте обикновена камериерка.

— Аз съм далечна сродница на господин Уей, ваша светлост. Преди половин година, след смъртта на родителите ми, чичо Уей ме взе при себе си да му помагам в домакинството. Но тъй като днес всички прислужници са разстроени от инцидента с нашия касиер…

Тя наля чаша чай, като лявата й длан придържаше с вродено изящество дългия ръкав над дясната. Сега, когато можеше да я разгледа по-добре в светлината на свещника, той забеляза, че не само красивите й черти я правеха тъй привлекателна. У нея имаше някакъв дискретен, неопределим чар. Съдията се разположи пред масата и подхвърли небрежно:

— Долу имате чудесна старовремска баня. В нея срещнах един от посетителите ви, някой си господин Лан. Отдавна ли е тук?

— Само от две седмици, ваша светлост. Но иначе е от редовните ни гости. Съвсем естествено, защото притежава магазин за коприна в града. Много е заможен, винаги го придружават поне осем души помощници и телохранители. Наемат най-хубавото крило в долния етаж на странноприемницата — девойката подреди чиниите и купичките върху масата и съдията посегна към пръчиците за хранене.

— На кея чух господин Уей да казва, че злощастният касиер бил откраднал от него двайсет сребърника.

Тя видимо се разгневи.

— Мисля, че тези сребърници съществуват само във въображението на чичо ми, ваша светлост! Той се надяваше, че така ще накара властите да му възстановят сумата. Тай Мин изобщо не беше крадец, а обикновен възпитан младеж. Защо разбойниците са го измъчвали тъй ужасно според вас? Тай никога не носеше у себе си много пари.

— Едва ли от злоба. Може да са очаквали да намерят у него голяма сума, нали е касиер? Добре ли го познавахте?

— Да, често ходехме на реката за риба. Той беше роден и израсъл тук, познаваше всяка извивка.

— А бяхте ли много близки?

Тя се усмихна лекичко и поклати глава.

— Тай Мин държеше на компанията ми главно защото умея да управлявам лодка. Ако не беше това, едва ли някога щеше да ме забележи, тъй като бе изцяло увлечен по…

Внезапно замлъкна и прехапа устни. После сви рамене и продължи:

— Е, тъй като клетият Тай вече е мъртъв, не виждам защо да не ви кажа. Касиерът беше пламенно влюбен в леля ми.

— В леля ви? Та тя би трябвало да е доста по-възрастна от него.

— Така е, с десетина години, струва ми се. Но между тях никога не е имало нищо, ваша светлост. Той просто я обожаваше от разстояние. Пък и тя изобщо не го забелязваше, може би сте чули, че избяга с друг.

— Имате ли представа, с кого точно?

Тя енергично поклати нежната си главица.

— Леля е действала много предпазливо, изобщо не съм допускала, че би могла да изневери на чичо. Когато той ни съобщи, че го е напуснала заради любовник, не можех да повярвам на ушите си. Винаги ми бе изглеждала толкова кротка и добра жена, много по-добра от чичо Уей — тя го стрелна с изпитателен поглед и добави, леко усмихната: — С вас е много приятно да се разговаря, ваша светлост. Може би, защото сте лекар.

Последната забележка неизвестно защо подразни съдията. Той я запита първото нещо, което му хрумна.

— Щом касиерът е бил тъй увлечен по леля ви, вероятно бягството й с друг мъж силно го е разстроило?

— Не, изобщо не се натъжи — тя отнесено приглаждаше косите си. — Доста странно, като си помисли човек.

Съдията Ди повдигна вежди.

— Сигурна ли сте? Тези продължителни, чисто емоционални увлечения често завладяват мъжа по-силно, отколкото една кратка и пламенна връзка.

— Напълно. Дори веднъж го чух да си тананика някаква песен, докато правеше сметките.

Съдията взе късче маринован зеленчук и бавно започна да дъвче. Госпожа Уей бе успяла напълно да заблуди своята племенница. Касиерът й е бил любовник, разбира се. Тя е отишла сама до селото отвъд планините по очертания в червено маршрут на картата, намерена у мъртвия Тай Мин. Двамата предварително са се споразумели касиерът да я последва след две-три седмици. Но по пътя са го нападнали разбойници и са го убили. А сега любовницата му вероятно го очаква напразно в село Десет мили. Трябваше да съобщи тези факти на капитан Сю, който да ги предаде на съдията на съседния окръг. Всички смятаха, че Тай е бил убит от крадци, но нещата може би бяха много по-сложни.

— Моля, казахте ли нещо?

— Попитах дали негова светлост е пристигнал за преглед на пациент.

— Не, дошъл съм на почивка. Възнамерявах да половя риба. Трябва да ме насочите къде точно да ида.

— Ще направя дори и повече! Мога да ви изведа по реката с нашата лодка. Днес се налага да помагам на прислужниците, но утре сутрин ще съм свободна.

— Много мило от ваша страна. Но нека първо да видим какво ще е времето. Впрочем как ви е името?

— Наричат ме Папратова Клонка.

— Добре, Папратова Клонке, не бих искал да ви отклонявам от задълженията. Много ви благодаря.

Той изяде вечерята си с апетит. След като приключи, бавно изпи чаша силен чай, после се отпусна блажено на стола. В стаята под него някой свиреше на лютня. Макар и едва доловима, жизнерадостната мелодия изпълваше притихналата странноприемница. Съдията слуша известно време песента, която му звучеше смътно познато. Щом музиката спря, той се надигна.

Реши, че притесненията му относно капитан Сю и неговите мотиви сигурно се дължат на умората от дългата езда през гората. Защо пък капитанът да не се интересува искрено от мнението на един външен човек за положението в града? А що се отнася до грижливо уредената нова самоличност — е, знаеше от опит, че хората от тайните служби много си падат по изпипаните подробности. И самият той трябваше да бъде на равнище! Изправи се усмихнат и отиде до писалището. Отвори лакираното чекмедже с принадлежности за писане, извади лист хубава червена хартия, сгъна го и го скъса по ръбовете на шест продълговати листчета. Натопи четчицата в туш и надписа всяка от импровизираните визитни картички с едрите йероглифи на новото си име: „Доктор Лян Му“. Мушна ги в ръкава си, взе меча и кратуната и слезе на долния етаж. Искаше му се да поразгледа града.

В приемната господин Уей бе застанал зад гишето и разговаряше с администратора. Щом зърна съдията, притича да го поздрави. Поклони му се ниско и каза с дрезгав глас:

— Аз съм Уей Чън, собственикът на тази сграда, докторе. Преди малко се появи един вестоносец, който попита за ваша светлост. Но понеже не си каза името, помолих го да изчака навън. Тъкмо нареждах на своя служител да дойде горе да ви съобщи.

Съдията Ди тайно се усмихна. Сигурно капитан Сю му пращаше някакво известие. Намери почистените си ботуши сред останалите до вратата, обу ги и излезе. Облегнат на една колона със скръстени на гърдите ръце, го очакваше висок мъж, облечен в черен жакет и широки черни панталони. И жакетът, и кръглата му шапка бяха обшити по края с червено.

— Аз съм доктор Лян. С какво мога да ви бъда полезен?

— Един болен има нужда да се посъветва с вас, докторе — отвърна кратко мъжът. — Тук, наблизо е, в паланкина.

Като съобрази, че съобщението на капитана трябва да е наистина много поверително, съдията го последва до големия паланкин със спуснати черни завеси, спрял малко по-долу на улицата. Шестимата носачи, наклякали с облегнати на стената гърбове, веднага скочиха. Носеха същото облекло като своя предводител. Съдията Ди отметна страничната завеска и застина вцепенен. Стоеше лице в лице с млада жена. Тя бе облечена в дълго черно наметало с черна качулка, която открояваше още повече бледото й лице с изящни надменни черти.

— Аз бих искал да ви уведомя, че не лекувам женски заболявания — смутолеви той. — Затова ви съветвам да се обърнете към…

— Влезте вътре и ще ви обясня — прекъсна го тя. Дръпна се назад, за да му стори място.

Веднага щом съдията седна на тясната седалка, завеската се спусна плътно. Носачите нарамиха дръжките и потеглиха с бърза крачка.

ГЛАВА IV

Съдията Ди установява, че една млада дама е в състояние да го отведе твърде надалеч;

той минава през множество врати, но пред една е принуден да спре

— Какво означава това? — попита хладно съдията Ди.

— Че майка ми иска да ви види — сопна му се девойката. — Името й е Хортензия, тя е главната придворна дама на нейно височество.

— Болна ли е майка ви?

— Почакайте, докато стигнем гората.

Съдията реши наистина да поизчака, преди да сложи припряната млада дама на мястото й. Носачите позабавиха темпото. Отвън ставаше все по-тихо. След петнайсетина минути момичето внезапно дръпна завеската от прозореца. Движеха се по горски път между високи борове. Тя небрежно отметна качулката си. Косите й бяха събрани в семпла, но елегантна прическа със златен филигранен гребен над челото. Малкият й, леко вирнат нос придаваше на лицето й енергично изражение.

Тя се обърна към съдията и изрече със същия властен тон:

— Най-напред трябва да ви предупредя, че всъщност не знам за какво става дума. Просто изпълнявам нареждане. Затова е безсмислено да питате.

Тя потърси пипнешком под седалката и измъкна плоска кутия, облицована с лакирана червена свинска кожа, от онези, в които лекарите носят своите рецепти. Сложи я в скута си и продължи:

— В тази кутия ще намерите купчина бланки за рецепти, визитни картички на ваше име и…

— Сам съм си приготвил картички, благодаря — отсече съдията Ди.

— Няма значение. Сложени са също превръзки и шест кесийки с напълно безвреден, уж лекарствен прах. Били ли сте някога в град Уансян, на осемдесет мили нагоре по реката?

— Минавал съм веднъж оттам.

— Добре. Там зад храма на бога на войната живее почитаемият Куо, бивш секретар на дворцовия архив. Познава ви от столицата, а миналата седмица ви е повикал, защото получил пристъп на астма. И сега пътувате обратно към столицата. Запомнихте ли ясно всичко това?

— Ще се постарая да не го забравя — отвърна сухо съдията.

— Почитаемият Куо писал на майка ми, че ще минете из тези краища, и тя се възползва, за да ви повика на консултация. Тя също страда от астма, а вчера получи силен пристъп — момичето го стрелна с очи и попита разтревожено: — Защо носите меч? Това ще направи лошо впечатление. Сложете го под седалката.

Съдията Ди бавно изхлузи меча. Сам знаеше, че в който и да е дворец не се допускат въоръжени посетители. След като пропътуваха известно разстояние през смълчаната гора, пътят изведнъж се разшири. Минаха под масивен портал с двойна каменна арка, после по широк мраморен мост с изящно изваяни колони. От другата страна на крепостния ров се съзираха очертанията на високата двойна порта пред Крайречния дворец. Девойката придърпа плътно завеската. Съдията чу гръмко изречени команди и паланкинът спря на място. Предводителят на носачите прошепна нещо на стражите, после отново ги понесоха, този път по някакво стълбище. Чуха се стържещи звуци и дрънчене на отключващи се вериги, което показваше, че отварят голямата врата. Разнесоха се нови гръмки команди и носилката бе издигната за известно време, след което отново я положиха на земята. В същия миг завеските от прозорците и вратите се дръпнаха. Вътре нахлу ярка светлина и заслепи съдията Ди, който затвори очи. Когато отново ги отвори, видя насреща си лицето на сержант от охраната, залепено за прозорчето. Отзад се виждаха шестима стражници в позлатени доспехи, стиснали в ръце мечове. Сержантът попита кратко момичето:

— Надявам се, че с вас всичко е наред, госпожице? — а после се обърна към съдията: — Име, професия и цел на посещението?

— Аз съм доктор Лян Му, вика ме госпожа Хортензия, първа придворна дама на нейно височество принцесата.

— Слезте, ако обичате.

Двама стражници претърсиха съдията ловко и бързо. Опипаха дори ботушите му и извадиха оттам документа за самоличност. Сержантът го разгледа.

— Добре. Ще си го получите на тръгване, ваша светлост. Моля, госпожице, подайте ми лекарската чанта.

Той отвори плоската кутия и порови с дебелия си показалец из съдържанието. Върна я, взе кратуната на съдията, отпуши гърлото й, разклати я, за да се увери, че вътре не е скрита някоя кама, и му върна и нея.

— А сега можете да се прехвърлите в дворцовата носилка.

После извика някаква команда. Притичаха четирима носачи в красиви сребристи одежди, понесли изящен паланкин с позлатени дръжки и брокатени завеси. След като съдията и младата жена седнаха в него, ги понесоха безшумно по мраморната настилка на двора, а пред тях крачеше сержантът. Просторният двор бе ярко осветен от безброй копринени фенери, провесени от високи, лакирани в червено стълбове. Наоколо се шляеха десетки стражници, всеки в пълно снаряжение, с арбалети и дълги стрели в колчани. На следващата площадка цареше спокойствие: придворни в широки сини одеяния сновяха между тежките колони, ограждащи откритите галерии. Съдията Ди посочи към езерцата с лотоси и ромонливите водоскоци.

— Цялата вода тук идва от реката, предполагам?

— Нали затова се казва Крайречен дворец — сопна се момичето.

Двамата стражници с дълги алебарди спряха носилката пред двойна врата с позлатени решетки. Сержантът съобщи целта на посещението и тръгна назад. Стражниците спуснаха плътно завесите и ги закопчаха отвън. Двамата в паланкина отново останаха на тъмно.

— На външни лица не е позволено да оглеждат разположението на вътрешния дворец — благоволи да му обясни девойката.

Съдията си припомни, че върху картата в кабинета на капитан Сю районът на Крайречния дворец бе означен с празен бял квадрат. Съответните служби бяха просто изрядни при спазване на мерките за сигурност. Той опита да отгатне посоката, в която се движеха, но твърде скоро се обърка от многобройните завои и стъпала, по които се изкачваха и слизаха. Най-сетне положиха носилката на земята. Завесата се отдръпна и един едър мъж в тежко снаряжение, със заострен, украсен с дълги цветни пера шлем им каза да слизат. Не по-малко снажен негов колега почука с дръжката на голата си сабя по двойна врата от ковано желязо. Съдията успя да зърне настлан двор, ограден с висока стена, боядисана в наситен морав цвят. После желязната порта се разтвори и един дебелак им направи знак да влязат. Беше облечен в дълга, везана със злато роба и носеше лъскава конусовидна черна шапка. По широкото му отпуснато лице с голям месест нос нямаше никакъв косъм. Този тлъст евнух кимна фамилиарно на момичето, после се обърна към съдията с писклив глас:

— Негово превъзходителство главният евнух иска да говори с вас, преди да пресечете Златния мост, доктор е.

— Майка ми е много зле — намеси се рязко девойката. — Докторът трябва незабавно да я види.

— Негово превъзходителство даде изрични нареждания — отвърна спокойно едроликият. — Ще бъдете тъй добра да изчакате, госпожице. Оттук, ваша светлост.

И той посочи един дълъг безлюден коридор.

ГЛАВА V

Съдията Ди разрешава съдбовна дилема;

една ослепителна жена му възлага мисия, пълна с неизвестности

Съдията Ди с тревога си помисли, че има не повече от половин минута, за да вземе решение. Точно толкова щеше да отнеме пътят до позлатената врата в края на коридора.

Досега той не осъзнаваше съвсем ясно, че в положението му има нещо нередно, тъй като човекът, който го беше призовал по толкова необичаен начин, явно бе влиятелна фигура, и при това бе надлежно известен за истинската му самоличност от лукавия капитан Сю. Въпросната особа държеше да запази в тайна истинската причина за посещението му и се бе нагърбила с пълната отговорност за влизането на магистрата в двореца по тъй неправомерен начин. Но очевидно неизвестният му патрон не бе предвидил евентуална намеса на главния евнух. В предстоящия разговор съдията трябваше или да лъже съзнателно един от най-високопоставените дворцови служители, което бе в пълен разрез с основните му принципи за служба на държавата, или пък да признае истината, без да е в състояние да предвиди възможните последствия от постъпката си. Истината би могла да навреди на благородна кауза, но и би могла да предотврати някой коварен заговор. Той успя да се овладее. Ако някакъв корумпиран дворцов служител или чиновник се опитваше да го въвлече в пъклен замисъл, значи той, съдията, по един или друг начин се бе оказал недостоен за идеалите за чест и справедливост, към които се стараеше да се придържа, и следователно напълно заслужаваше позорната смърт, която го заплашваше, ако излезеше наяве истинската му самоличност. Това заключение му възвърна самообладанието. Докато дебелият евнух чукаше на вратата, съдията попипа ръкава си, за да извади една от червените визитни картички, които бе надписал в „Синята чапла“.

Веднага след като прекрачи прага, той коленичи и почтително вдигна с две ръце картичката над склонената си глава. Някой я пое от него и той чу разменени шепнешком слова. След това един писклив глас изрече нетърпеливо:

— Да, да, знам всичко. Вдигнете лице, доктор Лян!

Съдията повдигна глава и с изненада установи, че се намира не в разкошна канцелария, както бе очаквал, а в доста елегантно обзаведена библиотека, достойна за учен с изискан вкус. От двете страни се виждаха високи лавици, претрупани с томове в брокатени подвързии и с ръкописни рула, а широкият прозорец в дъното гледаше към прекрасна градина с множество цветя, разцъфнали сред изкуствени скали, едва прозиращи през гъстото им покривало. Върху широкия перваз бяха наредени орхидеи в многоцветни саксии от фин порцелан. Дискретният им аромат изпълваше тихата стая. Зад червено писалище един прегърбен старец се бе разположил в огромно резбовано кресло от махагон. Широка роба от бляскав твърд брокат висеше като палатка от тесните му немощни рамене. Жълтеникавото лице с тънки сиви мустачки и проскубана козя брадица изглеждаше дребно и някак смачкано под високата тиара, богато украсена със златен филигран и обсипана с блестящи скъпоценни камъни. Висок широкоплещест мъж, облечен изцяло в черно, стоеше изправен зад креслото.

С безстрастно изражение той остави една червена копринена броеница да се изплъзне от едрите му космати длани. Известно време старецът само наблюдаваше съдията с безизразните си очи, прихлупени от тежки клепачи. След това промълви:

— Изправете се и елате насам!

Съдията бързо се надигна и пристъпи три крачки напред. Стори нисък поклон, след което прибра длани в нагънатите си ръкави и зачака главният евнух да го заговори. Тежко дишане зад гърба му подсказваше, че дебелият евнух е застанал съвсем плътно до него.

— Защо й е хрумнало на госпожа Хортензия да ви вика? — раздразнено попита старецът. — Та тук разполагаме с четирима отлични лекари.

— Стоящият пред вас — отвърна почтително съдията Ди — не би посмял, разбира се, да се мери с изтъкнатите лечители, служители на двореца. Но така се случи, че по чиста случайност имах честта да облекча подобно страдание у почитаемия Куо. Вероятно в своята безкрайна доброта почитаемият Куо е дал на госпожа Хортензия доста преувеличени отзиви за скромните умения на човека пред вас.

— Разбирам — главният евнух бавно поглади костеливата си брадичка, оглеждайки мрачно съдията. Внезапно изправи глава и отсечено нареди: — Оставете ни сами!

Човекът в черно тръгна към вратата, следван от дебелия евнух. Щом затвориха, старецът се надигна бавно от креслото. Ако не беше тъй прегърбен, вероятно би достигал на ръст самия съдия.

— Искам да ви покажа моите цветя. Елате насам — с погаснал глас изрече старецът и немощно се потътри към прозореца. — Тази бяла орхидея е от много рядък вид и е изключително трудна за отглеждане. Притежава деликатен, едва доловим аромат.

Съдията Ди се наведе над цветето, докато старият евнух продължаваше:

— Сам се грижа за нея, лично аз, и то всекидневно. Дори и на хора като мен, докторе, не е напълно отнета привилегията да дават и да поддържат живот.

Съдията се изправи.

— Съзидателният процес наистина е нещо всеобхватно, ваше превъзходителство. Онези, които смятат, че това е монопол само на обикновените мъже, несъмнено са глупаци.

— Голяма утеха е — каза малко тъжно събеседникът му — един разговор насаме с интелигентен човек. В двореца има твърде много уши и очи, докторе. Наистина твърде много — после запита с почти свенливо изражение на полузатворените си очи: — Бихте ли ми казали защо сте си избрали медицината за професия?

Известно време съдията мисли какво да отговори. Въпросът можеше да се тълкува по два начина. Той реши да не рискува.

— Нашите древни мъдреци учат, ваше превъзходителство, че болестта и страданието са отклонения от великия вселенски ред. Мислех навремето, че ще намирам удовлетворение в опита да върна тези отклонения към естественото им състояние.

— Тогава вероятно сте си дали сметка, че успехите неизменно се редуват с провали.

— Смирено съм приел границите на човешкото дръзновение, ваше превъзходителство.

— Именно това е правилният подход, докторе. Напълно вярно.

Той плесна с ръце. Когато дебелият евнух се появи, старецът му съобщи:

— Доктор Лян има позволението ми да премине отвъд Златния мост.

После се обърна към съдията и изрече уморено:

— Надявам се тази ваша визита да е напълно достатъчна. Искрено сме загрижени за здравето на госпожа Хортензия, но не можем да позволим тук постоянно да влизат и да излизат външни хора. Сбогом.

Съдията Ди направи поклон доземи. Главният евнух седна отново зад писалището си и се сведе над своите книжа. Дебелият евнух поведе съдията по коридора, в чийто край ги очакваше младата жена. С преиграна ведрост той й съобщи:

— Разрешава ви се да преведете доктора, госпожице.

При тези думи тя се врътна на пети и тръгна напред, без да благоволи да му отговори. Дългият коридор завършваше с голяма кръгла врата, охранявана от двама едри стражници. По знак от дебелия мъж те я отвориха и тримата пристъпиха в красиво подредена градина с разцъфнали дървета, пресечена от тесен канал. Над него се издигаше сводест мраморен мост, едва три стъпки широк. Пищна позлата покриваше изящно изваяния му парапет. Непосредствено отвъд него се извисяваше висока, боядисана в мораво стена с една малка вратичка в нея. През зида надничаше само краят на извитата стряха от покрития с жълти плочки покрив на уединения дворец.

Евнухът се закова на място пред моста.

— Ще ви изчакам тук, докторе.

— Ще има да чакаш, додето изсъхнеш като вейка, дебелако! — сопна му се момичето. — И да не си посмял да стъпиш с крачището си на моста!

Докато тя го водеше напред, съдията осъзна, че навлиза в забранената зона, обитавана от Третата принцеса. Две придворни дами го въведоха в просторен вътрешен двор, из който под плачещи върби с полюшващи се вейки безгрижно пристъпваха няколко млади жени. Щом групата хубавици зърнаха новодошлите, се разнесе възбуден шепот, при което обсипаните със скъпоценности прически на озъртащите се главици заблещукаха на лунната светлина. Придружителката на съдията го въведе през малка странична врата в бамбукова градина с открита веранда в дъното. Една приветлива на вид матрона приготвяше чай върху масичка. Поклони им се любезно и прошепна на момичето:

— Нейно превъзходителство току-що получи силен пристъп на кашлица.

Девойката кимна и въведе съдията в разкошно обзаведена спалня. Докато тя залостваше вратата, съдията Ди огледа с любопитство огромния креват, закриващ по-голямата част от стената в дъното. Пред брокатените балдахини бе сложена висока кръгла табуретка с малка възглавничка на нея.

— Доктор Лян пристигна, мамо — съобщи момичето.

Балдахинените завеси се открехнаха едва-едва и оттам се показа сбръчкана длан. Тънката китка бе обхваната от изящна бяла ахатова гривна, изваяна във формата на дракон, захапал опашката си. Девойката намести дланта върху възглавничката, след което се отдръпна до заключената врата.

Съдията Ди остави докторската си чанта на табуретката и опипа пулса с палеца си. (Правилото бе, че лекарите не бива да зърват нищо повече от ръката на знатните пациентки и са длъжни да поставят диагнозата само чрез измерване на пулса.) Внезапно жената зад завесите му прошепна задъхано:

— Минете през вратата вляво от спалнята ми. Бързо!

Съдията сепнато пусна китката и заобиколи леглото. Върху тъмната тапицирана стена в дъното се открояваха три високи врати. Той побутна най-близката до кревата и тя се завъртя безшумно около оста си. Съдията влезе в нещо като преддверие, осветено от лампа с бял копринен абажур на висока подставка.

Под нея в края на широка абаносова пейка седеше жена. Тя се беше задълбочила в разтворена отпреде й книга. Съдията се отпусна на колене веднага щом зърна царствената й одежда с дълги ръкави, съшита от жълт брокат, символ на императорската власт. Двамата бяха сами в тихото помещение. Чуваше се единствено лекият пукот на цепеницата от санталово дърво, която тлееше в старинна бронзова камина пред кушетката. Синият дим разнасяше навред упоителния си аромат. Жената вдигна глава от книгата и промълви с ясен мелодичен глас:

— Станете, Ди. Разполагаме с много малко време и ви позволявам да си спестите формалностите на етикета — тя положи разтворената книга на пейката и го загледа с големите си тревожни очи.

Той затаи дъх. Пред него беше една от най-прекрасните жени, които бе виждал през живота си. Бледото й лице, съвършено в своя овал, бе обрамчено от тежки лъскави коси, събрани в изящен кок с две дълги фиби, чиито краища завършваха със зеленикави топчета от прозрачен нефрит. Под гладкото й високо чело се извиваха тънки дълги вежди, а малката уста аленееше като череша под деликатно изваяното носле. Цялата й осанка излъчваше достолепие и същевременно непринудеността на сърдечна и открита натура. Тя продължи бавно:

— Призовах ви тук, Ди, тъй като ми казаха, че сте изключителен следовател и предан служител на престола. Направих го по такъв необичаен начин, понеже проучването, което ще ви възложа, трябва да се пази в най-строга тайна. Преди два дни около полунощ бях в павилиона върху външната стена, над реката. Съвсем сама — тя хвърли тревожен поглед към сребристата драперия, провесена от двете страни на високия прозорец с решетка. — Светеше чудна луна, също като тази вечер, и аз застанах до прозореца, за да се насладя на гледката. Преди това обаче свалих огърлицата си и я сложих върху масичката за чай вляво от входа. Тази огърлица, Ди, принадлежи на императорската съкровищница. Направена е от осемдесет и четири необикновено едри, грижливо подбрани бисера. Баща ми я подарил на мама, а след нейната смърт тя премина у мен.

Третата принцеса замълча. Вторачи се печално в дългите си бели длани, скръстени в скута, после продължи:

— Свалих я, защото веднъж, надвесена от същия прозорец, загубих една обеца. Не зная колко съм седяла там, погълната от очарователния изглед към реката. Когато най-подир се обърнах да си вървя, огърлицата я нямаше.

Тя вдигна към съдията очите си под красивите дълги ресници и го изгледа прямо.

— Наредих на дворцовите власти да предприемат най-обстойно дирене, и то незабавно. Както в двореца, така и извън него. Но досега не са открили никаква следа. А вдругиден се прибирам в столицата. Дотогава огърлицата трябва да се намери на всяка цена, тъй като баща ми държи да я нося постоянно. Мисля, всъщност убедена съм, че кражбата е дело на външен човек. Сигурно е доплавал с лодка и се е покатерил по стената, след това е грабнал огърлицата ми, докато съм стояла с гръб. Подробно бе установено местонахождението по това време на всеки един човек в тази част на моя дворец. Установи се, че крадецът е външен човек и затова възлагам разследването на вас, Ди. Налага се да свършите работата си в условията на най-строга тайна: никой извън двореца или вътре в него не бива да узнае, че именно на вас съм възложила задачата. Веднага щом я откриете обаче, ще трябва да излезете от анонимността, да упражните официалните си правомощия и публично да ми върнете огърлицата. Разкопчайте си яката, Ди!

Докато съдията отгръщаше десния ревер на робата си, тя извади от своя ръкав плътно навито руло жълта хартия. Надигна се и го пъхна под хастара на дрехата му. Бе висока на ръст, кокът й почти докосна лицето му, при което в ноздрите му нахлу нежният аромат на косите й. Тя отново седна и продължи:

— Този лист хартия, който току-що ви дадох, ще ви позволи безпрепятствено да влизате в двореца, без никой да посмее да ви разпитва. Ще ми го върнете заедно с огърлицата — по красивите й устни пропълзя лека усмивка и тя добави: — Щастието ми е във ваши ръце, Ди.

Кимна му в знак, че е свободен, и посегна към книгата си.

ГЛАВА VI

Излизането от двореца се оказва по-трудно от влизането;

обратният път на съдията Ди прекъсва внезапно

Съдията Ди се поклони ниско и се върна в спалнята на придворната дама. Въртящата се врата се затвори безшумно зад него. Бялата ръка на госпожа Хортензия все така лежеше отпусната върху малката възглавничка. Тъкмо когато отново обхвана китката й, на вратата се почука. Дъщерята отвори безшумно и пусна вътре две придворни дами. Първата носеше табличка с пособия за писане, втората — бамбукова кошничка с чиста нощна риза. Съдията пусна крехката китка, отвори малката плоска кутия и извади от нея лист за рецепта. Повика с пръст първата дама, взе четчица от подноса й и бързо нахвърли своите предписания: слаба доза ефедрин и успокоително.

— Лекарството да се приготви веднага — нареди той на дъщерята. — Надявам се, че на пациентката ще й олекне незабавно.

Той затвори кутията и се запъти към вратата. Младата жена го изведе мълчаливо на моста през двора, после се оттегли, без дори да се сбогува. От другата страна дебелият евнух се ухили със задоволство:

— Не се забавихте много, докторе.

Той преведе съдията през безбройните коридори в резиденцията на главния евнух, докато най-после стигнаха централния вход, където вече бе приготвено креслото носилка. Съдията Ди се отпусна на меката тапицирана облегалка и започна да прехвърля през ума си всички подробности на удивителния разговор. Принцесата се бе ограничила само с голите факти и нищо повече. Явно подробностите на странната кражба бяха твърде деликатни и тя не можеше или не желаеше да ги изкара докрай наяве. Но той имаше ясното усещане, че премълчаното от нея е много по-значимо от простите обстоятелства на случката. Тя бе убедена, че кражбата е дело на външен човек, но крадецът несъмнено е имал съучастник вътре в двореца. Защото е знаел предварително, че принцесата ще бъде на закритата веранда в точно определено време, а после по някакъв начин са му дали знак, че е свалила бисерната си огърлица и я е поставила върху масичката в ъгъла. Само някой скрит наблюдател в тази част на двореца би могъл да види това и да го съобщи на крадеца, който е изчаквал в лодка под павилиона.

Съдията се намръщи. На пръв поглед замисълът изглеждаше твърде рискован и ненужно усложнен. Дори ако принцесата наистина е имала навика около полунощ да се любува на гледката от прозореца, несъмнено е отивала там в компанията на една или повече придворни дами. Пък и организаторите на кражбата едва ли са могли всяка нощ при пълнолуние да държат закотвена лодка в подножието на павилиона. Логично беше да се предположи, че укрепленията на двореца денонощно се охраняват от стражи, които веднага биха забелязали подобна лодка. Колкото повече мислеше за това, толкова по-малко му харесваше възложената задача. Нещо не беше, както трябва. Единствено недвусмислени бяха основанията на принцесата да прибегне до помощта му — тя явно подозираше, че някой от близкото й обкръжение е замесен в кражбата, затова се нуждаеше от следовател извън дворцовите кръгове, за когото никои да не подозира, че е поел издирването на огърлицата. Оттук идваше настойчивото й желание за пълна секретност. Жалко, че не бе му дала план на тази част от двореца, която обитаваше. Явно първата му задача трябваше да бъде да огледа северната част откъм реката и да изучи подробно верандата и околния район.

Той въздъхна. Е, поне можеше вече да не се тревожи, че е влязъл в двореца под чужда самоличност и е измамил главния евнух. Скритият в подплатата на дрехата му документ недвусмислено доказваше, че е действал по изрично нареждане на Третата принцеса. Не трябваше и да се притеснява за скритите мотиви на капитан Сю. Този хитрец сигурно е знаел за кражбата, вероятно от своя началник полковник Кан, който като командир на императорската гвардия трябва да е взел участие в издирването. А Сю е препоръчал него, съдията, като най-подходящ да проведе тайното разследване. Той се усмихна кисело. Добре го бе изиграл хитрецът!

Носилката се сниши до земята и някой дръпна завесите. Намираха се в двора, където двамата с дъщерята на Хортензия се бяха прехвърлили от другия паланкин. Един лейтенант от охраната дрезгаво му нареди:

— Последвайте ме. Имам разпореждане да ви отведа при негово превъзходителство управителя на двореца.

Съдията Ди прехапа устни. Ако го разкриеха сега, щеше неволно да предаде доверието на принцесата, преди още да е започнал да изпълнява поверената задача. Въведоха го във внушителна приемна. Зад богато украсеното, отрупано с книги писалище насред залата седеше слаб мъж със сурово лице, сиви мустаци и рядка брадица, която подчертаваше отшелническия му вид. Широкополата му кафява шапка бе с позлатени кантове, корава брокатена роба в кафяв цвят пристягаше кокалестите му рамене. Изглеждаше целият погълнат от документа, който разглеждаше. Снажен дворцов служител със синята тога и шапка на съветник стоеше чинно зад неговия стол и четеше през рамото му. Пред писалището се бяха наредили десетина придворни. Някои от тях държаха кутии с книжа, други — обемисти папки. Когато съдията сведе глава и вдигна почтително ръце нагоре, усети как множество погледи се впиха в гърба му.

— Доктор Лян пристигна, ваше превъзходителство — доложи лейтенантът.

Управителят вдигна глава. Докато се облягаше назад в креслото, съдията успя да зърне документа, който двамата със съветника му изучаваха тъй напрегнато. Сърцето му се сви. Това беше собственото му удостоверение за самоличност. Управителят впери в госта малките си проницателни очи и запита с рязък металически тон:

— Как се чувства госпожа Хортензия?

— Предписах й лекарство, ваше превъзходителство. Надявам се, че нейна светлост бързо ще се възстанови.

— Къде проведохте консултацията си?

— Предполагам, че това е била нейната спалня, ваше превъзходителство. Присъстваше дъщеря й, а също и две придворни дами.

— Разбирам. Надявам се, че предписаното от вас средство ще се окаже ефикасно, докторе. Най-вече заради нея, разбира се. Но също и заради вас самия. Тъй като вече сте се заели с лечението, отсега нататък ще ви държим отговорен за нея.

Той му подаде с рязък жест документа за самоличност.

— Няма да напускате Речния град без изричното ми позволение. Можете да вървите.

Лейтенантът изведе съдията Ди. Но на половината път през двора той рязко спря и отривисто отдаде чест. Край тях мина много висок офицер в позлатена ризница и шлем с пера — униформата на полковник от гвардията. Железните му ботуши дрънчаха по мраморните плочки. Съдията зърна за миг бледо красиво лице със смолисточерни мустаци и подрязана брадичка.

— Това полковник Кан ли беше? — запита той лейтенанта.

— Да, ваша светлост.

Той заведе съдията в първия двор, където го очакваше същият черен паланкин, който го беше довел от „Синята чапла“. Пътникът влезе вътре и след миг го понесоха през високата порта.

След като пресякоха широкия мраморен мост над крепостния ров, съдията Ди дръпна завесите на прозореца, за да освежи пламналото си лице на вечерната хладина. Чувстваше огромно облекчение от факта, че фалшивият му документ за самоличност не бе събудил подозрения. Но как би трябвало да тълкува явното съмнение най-напред на главния евнух, а преди малко и на управителя на двореца? Дали тези висши сановници винаги се отнасяха с такова подозрение към външните посетители? Или пък по някакъв начин бяха замесени в кражбата на огърлицата?

Не, догадките му отиваха твърде далеч! Разбира се, че бе невъзможно толкова високопоставени служители в императорския двор да паднат дотам, че да станат съучастници в кражба. За тях парите не представляваха изкушение, защо да рискуват. Внезапно съдията се изправи разтревожен на седалката. Дали не бе възможно бисерната огърлица да е просто залог в някаква заплетена дворцова интрига, в подмолна борба за надмощие между враждуващи клики? Това обясняваше недоверчивостта на принцесата, желанието й да запази в тайна истинската цел на посещението му дори от най-доверените си подчинени, главния евнух и управителя на двореца. От друга страна, ако един от тях или и двамата едновременно бяха замесени по някакъв начин в кражбата на огърлицата и го подозираха, че се е срещнал с принцесата, от която е получил информация, защо го бяха пуснали без обстоен разпит? На този въпрос имаше само един логичен отговор. Не се опитаха да го задържат само защото не смееха открито да се противопоставят на принцесата. Възнамеряваха да се отърват от него извън двореца по начин, който да мине за нещастен случай. Потърси пипнешком под седалката. Меча му го нямаше. В мига, когато направи това неприятно откритие, носачите положиха паланкина му върху земята. Висок мъж в черно отметна завесите на вратата.

— Моля, слезте, ваша светлост. Ето по този път след няколко минути ще сте в града.

Това не беше същият предводител, който го бе взел от странноприемницата. Съдията Ди слезе от носилката и се огледа неспокойно. Намираха се посред борова гора. Носачите го наблюдаваха с безизразни лица.

— След като градът е толкова наблизо — запита той натъртено водача, — не е ли по-добре да ме закарате до моята странноприемница? Уморен съм.

Но когато понечи да влезе обратно в паланкина, мъжът му препречи пътя.

— Много съжалявам, ваша светлост, но изпълнявам заповеди.

Носачите качиха паланкина върху раменете си, ловко го завъртяха обратно и се втурнаха тичешком по пътя, от който бяха дошли, като водачът им подпираше задната част. Съдията остана съвсем сам сред високите борови дървета.

ГЛАВА VII

Съдията Ди намира неочаквана подкрепа;

Учителя с кратуната нагледно го убеждава в силата на празнотата

Известно време съдията Ди стоя на място, подръпвайки замислено дългите си бакенбарди. Явно над него висеше сериозна опасност, а той не можеше да стори почти нищо, може би само да се махне от пътя и да се скрие в гората. Но и това едва ли би помогнало особено, тъй като евентуалните убийци, пратени за него, със сигурност щяха да познават отлично района и може би вече бяха стегнали обръч около тази част на гората. Той се опита преди всичко да прецени доколко основателни са страховете му. Много слаба беше възможността носачите да са получили инструкция от госпожа Хортензия, която по някаква причина не е желаела в града да го видят как пристига с дворцовия паланкин. За сметка на това по всяка вероятност сержантът от главния вход бе претърсил носилката и бе прибрал меча му изпод седалката. Трябваше да предприеме нещо, за да си го върне, тъй като това беше извънредно ценно оръжие, изработено преди векове от прочут майстор, реликва, предавана по наследство в семейството му от поколения. Той мушна плоската лекарска кутия в пазвата си, потули се в сянката на дърветата и предпазливо тръгна напред успоредно на пътя. Не биваше да става лесна мишена за спотаен стрелец.

Час по час спираше и се ослушваше. Не долавяше и помен от преследвач, но пък и никакъв звук не му подсказваше, че наближава покрайнините на града. Тъкмо когато понечи да свие в една отбивка, чу отпреде си някакво пръхтене. Побърза да залегна в храстите и наостри докрай уши. Сега пък изпука съчка, съвсем наблизо. Той се запромъква внимателно през сплетените шубраци, докато зърна едро очертание, тъмнеещо между боровете. Беше едно старо магаре, което пасеше трева.

Щом го доближи, съдията забеляза две патерици, подпрени на чворестия дънер на огромно дърво край пътя. Под него върху обрасъл с мъх камък седеше с отпуснати рамене Учителя с кратуната. Беше със същата изкърпена кафява роба, но посивялата му глава беше без шапка, като само кичурът най-отгоре беше обвит с черна кърпа, традиционна принадлежност от облеклото на даоистките отшелници. Кратуната стоеше до краката му. Старецът бавно вдигна очи към съдията.

— Доста сте окъснели навън, докторе.

— Излязох да се поразходя на свеж въздух и като че ли се загубих.

— Къде е мечът ви?

— Казаха ми, че околностите на града са напълно безопасни и че няма смисъл човек да носи оръжие.

Учителя изсумтя неодобрително.

— Би трябвало да сте наясно, че не бива да се вярва на всичко, което приказват хората. Както може да се очаква от истински лекар — той потърси пипнешком патериците зад гърба си. — Е, добре, отново ще ви стана водач. Хайде, няма да ви е трудно да следвате това престаряло добиче.

Учителя завърза кратуната за пояса си и възседна магарето. Съдията Ди почувства огромно облекчение. Врагът едва ли щеше да посмее да го нападне открито, докато имаше за спътник толкова известна личност като Учителя. След като повървяха някое време, той промълви с лека усмивка:

— Знаете ли, когато ви срещнах в гората днес следобед в другия край на града, доста се изплаших. Очите ми бяха преуморени, а и беше сумрачно. За миг си помислих, че виждам мой двойник.

Учителя с кратуната подръпна юздата на магарето.

— Не говорете така лековато за сериозни неща — каза с укор той. — Никой от нас не е една-единствена личност, всички сме сбор от множество. Но ни е удобно да забравяме за несъвършените си съставки. Ако една от тях успее да ви се изплъзне и след време се озовете очи в очи с нея, ще я вземете за привидение. И то доста натрапчиво привидение, докторе — той млъкна и се ослуша. — Като говорим за призраци, нямате ли усещането, че някой ни следи?

Сега вече и съдията Ди долови шумолене в храсталака. Грабна бързо една от патериците и прошепна:

— Ако ни нападнат, гледайте да се измъкнете. Аз мога и сам да се оправя, владея боя с тояги. Не се тревожете!

— Не се тревожа изобщо, тъй като на мен никой вече не може да ми навреди. Аз съм само една празна обвивка, докторе. И то от години насам.

Четирима мъже се изпречиха на пътя пред тях. Носеха панталони и жакети от груб плат, косите им бяха превързани с червени ленти. Всичките стискаха мечове, а двама от тях — и къси копия. Единият сграбчи юздите на магарето, другият вдигна копието си и изръмжа към съдията:

— Гледай да не правиш резки движения, негоднико!

Съдията Ди понечи да замахне с патерицата, но в същия миг усети остра болка между ребрата.

— Без глупости! — прогърмя нечий глас зад гърба му.

— Върнете ми патерицата, докторе — каза Учителя с кратуната. — Нуждая се и от двете.

— А с тоя дъртак какво да правим, шефе? — запита човекът с копието.

Мъжът зад съдията изруга.

— Ще отведем и него. Такъв му бил късметът. Съдията отново усети острието на меча в гърба си.

— Хайде, тръгвай!

Той прецени, че не може да предприеме нищо, поне засега. Негодниците бяха no-скоро наемни убийци, отколкото обикновени горски разбойници, и той бе сигурен, че в крайна сметка ще може да се справи с тях. Тръгна напред, като процеди през зъби:

— Да се надяваме, че няма да срещнем патрул. За ваше добро, разбира се.

Мъжът зад него се изсмя шумно.

— Точно сега войниците си имат достатъчно други грижи, глупако!

Разбойниците подкараха съдията и Учителя по тясна пътечка. Единият държеше за юздите магарето, вторият крачеше зад животното с копието в ръка, другите вървяха от двете страни на съдията Ди, малко по-назад от него.

Пътеката ги изведе на широка просека. Сред дърветата се показа ниска тухлена постройка. Те обаче я подминаха и се упътиха към съседната, която приличаше на запуснат склад. Човекът най-отпред пусна юздите на магарето, отвори вратата с ритник и влезе вътре. След миг се появи трепкаща светлинка.

— Влизайте! — един от мъжете зад съдията го побутна напред с върха на меча.

В склада имаше само няколко бали, струпани в ъгъла, и дървена пейка вдясно пред диреците, които подпираха покрива. Светлината идваше от свещ, поставена в ниша на стената. Съдията пристъпи и успя да огледа главатаря на разбойниците. Беше огромен мъжага, висок почти колкото него самия, със сурово лице, обрамчено от четинеста брада. Носеше дълъг меч. И другите двама бяха плещести и гледаха мрачно изпод вежди. Единият стискаше копие, другият — меч. Съдията тръгна бавно към средата на стаята с намерението да измъкне в подходящ момент някакво оръжие от своите противници. Но те явно бяха изпечени главорези, защото се отдръпнаха на безопасно разстояние от него, готови да развъртят мечовете.

С куцукане влезе Учителя с кратуната, следван от втория копиеносец. Старецът се насочи право към пейката и седна на нея. Сложи патериците между коленете си и се обърна към съдията:

— Седнете и вие, докторе. Ще се почувствате по-добре.

Съдията Ди седна. Ако се престореше, че се е примирил, имаше по-голяма вероятност да издебне внезапно враговете си. Главатарят им се бе изправил точно пред пейката, двама други стояха от двете й страни, а четвъртият почти се бе надвесил изотзад над съдията с гол меч в ръка.

Брадатият главатар прокара пръст по острието на меча си и заяви с известна приповдигнатост:

— Искаме да сте наясно, че ние нямаме нищо против вас лично. Правим само това, за което ни плащат, вадим си хляба.

Съдията знаеше, че това е смъртната им присъда. Разбойниците от простолюдието бяха суеверни: те винаги произнасяха нещо от този род, преди да убият жертвата си, за да се предпазят от призрака, който би дошъл да ги преследва след смъртта и да им носи нещастие.

— Разбираме ви напълно — отвърна спокойно Учителя с кратуната. После вдигна едната си патерица и с трепереща ръка я насочи към главатаря на бандата. — Само не ми е ясно защо са избрали за целта такова тъпо животно като теб!

— Сега ще ти затворя устата, дъртако! — изкрещя ядно брадатият. Той пристъпи към Учителя. — Ей сега ще…

В същия миг патерицата излетя със страшна сила към лявото му око и се заби дълбоко в него. Мъжът изрева от болка и изтърва меча си. Съдията се хвърли напред и вдигна оръжието от пода тъкмо когато разбойникът зад него опари рамото му със своя меч. Само след миг съдията беше на крака. Извърна се и заби меча в гърдите на противника, който замахваше към Учителя, за да го прониже. Докато изтегляше острието от омекналото тяло, видя как брадатият главатар се хвърля към Учителя с мръснишки ругатни. Зърна за един съвсем кратък миг новия замах на стареца с патерицата и ловкия му удар право в диафрагмата на главатаря, защото се наложи да отскочи и да отклони удара на следващия разбойник, насочен към главата му. Напред пристъпи вторият копиеносец. Той вдигна оръжието си, за да го запрати към съдията, но Учителя го препъна през глезена със закривения край на своята патерица. Мъжът се строполи, като изпусна копието си, което старецът веднага придърпа ловко към себе си с помощта на същата патерица. Брадатият великан се въргаляше на пода и стискаше с две ръце стомаха си, а от устата му излизаха хрипливи стонове.

Съдията установи, че противникът му е много опитен в боравенето с меч. Налагаше се да се напрегне максимално, за да отбива майсторските му атаки. Чуждият меч не притежаваше съвършенството на собственото му оръжие, великото острие на Дъждовния дракон, но по неволя бързо свикна с него и дори успя да изтласка врага си в един ъгъл, за да може да хвърли страничен поглед към другите двама разбойници. Но му се наложи да се съсредоточи изцяло, тъй като противникът му бе започнал серия сръчни финтове, редуващи се с опасни атаки.

Когато отново успя да вземе надмощие, съдията стрелна с очи Учителя с кратуната. Старецът продължаваше да си седи на пейката, но в ръката му вече имаше меч. Той отбиваше ударите на своя враг с удивително умение. Брадатият великан се олюляваше на краката си и се опитваше да се залови за стената. Противникът на съдията Ди не пропусна да се възползва от краткия миг невнимание. Преодоля защитата му и стремително насочи меча си към гърдите му. Съдията отскочи с известно закъснение и острието прониза ръката му под лакътя. За малко щеше да се забие между ребрата, но плоската кожена кутия, която бе мушнал под робата си, отби удара и така спаси живота му.

Съдията отстъпи с насочен меч и с поредица бързи финтове успя да си възвърне надмощието. Но по ръката му се стичаха струйки кръв, а и липсата на скорошна тренировка си пролича по учестеното дишане. Трябваше да довърши противника си колкото може по-скоро.

Със светкавично движение той премести меча от дясната в лявата си ръка. Както всички фехтовачи, достигнали висшата степен, умееше да си служи еднакво умело и с двете ръце. Противникът му за миг се обърка от неочаквания ъгъл на атака, разхлаби защитата си и съдията го прониза в гърлото. Мъжът падна възнак, а съдията изтича да помогне на Учителя с кратуната, като в движение викна на неговия нападател да се обърне и да се отбранява. Но внезапно замръзна на място. Пред втрещения му поглед се разиграваше невероятно зрелище.

Разбойникът с меча налиташе бясно към седналия старец и го обсипваше със светкавични удари. Но Учителя, опрял гръб о колоната, отблъскваше умело всеки от тях, при това със спокоен, едва ли не безразличен вид. Независимо дали атаката бе насочена към главата, или краката му, неговият меч по някакъв магически начин точно навреме се озоваваше на пътя на противниковия. Внезапно Учителя наведе надолу върха на оръжието си, стиснал здраво дръжката с две ръце. Когато в следващия миг нападателят му се хвърли напред, повдигна острието, подпрял края на ръкохватката в пейката между коленете си. Разбойникът не успя да се спре навреме. Залитна напред и мечът на стареца го прониза дълбоко в гръдния кош.

Съдията се извърна. Брадатият главатар пристъпваше към него с безумен поглед в оцелялото си око. Стискаше в ръка копие и се целеше в главата на съдията Ди. Магистратът се наведе светкавично и замахна към гърдите на противника. Щом брадатият рухна на земята, той се хвърли към него и изрева:

— Кой ви изпрати?

Великанът обели нагоре единственото си око. Плътните му устни беззвучно помръдваха.

— Как… — понечи да каже той.

От устата му бликна кръв, огромното му туловище се разтресе в конвулсии, после бавно застина. Съдията Ди се изправи. Избърса набразденото си с пот лице, обърна се към Учителя и каза задъхано:

— Много ви благодаря! Блестящият ви удар в началото изкара главатаря от играта и спаси положението.

Учителя с кратуната запрати със замах меча в ъгъла.

— Мразя оръжията!

— Ho ги използвате с несравнима ловкост. Отбивахте атаките на противниците си с такава точност, сякаш всеки техен удар бе обвързан с невидима верига за вашия меч.

— Нали ви казах, че съм само една обвивка — промърмори раздразнено старецът. — Понеже съм празен, плътността на моя противник от само себе си прелива в мен. Аз му ставам двойник и предугаждам всяко негово движение. Да се сражава с мен, е все едно да се сражава с отражението си в огледалото. Също толкова безсмислено е. Елате насам, ръката ви кърви. Един ранен лекар винаги представлява окаяна гледка.

Старецът съдра ивица плат от дрехата на мъртвия главатар. Превърза умело ръката на съдията Ди под лакътя, след което каза:

— Няма да е зле да хвърлите едно око навън, докторе. Опитайте се да разберете къде сме и дали скъпите на сърцето ни покойници не са очаквали още някого.

Съдията излезе навън, стиснал меча в ръка. Магарето кротко пасеше на просеката, осветено от призрачната лунна светлина. Наоколо не се виждаше жив човек. Претърси отсрещната постройка, откри, че зад нея има и други складове. Когато стигна до ъгъла на най-последния, пред очите му се ширна реката. Намираха се при най-отдалечения, източния край на кея. Той преметна меча си през гърба и закрачи назад.

Тъкмо влизаше в склада, когато погледът му се спря на надписа върху вратата — „Копринарница на Лан. Складове“.

Поглади замислено дългата си брада. Познайникът му от банята в странноприемницата притежаваше магазин за коприна в Речния град. Името Лан не се срещаше често и беше много вероятно складът да принадлежи именно на този любопитен господин. Куцукайки, отвътре излезе Учителя с кратуната, подпрян на своите патерици.

— Намираме се в края на речния кей — съобщи му съдията Ди. — Наоколо няма жива душа.

— Ще си вървя у дома, докторе. Чувствам се уморен.

— Имам една голяма молба към вас: да минете през ковачницата на ъгъла на рибното тържище. Нека ковачът прати някого да ми доведе тук коня. Аз ще огледам още веднъж мъртъвците, после ще трябва да доложа за нападението в щаба.

— Добре. Ако настояват да изслушат и моите показания, знаят къде да ме намерят — старецът яхна магарето си и бавно се отдалечи.

Съдията Ди влезе отново вътре. Повдигна му се от острата миризма на кръв и от гледката на четирите трупа. Преди да ги претърси, се зае да огледа отблизо балите в ъгъла. Разпори една с върха на меча и откри, че наистина съдържа необработена коприна. После погледът му бе привлечен от няколко тъмни петна върху пейката, на която бяха седели с учителя. Несъмнено бе кръв, и то пролята немного отдавна. Под пейката откри няколко тънки въжета, също напоени със засъхнала кръв. След това се върна при мъртъвците и претърси дрехите им. Освен медни грошове не откри нищо. Взе свещта от нишата и се вгледа в лицата им. Напомняха no-скоро градски побойници, отколкото професионални бандити. Наемни убийци, добре тренирани и вероятно добре заплатени. Но от кого? Остави свещта и си спомни за пропуска, който му бе дала принцесата. С показалеца и средния пръст успя да напипа документа под хастара на дрехата си. Разгърна го на пламъка на свещта и дъхът му замря, най-отгоре бе положено личното императорско клеймо с алено мастило, почти осем сантиметра в диаметър. Под него се четеше официално уверение, че притежателят на настоящото е временно назначен за следовател при императорския двор и разполага с всички правомощия. Датата, както и името на съдията Ди бяха добавени с дребен и изящен почерк от женска ръка. Най-отдолу се виждаше печатът на главния съветник, а в ъгълчето — и личният печат на самата Трета принцеса.

Той сгъна грижливо документа и го мушна обратно под хастара си. Това, че императорът бе упълномощил дъщеря си да издава толкова важни документи, красноречиво говореше за безкрайната му любов и доверие към нея. То представляваше и поредно потвърждение, че явно в случая залогът беше доста по-голям от една открадната императорска скъпоценност. Съдията излезе навън, седна на един дънер и направи опит да обмисли създалото се положение.

ГЛАВА VIII

Съдията Ди научава нещо за легендарното минало на Учителя с кратуната;

един опечален съпруг се кани да спечели нещо от дрехите на жена си

Конско цвилене извади съдията Ди от унеса му. Конярят слезе и той му даде бакшиш. После се метна на седлото и подкара към кея. На рибното тържище имаше още много хора, стълпени около сергиите. Докато минаваше край тях, дочу откъслечни приказки за някакъв пожар.

Пред щаба на гвардията се бяха събрали десетина гвардейци на коне. Носеха в ръце ветроупорни фенери, изпоцапани със сажди. Съдията Ди повери коня си на един стражник и му каза, че желае да говори с лейтенант Лю. Друг войник го поведе по парадното стълбище към кабинета на капитан Сю. Капитанът седеше зад бюрото си и разговаряше с широкоплещестия си заместник. Той скочи на крака, щом зърна съдията, и се провикна сърдечно:

— Радвам се да ви видя, ваше превъзходителство! Имахме произшествие тази вечер. Покривът на градския склад за зърно се запали, без да разберем причината. Но моите хора потушиха пожара. Заповядайте, ваше превъзходителство. Вие сте свободен, Лю.

Съдията Ди се отпусна тежко.

— Трябва ми информация за един от посетителите на „Синята чапла“ — кратко обяви той. — Името му е Лан Лю.

— Значи веднага се заловихте за работа! Много съм ви задължен, ваше превъзходителство. Да, господин Лан е негодник, от когото мога да очаквам само главоболия. Знаете ли, той дърпа конците на всички вертепи и игрални домове в южните райони на окръга. Организирал ги е в нещо като тайно сдружение на име „Синята лига“. Притежава и голяма фабрика за коприна на юг, но тя е само за фасада. Иначе трудно може да бъде изобличен в закононарушение, редовно си плаща данъците. Съвсем наскоро имаше сериозни търкания с конкуренцията, тъй наречената Червена лига, която върти хазарта и вертепите в съседния окръг, той се почеса замислено по носа. — Подочух, че господин Лан се е срещал преди десетина дни тук, в Речния град, с представители на Червената лига и двете страни са сключили примирие. Изглежда, господин Лан е решил да поостане за по-дълго в града, за да наблюдава от безопасно разстояние дали се спазва примирието. Невероятно бързо се добрахте до него, ваше превъзходителство.

— По-скоро той се добра до мен — съдията разказа на Сю за срещата си с Лан в банята, после описа нападението в гората, като заяви, че е отишъл там да се поразходи и е срещнал Учителя с кратуната. — Беше съвсем предумишлено покушение — заключи той. — Пожарът в житния склад, за който споменахте, несъмнено е трябвало да отвлече вниманието на вашите патрули към другия край на града.

— О, небеса! Какви негодници! Ужасно съжалявам за случилото се, ваше превъзходителство. И то точно в моя район. Никак не ми харесва тази работа.

— На мен също — сухо отбеляза съдията Ди. — Отначало бяхме съвсем безпомощни пред тях, но Учителя с кратуната спаси положението. Забележителен човек! Знаете ли нещо за произхода му?

— Не много, ваше превъзходителство. Той е станал един вид част от Речния град. Всички го познават, но никой не е наясно откъде е дошъл. Говори се, че на младини е принадлежал към Братството от зелените гори, онези благородни разбойници, за които се разказва, че ограбват богатите, за да помагат на бедните. Веднъж бил срещнал даоистки отшелник някъде из планините и пожелал да му стане послушник. Когато старецът отказал, Учителя с кратуната седнал с кръстосани нозе под едно дърво пред обиталището на отшелника и стоял така дълги дни и нощи, докато краката му изсъхнали. И тогава старият човек го посветил във всички тайни на живота и смъртта.

Той замълча, поглаждайки замислено брадичката си.

— Да, четиримата ви нападатели сигурно са били наемници на този южняк Лан. Местни хора никога няма да нападнат Учителя. Първо, защото твърде много почитат неговата мъдрост и, второ, понеже вярват, че притежава магическа сила, с която може да изтръгне душата на човека и да я затвори в кратуната, която носи. Но откъде са разбрали, че сте тръгнали на разходка, ваше превъзходителство?

— Преди да ви отговоря, Сю, искам да ви задам един прям въпрос. Докато разговаряхме тук днес следобед, ми стана напълно ясно, че освен тревогите за Лан и останалите нежелани посетители ви измъчват и много по-съществени проблеми. Тъй като благодарение на вас бях сериозно въвлечен в ситуация, за която съм в почти пълно неведение, настоявам да ми обясните всичко, и то незабавно.

Капитанът скочи на крака и започна да обхожда стаята, говорейки забързано:

— Много съжалявам, ваше превъзходителство! Напълно сте прав, разбира се. Трябваше веднага да ви разясня всичко. Голяма грешка направих, като премълчах.

— Хайде, човече! Става късно, а аз съм доста изморен.

— Да, ваше превъзходителство. Ами знаете ли, полковник Кан ми е близък приятел. Всъщност най-добрият ми приятел. Израсли сме в един град и винаги сме били много близки. Именно полковникът издейства да ме прехвърлят тук от столицата, защото се нуждаеше от свой доверен човек. Той е мъж на място, от знатен род военни. Изключителни професионалисти, но бедни за съжаление. И без солидни връзки в двореца. Освен това е малко саможив, държи твърде много на независимостта си, затова, както можете да си представите, на дворцовите кръгове не им се понрави особено това, че го назначиха за командир на гвардията в Крайречния дворец. На тях повече им харесват блюдолизци, които приемат и на свой ред връщат услуги, нали разбирате? Тъй че той си имаше много неприятности, но досега винаги е успявал някак да се справи с тях. Напоследък обаче му стана трудно. Канех го да сподели с мен тревогите си, но той се заинати и ми призна само, че е някаква дворцова афера. А на всичко отгоре вчера му се наложило да проведе някакво разследване: изключително деликатна история, както ми каза, просто не знаел откъде да я подхване. Според думите му не било възможно да обсъжда с мен каквото и да било, но работата можела да се окаже съдбовна за него. Нали си представяте.

— Всичко това е твърде интересно, но хайде, изплюйте камъчето.

— Разбира се, ваше превъзходителство. Та когато ви разпознах, си казах, че самите небеса ви пращат. Знаете каква почит изпитвам към вас. Помислих си, че най-малкото ще ми помогнете да се справя с всички тези богати мошеници, а след това бих могъл да опитам да ви уредя среща с моя полковник. Дано се съгласи да сподели с вас нещо повече относно това разследване, а вие, със забележителния си опит, бихте могли, ваше превъзходителство…

Съдията Ди вдигна ръка.

— Кога точно съобщихте на полковника, че съм пристигнал?

— Питате ме кога, ваше превъзходителство? Та аз ви видях едва днес следобед. Срещам се с полковника само сутрин, когато отивам в двореца за всекидневния си рапорт. Възнамерявах да му съобщя за вас веднага щом го зърна.

— Разбирам — съдията Ди се облегна на стола и бавно поглади бакенбардите си. След известно мълчание каза: — Трябва да ви помоля, Сю, да не споменавате и дума за мен пред вашия полковник. С удоволствие бих се срещнал с него, но още не му е дошло времето. Може би, ако го помолите, ще ми уреди визита в Крайречния дворец, преди да напусна града. Впрочем в коя част на двореца живее Третата принцеса?

— В североизточната, ваше превъзходителство. Най-уединеният и строго охраняван район. За да стигнете до него, трябва да пресечете целия дворец и да минете покрай канцеларията на главния евнух. Много умен мъж, така съм чувал. Другояче не би и могло да бъде, предполагам, че негово превъзходителство знае какво е зад пурпурните дворцови стени. Въздухът гъмжи от интриги.

— Неведнъж съм чувал да разправят, че Третата принцеса е изключително интелигентна и надарена жена. Не би ли могла да пресече тези подмолни игри?

— Може, разбира се, но само, ако е наясно какво точно става. За една принцеса, ваше превъзходителство, най-трудно е да научи какво се случва сред стотиците й дворцови служители. Отвсякъде я обграждат придворни дами, компаньонки, камериерки и какви ли не, а всяка една поотделно преиначава и най-малката новина според личния си вкус. Благодаря на небесата, че службата ми е извън стените на този дворец, ваше превъзходителство! — той поклати глава, после бързо добави: — Какво според вас трябва да предприема спрямо господин Лан? Ами четирите трупа в склада му?

— Спрямо самия Лан абсолютно нищо. Лично аз ще се заема с него, когато преценя, че му е дошло времето. Нека няколко ваши доверени служители да пренесат труповете в моргата. Да обявят, че това са горски разбойници, засечени от патрул, докато нападали случаен пътник. А, да, като говорим за разбойници, научих някои любопитни подробности относно убийството на касиера. Младежът е бил влюбен в жената на собственика на странноприемницата и съществува версия, че тя е отпътувала към село Десет мили, отвъд планината, отбелязано на картата от самия Тай Мин. Може би двамата са възнамерявали той да се присъедини към нея в селото. Но по пътя е бил нападнат и убит.

— Това е много интересно — промълви капитанът. — Щом госпожа Уей е била такава жена, нищо чудно да е имала и друг любовник. А ревността често е сериозен мотив за убийство. Знаете ли, получава се тъй, че двама от моите агенти заминават тази нощ за споменатия район. Ще им наредя да разпитат за госпожа Уей. Може би е отседнала в село Десет мили заедно с убиеца на Тай, откъде да знаем? Много ви благодаря, ваше превъзходителство!

Съдията Ди се надигна, а капитанът добави:

— Нападението над вас ме потресе. Не бихте ли желали да прикрепя към вас двама-трима от моите цивилни агенти за охрана?

— Не, благодаря ви, само ще ми пречат. Довиждане, Сю, ще ви държа в течение, ако науча нещо ново.

Помръкнал, капитанът го изпрати лично до долу. По главната улица се мяркаха малцина минувачи, тъй като наближаваше полунощ. Съдията Ди привърза поводите на коня си за един стълб пред входа на „Синята чапла“ и влезе вътре. В приемната нямаше никой, но през декоративната решетка зад гишето можеше да се види седналият гърбом господин Уей. Собственикът се бе свел над голяма кожена чанта, сложена на пода. Съдията заобиколи гишето и почука на решетката.

Мъжът се изправи и се обърна към него.

— С какво мога да ви бъда полезен, докторе? — запита глухо той.

— Пратете някой слуга да отведе коня ми в конюшнята, господин Уей. След като прегледах пациента си, излязох да се поразходя из гората и там се загубих.

Уей измърмори нещо за късния час и потътри нозе към задната врата на канцеларията си. Съдията Ди внезапно осъзна, че е уморен до смърт. Отпусна се в креслото до писалището и протегна скованите си крака. Зарея невиждащ поглед по декоративните извивки на решетъчната стена и си припомни удивителните събития от последните няколко часа. Бе решил, че по всяка вероятност повикването му в двореца е резултат на информацията за пристигането му в града, дадена от капитан Сю. Излизаше обаче, че той не се е срещал с полковника, пък и не знаеше нищо за кражбата на огърлицата. Явно някой друг от Речния град го бе разпознал и научил за фалшивата му самоличност от регистъра на „Синята чапла“. При това този неизвестен човек бе приближен на принцесата, тъй като само три часа след пристигането му в града госпожа Хортензия прати да го извикат. Всичко това бе твърде озадачаващо.

Някъде отгоре, над приемната, долитаха приглушените звуци на лютия. Музикантът явно обичаше да будува до среднощ. Погледът на съдията попадна върху отворената чанта на пода. Беше претъпкана с женски дрехи. Други висяха през облегалката на стола на господин Уей. Най-отгоре се виждаше връхна роба с дълги ръкави, ушита от червен брокат, с красива бродерия на златни цветя.

Собственикът на странноприемницата се върна и заяви, че конярят ще се погрижи за неговия кон.

— Съжалявам, че ви обезпокоих толкова късно, господин Уей — съдията Ди усещаше неохота да се надигне от удобното кресло, затова подхвърли небрежно: — Забелязах срещу конюшнята голяма тухлена постройка. Предполагам, че това е вашият склад?

Събеседникът му го изгледа косо, със злобно пламъче в неспокойните очи.

— Там има само вехтории, разни остатъци от счупени мебели, докторе. Едвам свързвам двата края. Само ако знаехте какви разходи имам — той взе червения дамски жакет и роклята от стола си, хвърли ги в чантата и седна. — Напоследък бях тъй натоварен, че дори не успях да събера дрехите на любимата си съпруга! — после промърмори като че ли на себе си: — Надявам се в заложната къща да дадат нещо за тях. Винаги съм й купувал само луксозни неща.

— Със съжаление научих за семейните ви проблеми, господин Уей. Нямате ли представа, кой би могъл да е прелъстителят на жена ви?

— Не бих се учудил, ако излезе онзи дълъг нехранимайко, дето идваше понякога да моли за портиерска служба. Живее в съседния окръг.

— Не мислите ли, че можете да повдигнете обвинение срещу него?

— Срещу него ли? Не, благодаря, ваша светлост. Той общува с горски разбойници. Не бих желал да се събудя с прерязано гърло! Всъщност истината е, че се отървах от жена, която не е стока.

Съдията Ди се надигна и му пожела лека нощ. На втория етаж цареше мъртва тишина. Щом влезе в стаята си, видя, че слугите са спуснали капаците на прозорците за през нощта, тъй че вътре бе топло и задушно. Понечи да ги отвори, но после размисли и се отказа. Нямаше смисъл да приканва евентуални нападатели за среднощно посещение. След като се увери, че резето на вратата е солидно, той се съблече и огледа раната на ръката си. Прорезът бе дълъг, но плитък. Почисти го с тампон, напоен в горещ чай, превърза го с чист бинт, след това се излегна върху тясното легло с намерение да си отпочине хубаво през нощта. Но спареният въздух го гнетеше и скоро целият плувна в пот. Пред него отново изплува обезобразеното лице на брадатия разбойник, припомни си с ужасяващи подробности и останалите мъртъвци. После отново се почуди, че за сакат старец като него Учителя с кратуната бе демонстрирал забележително безстрашие и ловкост в боя. Странно, след като разгледа отблизо лицето на Учителя в горския склад, то му се стори някак познато. Дали пък не го бе срещал и преди? Скоро тези объркани мисли го унесоха в сън.

ГЛАВА IX

Съдията Ди похапва царски;

рибарският късмет спохожда не този, който го желае най-силно

Съдията се събуди рано след ободрителен сън. Стана и разтвори капаците на прозореца. Ясното небе обещаваше чудесен летен ден. След като изми лицето и среса брадата си, закрачи напред-назад из стаята, скръстил ръце на гърба. После внезапно осъзна, че се шляе така само защото чака Папратова Клонка да му донесе сутрешния чай. Ядосан на самия себе си, реши да отиде да закуси в „Деветте облака“ отсреща. Нямаше да е зле да понаучи това-онова за града и да открие как би могъл да огледа по-подробно стените на Крайречния дворец.

Долу в приемната младият администратор се прозяваше зад гишето. Съдията Ди промърмори разсеяно в отговор на неговото „Добро утро“ и прекоси улицата. За разлика от „Синята чапла“ в „Деветте облака“ разполагаха със собствена гостилница, разположена зад приемната. В този ранен час край малките маси седяха не повече от пет-шест души и поглъщаха лакомо сутрешната си порция ориз. Зад тезгяха бе застанал нисък тантурест мъж, който гълчеше един намусен келнер. Той спря за миг, изгледа втренчено съдията с малките си кръгли очички, после пристъпи с клатушкане да го посрещне.

— За нас е чест да приемем един прочут столичен лекар, ваша светлост. Моля, заповядайте на масата в ъгъла, там е тихо и удобно. Ще се уверите, че кухнята на „Синята чапла“ изобщо не може да се мери с нашата. Ще си позволя да ви препоръчам пържен ориз със свинско и лук, а също хрупкава пържена пъстърва, току-що извадена от реката.

На съдията Ди му се щеше да хапне по-скромно, но пък не беше зле да поощри словоохотливостта на гостилничаря, за да понаучи едно-друго. Той кимна и дебеланкото викна поръчката към келнера.

— Стаите в „Синята чапла“ са доста уютни, дума да няма — подметна съдията, — но не бих желал да коментирам обслужването, тъй като ужасното убийство на касиера е разстроило реда там.

— Вярно е, господине. Мин си разбираше от работата, кротък и възпитан младеж беше. Но всъщност управляваше госпожа Уей. Оправна, способна жена, но много унизена от този скъперник, мъжа й. Ами че той й броеше всяко петаче! Когато се отбиваше при нас, винаги й давах по две курабийки с плънка от сладък фасул, нашия специалитет. Страшно ги харесваше. Дори в онази нощ, когато избяга, й бях дал три-четири. Не съм човек, дето ще погледне с леко око хойкането на една омъжена жена, господине. Но не може да се отрече, че Уей сам я тласна натам — той махна на келнера да идва и продължи: — А тя толкова държеше всичко да е наред. Искала е, преди да избяга, да предаде на племенницата си всички тънкости на занаята. Девойката е хубава, но малко горделива, ако питате мен. А госпожа Уей беше олицетворение на благопристойна съпруга. Де и моята да беше такава.

Келнерът донесе бамбуков поднос, отрупан с курабийки.

— Заповядайте, докторе — покани го собственикът с лъчезарна усмивка. — Вземете си колкото искате, заведението черпи!

Съдията захапа една, но установи, че са твърде сладки за вкуса му. Все пак възкликна:

— Чудесни са!

— Всичките са за вас, господине — дебеланкото се наведе над масата му и зашепна доверително: — А сега искам да ви кажа нещо, което сигурно ще ви заинтересува в професионален план. Половин час след всяко хранене усещам тъпа болка ей тук, вляво. После нещо започва да ми пари точно над пъпа, чувствам някъде дълбоко киселини.

— За консултации вземам по един сребърник — отбеляза учтиво съдията. — Плаща се в аванс.

— Цял сребърник! Но изобщо няма нужда да ме преглеждате. Исках ви само съвет. Освен това страдам от запек.

— Обърнете се към вашия лекар — прекъсна го рязко съдията и взе пръчиците за хранене.

Дебеланкото го изгледа обидено и се заклатушка към тезгяха си, като пътьом отнесе подноса със сладките. Съдията си хапна с апетит. Дума да няма, пържената пъстърва беше великолепна. На излизане от „Деветте облака“ забеляза Папратова Клонка, застанала на портала отсреща. Беше облечена в кафява връхна дреха и широки панталони с червен пояс. Червена лента прихващаше косите й. Момичето го поздрави сърдечно с „Добро утро“, после добави:

— Чудесно време! Какво ще кажете да поизлезем с лодката по реката?

— Не трябва ли най-напред да се преоблека?

— О, не. Само ще си купим сламени шапки по пътя. Тя го преведе по няколко тесни улички и не след дълго двамата се озоваха в източния край на кея. Съдията купи две сламени шапки. Докато тя завързваше своята с панделка под брадичката, той хвърли бърз поглед към складовете. Двама носачи отнасяха голям денк по просеката, надзиравани от слаб мъж с голяма длъгнеста глава. Папратова Клонка слезе по каменните стъпала до водата и посочи една малка лодка, привързана с верига между по-големите ладии. Тя я придърпа уверено, съдията Ди се качи и се разположи удобно на носа. С умели удари на кормилното гребло девойката изведе лодката от пристана, после замени греблото с дълги весла. Тъкмо преди да се насочи към талвега, съдията каза:

— Много ми се иска да разгледам поне отвън този прословут Крайречен дворец.

— О, нищо по-лесно! Ще се придържаме тогава до този бряг и ще пресечем реката малко преди двореца. И без това най-добрите места за риболов са точно срещу него.

Лек ветрец набраздяваше спокойните кафяви води, но сутрешното слънце приятно загряваше лицето на съдията Ди. Той прибра шапката в ръкава си и наложи на главата си сламената капела. Папратова Клонка бе съблякла връхната си дреха. Един червен шал пристягаше плътно приятно заоблената й гръд.

Облегнат на носа на лодката, съдията я наблюдаваше, седнала на кърмата срещу него, как размахва с изящни уверени движения дългото весло. Раменете и ръцете й бяха покрити със златист загар. Той се размисли с малко тъга, че младостта не може да бъде заменена с нищо. След това насочи вниманието си към брега. Високи борове растяха досами водата, извисили се над гъстия храсталак. Тук-там се мяркаха тесните устия на заливчета и малки потоци.

— В тези води няма нищо интересно — отбеляза тя. — Най-много три-четири рака и някоя дънна риба може да се улови. Още не е настъпил сезонът на змиорките.

Нагоре по течението гората се сгъстяваше. Обвити в мъх лиани се увиваха около ниските клони, надвесени до самата вода. След петнайсетина минути Папратова Клонка насочи лодката към талвега.

— Не може ли още малко да продължим край брега? — попита бързо съдията. — Сигурно вече сме наближили двореца и ми се иска да го огледам добре.

— Та да ни убият и двамата ли? Виждате ли онези цветни шамандури отпред? По-надолу, на кея, има огромни надписи с предупреждение към всички плавателни съдове да не навлизат в акваторията зад шамандурите. И на брега срещу двореца има същото любезно предупреждение. Прекоси ли някой линията, стрелците по бойниците ще го използват като учебна мишена за арбалетите си. Няма как, ще трябва да се любувате на двореца от безопасно разстояние!

Тя поведе лодката по-далеч от шамандурите. След малко той наистина зърна триетажната наблюдателна кула в северозападния ъгъл на дворцовия масив. Гората свършваше внезапно при тясно устие, очевидно началото на дългия ров, който обкръжаваше двореца отвред. Северната стена се издигаше направо от водата, леко наклонена навътре. По-ниски наблюдателни кули се извисяваха на равни интервали над назъбения край на стената. Ярки отблясъци от слънчева светлина играеха по заострените шлемове на стрелците.

— Доста внушително, нали? — подвикна от кърмата Папратова Клонка.

— Наистина! Нека идем малко по-нагоре, докато се изравним със североизточната кула. Така ще мога да разгледам всичко.

Край тях се плъзна голяма товарна джонка, чиито гребци замахваха с дългите гребла в ритъма на печален напев. Папратова Клонка се присъедини към него със звънкия си млад глас и загреба по-енергично, за да влезе в такт. Съдията си помисли, че стената изглежда твърде висока и заплашителна. Той изброи осем сводести отвора с решетки над самата вода: явно шлюзове към вътрешните канали в крепостта. После видя и павилиона, стърчащ от стената точно над последния сводест отвор. Представляваше закрита трапецовидна веранда с три издадени прозореца — големият отпред, по-малките отстрани. Прецени, че подпорите под павилиона слизат на около два метра над водата. Една малка лодка, вързана със синджир за решетката, можеше да остане незабелязана. Но как е възможно да се промъкне тук лодка, без да я видят стрелците от наблюдателниците?

— Надявате се да зърнете на прозореца прекрасната принцеса ли? Е, не е ли по-добре да тръгваме вече към отсрещния бряг?

Съдията кимна. Гребането срещу течението бе доста уморително и по раменете на Папратова Клонка блестяха капчици пот, а и слънцето прежуряше все по-жарко. Северният бряг не беше толкова обрасъл, тук-там сред зеленината се мяркаше сламената шапка на някой рибар. Когато наближиха сушата, Папратова Клонка хвърли малка котва с две завързани за по-голяма тежест тухли. Течението поде за малко лодката, после котвата явно се закачи и спряха на място. Девойката каза със задоволство:

— Тук е най-доброто място. Онзи ден с Тай Мин уловихме два чудесни костура. Я погледнете, в тази стъкленица съм донесла рачешки крачета, най-добрата стръв!

— Нашият учител Конфуций винаги е ловил риба с въдица — отбеляза съдията, докато закачаше стръвта, — никога с мрежа. Смятал е, че рибата трябва да има своя шанс за спасение.

— Чувала съм тази мисъл. Докато татко бе жив, обичаше да чете с мен класиците. Той между другото беше директор на селско училище. Аз съм единствено дете, мама почина, когато бях много малка, и татко посвещаваше на мен голяма част от времето си. Не, вземете другата въдица. За костура трябва по-дълга.

Тя заметна умело със своята и добави:

— Много щастливо живеехме. Но след смъртта на татко се наложи да дойда тук, в странноприемницата, понеже чичо Уей е най-близкият ни роднина. Не можех да взема със себе си книгите, които четяхме заедно, те бяха собственост на училището. Като образован човек и лекар сигурно имате голяма библиотека, нали?

— Доста е богата. Но нямам достатъчно време за четене.

— На мен много ми се иска да живея в дома на някой учен. Да чета книги за разни интересни неща, да изучавам рисуване и калиграфия. Така човек се чувства по-сигурен, нали разбирате? Докато леля още си беше в „Синята чапла“, добре си поминувахме. Вярно, чичо не й даваше пари за хубави дрехи, но тя бе наследила няколко топа разкошна коприна и аз й помагах да шие нови тоалети. Любимият й елек беше от червен брокат на златни извезани цветя. Тя много го обичаше и наистина й отиваше.

Съдията наведе пръта и върхът му почти докосна кафявата вода. Поразмърда се на носа и каза:

— Да, чувах, че леля ти е била красавица. Мога да си представя, че един чувствителен младеж, като Тай Мин, ще се влюби лудо в нея.

— Той наистина беше луд по нея. Убедена съм, че започна да играе комар само за да може по-често да й прави подаръци.

— Играта на комар е най-сигурният начин да изгубиш, не да спечелиш пари — разсеяно отвърна съдията. Стори му се, че усети леко подръпване на влакното.

— Тай Мин печелеше. Но според мен господин Лан нарочно го оставяше, за да го обере по-успешно след това. Направо ме побиват тръпки от този Лан.

— Лан ли? Къде играеха?

— Ами Тай Мин ходи на няколко пъти в кабинета на Лан. Ей, внимавайте!

Той остави влакното да се размотае между пръстите му. За миг в главата му се мярна едно предположение. Лан никога не би допуснал до себе си младия касиер, ако не е виждал някаква изгода от това.

— Отпуснете още! — извика възбудено Папратова Клонка.

Да, наистина трябваше да отпусне малко въдицата за Лан. Дори доста! Така би могъл и да стигне до евентуалната връзка между порутения склад на търговеца и позлатените дворцови врати. Той ту отпускаше, ту придърпваше, опитвайки да подреди в съзнанието си изводите от своята догадка.

— Теглете! — извика възбудено тя.

Съдията бавно нави влакното и от водата се показа един едър костур. Съдията се наведе през борда, улови мятащата се риба и я пусна в кошницата на дъното на лодката.

— Браво на вас! А сега гледайте мен — тя се взря в своята плувка с оживено поруменяло лице. Ветрецът вдигна нагоре един нежен кичур от лъскавите й коси, надничащ изпод сламената шапка. Съдията очакваше с нетърпение мига, когато щяха да се върнат на южния бряг, защото му се искаше да слезе на суша и да провери дали там има някаква пътечка. Но би било твърде жестоко да развали удоволствието на момичето. Той заметна наблизо и отново опита да подреди в съзнанието си различните версии. Фактът, че касиерът е бил подложен на мъчения, го бе заинтригувал още в началото. Но сега виждаше възможното обяснение. Гласът й го извади от вцепенението.

— Рибата изобщо не кълве. Кажете ми колко съпруги имате?

— Три.

— А фаворитката ви красива ли е?

— Много. С радост мога да ти съобщя, че семейството ми е щастливо и хармонично.

— Щом сте известен лекар, имате право на четири съпруги. Четните числа носят късмет! А като заговорихме за късмет, мисля, че…

Тя придърпа влакното и извади една риба, по-дребна от неговата. Известно време и двамата мълчаха: тя, вторачена в своята плувка, той, вглъбен в мислите си. След като девойката извади един доста голям костур, съдията подхвърли:

— Краката ми започнаха да се схващат. Иска ми се да поработя малко с веслата. Много отдавна не съм гребал.

— Добре. Стига да не обърнете лодката.

Размениха си пълзешком местата. Докато се разминаваха, лодката се наклони опасно и той трябваше да я прехване през раменете.

— Много ми е приятно да бъда с вас! — прошепна тя.

Съдията Ди побърза да стисне дългите весла. Коленичи на кърмата и първо поведе лодката нагоре по течението, за да може Папратова Клонка да изтегли котвата. После пое навътре, по-далеч от брега. Не се справяше съвсем зле, но тъй като се налагаше да стои на колене, не можеше да използва тежестта на тялото си и трябваше да разчита единствено на ръцете си. Раната под лакътя му започна да пулсира. Той направи опит да се изправи, но лодката се заклати заплашително. Момичето се заля в кръшен смях.

— Е, ще се наложи да греба на колене — кисело каза той.

— Накъде карате?

— Иска ми се да слезем за малко на брега. Мисля, че може да открия някои билки в ей онзи храсталак. Имате ли нещо против?

— Не. Но няма да можете да направите друго, освен да потърсите из храсталака досами водата. Наоколо няма никаква пътека.

— В такъв случай хайде обратно към кея. Няма да е трудно, течението ще ни носи.

Твърде скоро обаче откри, че на практика се оказа доста по-трудно, отколкото на думи. Около тях плаваха множество речни съдове и трябваше да пусне в ход цялото си умение, за да избегне сблъскването. Слушаше с половин ухо веселото й чуруликане. Изведнъж се сепна:

— Тършувал ли? Кой е тършувал?

— Чичо ми, нали ви казах. Сигурно е претърсвал таванската стаичка на горкия Тай Мин. Докато чистих там сутринта, забелязах, че навсякъде е разхвърляно. Не мога да си представя какво ли се е надявал вуйчо ми да намери. А сега аз ще поема лодката, вие няма да можете да се оправите с акостирането.

ГЛАВА Х

Освежителна баня засилва решителността на съдията Ди;

един бандитски главатар се върти неспокойно на стола си

Разделиха се още на пристана. Папратова Клонка тръгна по главната улица с рибарската кошница в ръка, като си тананикаше весело. Съдията Ди мина край рибното тържище и влезе в първата гостилничка. Поръча си голяма порция юфка със задушени бамбукови връхчета. Изпи набързо чаша чай и се върна в „Синята чапла“, тъй като нямаше търпение да влезе в банята.

Както и очакваше, в нея нямаше никой, понеже беше време за обедния ориз. Дори и телякът почиваше. Блажено изтегнат в басейна, съдията грижливо обмисли бъдещите си действия. Догадката му беше дръзка, дори малко произволна. Предположението му се основаваше само на два факта: първият, че клетият касиер Тай Мин е бил жестоко измъчван, преди да го убият, и вторият, че стаята му е била претърсена. Всичко останало беше просто налучкване, основано на наблюденията му върху мерзката, стръвна природа на хора като Лан Лю. Да, той ще поеме риска. Ако предположението му се окажеше вярно, щеше да приключи успешно с първия етап на своето разследване. Ако пък грешеше, поне щеше да подплаши неколцина негодници. А подплашеният човек често допуска сериозни грешки.

Тъкмо когато слагаше чиста превръзка на раната си, влезе телякът. Съдията му нареди да донесе чисти дрехи от стаята, а мръсните да предаде на перачките. Облече кафявата си пътна роба, изпрана и изгладена, влезе в приемната и попита администратора дали господин Лан е приключил с обяда си. Младежът кимна утвърдително и тогава той му връчи визитната си картичка с молба да попита дали господин Лан би го приел за малко.

— Едва ли, господинът не обича да го безпокоят непосредствено след ядене, докторе.

— Попитайте го все пак.

Администраторът тръгна по коридора с колебливо изражение, но скоро се върна широко ухилен.

— Господин Лан каза да заповядате, ваша светлост. Четвъртата врата отдясно.

Съдията Ди бе посрещнат от мършав мъж с длъгнеста глава, същия, когото бе видял сутринта край горските складове. Той се представи с раболепна усмивка като счетоводител на господин Лан, след това преведе съдията през просторно хладно преддверие и накрая двамата влязоха в обширна стая, която сякаш заемаше цялата задна част от лявото крило на странноприемницата. Очевидно беше, че това е най-закътаният и най-скъп апартамент в „Синята чапла“.

Господин Лан седеше зад тежко писалище от резбован абанос, пред него се мъдреше разтворена дебела папка. Двамата му телохранители стояха пред сгъваемата врата към запуснатата задна градина. Господин Лан се изправи и с учтив поклон посочи на съдията другото кресло. Усмихна се едва доловимо и рече:

— Тъкмо преглеждах деловите книжа с моя счетоводител. Вашата високопочитаема визита представлява приятен повод да си почина от това досадно занимание — той даде знак на счетоводителя да им поднесе чай.

— Възнамерявах по-рано да ви направя посещение на вежливост, господин Лан — заговори любезно съдията Ди, — но снощи се заседях до късно и сутринта се чувствах малко неразположен. Днес времето е чудесно — той пое чашата, която му предложи счетоводителят, и отпи глътка.

— Независимо че вали от време на време дъжд — отбеляза Лан, — намирам тукашния климат за много задоволителен.

Съдията рязко остави чашата на масата. Сложи длани на коленете си и каза с остър тон:

— Радвам се да чуя това, Лан, защото ще ви се наложи да останете в Речния град за по-дълго.

Домакинът му го изгледа смръщен. После бавно попита:

— Какво точно имате предвид?

— Имам предвид, че примирието е нарушено. Ръката ни ще се стовари върху вас в същата минута, когато излезете извън тази специална зона, Лан! Снощи глупавите ви наемници ме отведоха във вашия склад на кея и се опитаха да ме убият.

— Нали ви разказах, че навсякъде по пода има кръв, господарю. — обади се шепнешком счетоводителят.

— Млъкни! — нареди му Лан. После се обърна към двамата телохранители: — Затворете тази проклета врата. Единият да застане пред вратата към градината, другият — в преддверието. Никой да не ни безпокои — след това втренчи в съдията големите си очи, които бяха придобили стоманен блясък. — Не разбирам за какво говорите. Заподозрях, че сте от червените още щом ви видях в банята вчера. Обикновено лекарите нямат такова атлетическо телосложение. Но мога да ви уверя, че не съм правил опит да ви убивам. Нашата страна все още спазва примирието.

Съдията Ди сви рамене.

— Засега няма да обсъждаме този въпрос. Има нещо много по-важно. Наредено ми е да ви направя предложение. Наели сте касиера на странноприемницата да открадне една прекрасна дрънкулка. Явно вашата лига е останала съвсем без средства, Лан, след като тъй отчаяно рискувате да ви режат публично къс по къс. Бавно и майсторски.

Лан запази безстрастно изражение, но лицето на счетоводителя болезнено прежълтя, както успя да забележи съдията. Той продължи:

— С удоволствие бих ви разкрил пред властите, Лан. Но примирието си е примирие, а ние държим на думата си. Разбира се, при положение че делим по равно. Половината от осемдесет и четири е четирийсет и две. Моля да ме поправите, ако бъркам цифрата!

Лан бавно подръпваше заострената си брадичка, втренчил злобен поглед в своите телохранители. Двамата едри мъжаги правеха трескави жестове на отрицание. Счетоводителят побърза да се прикрие зад стола на господаря си. В огромната стая се възцари продължително мълчание. Най-сетне Лан проговори:

— Вашите хора си ги бива, и то много. Ще трябва да преразгледам организацията на моите. Изцяло! Да, цифрата ви е вярна. Така е, бяхме се споразумели, че на неутрална територия ще делим, при това по равно. Не известих обаче вашия началник за случая, тъй като всичко пропадна. Не успях да открия бисерите.

Съдията Ди се изправи рязко.

— Снощният опит да ме убиете доказва, че лъжете, Лан. Имам пълномощията, ако отхвърлите разумното ни предложение, да обявя край на примирието. Което и правя, тук и в този миг. Сбогом!

Той тръгна към вратата. Когато сложи ръка на дръжката, Лан внезапно извика:

— Върнете се и седнете. Всичко ще ви обясня.

Съдията се върна до писалището, но не седна на предложеното му кресло. Каза навъсено:

— Първо държа да ми се извините заради опита за покушение срещу мен, Лан!

— Извинявам се, че сте имали неприятности именно в моя склад, и веднага ще наредя да разследват случая. Това задоволява ли ви?

— По-добре е, отколкото нищо — съдията Ди седна отново.

Лан се облегна на креслото си.

— Направих грешка, не биваше да приемам тази поръчка. Но знаете колко разходи имам напоследък. Трябва да плащам на управителите на моите игрални домове цели състояния и въпреки това тези мошеници ме лъжат за истинските постъпления. А как можеш да поддържаш прилични вертепи, след като дори и селските моми не стигат? Налага се да плащаме на тези крави толкова, колкото и на една обучена куртизанка. Ще претърпя големи загуби в тази област, освен ако не се случат поройни дъждове или засуха и лоша реколта. А що се отнася до данъците, да ви кажа право…

— Няма нужда! — прекъсна го съдията Ди. — Кажете по-добре за бисерите.

— Ами тъкмо възнамерявах да ви обясня, че при сегашното ни положение десет слитъка злато съвсем не са сума за изпускане. А точно толкова щях да получа от тази сделка, без практически да рискувам или да влагам нещо.

Лан въздъхна дълбоко.

— Всичко стана така: идва при мен миналата седмица един прекупвач на коприна, представя се с името Хао. Носи ми препоръчително писмо от мой близък в столицата. Хао ми обяснява, че негов познат обмислял план за кражба на ценна огърлица от тукашния Крайречен дворец. Казва, че била направена от осемдесет и четири бисера, най-добро качество, но, разбира се, ще трябва да се пласират един по един. Ако съм знаел някого, който познава реката и района около двореца и се наеме да свърши тази работа, познатият на Хао щял да ми плати за услугата десет златни слитъка. Веднага се сетих за тукашния касиер, който знае наизуст всяка извивка на реката, но не обещах нищо твърдо. Десет слитъка злато са добра пара, но и кражбата от двореца е много опасно нещо. После обаче Хао ми разясни цялата предварителна организация. Нека моят счетоводител повтори плана, той има изключителна памет и това май му е единственото качество на този главанак! Хайде, говори! Изпей си урока.

Дългоглавият притвори очи. Сключи ръцете си отпред и занарежда:

— Човек трябва да напусне града с лодка един час преди полунощ, да гребе до четвъртото заливче на десния бряг, да остави там лодката и да тръгне по пътеката зад втората редица борове. Някога са я използвали самите дворцови патрули. Вие се покрай брега и стига до северозападния край на крепостния ров. На около седемдесет сантиметра под повърхността на реката има стар шлюз и трябва да се преплува над него до ъгъла на северозападната наблюдателна кула. Малко над водата цялата северна стена е опасана с корниз, горе-долу една стъпка широк. Трябва да се върви по него, докато се стигне до последния шлюз. Над него е подпората на павилиона. Между тухлите има много пролуки, човек може лесно да се изкатери по стената. После се влиза през страничния прозорец. Сводест отвор в стената свързва павилиона със спалнята. Огърлицата ще лежи или на тоалетната масичка до този вход, или на масичката за чай отсреща. Човекът ще изчака скрит зад стената, за да се увери, че всички са заспали. След това ще влезе, ще вземе огърлицата и ще се върне по същия път. Не е нужно да се безпокои за стрелците по бойниците, те ще си имат достатъчно други грижи. Мършавият отвори очи и засия самодоволно.

Лан продължи с обясненията:

— Тъй като познатият на Хао явно е вътрешен човек в двореца, аз си помислих, че наистина си струва да привлека касиера за целта. Поканих го да поиграем приятелски, позволих му отначало да спечели, а после загуби голяма сума. Когато му разказах за планираната кражба, с която да изкупи дълга си, той се съгласи на часа. И аз съобщих на Хао, че всичко е наред. Ако се случеше да заловят Тай Мин, аз щях, разбира се, да отричам, че изобщо съм чувал за подобен заговор, и щях да твърдя, че младежът очевидно е търсил начин да върне огромната си загуба на комар.

— Да речем, че всичко дотук е истина, Лан — каза уморено съдията. — Но все още очаквам да чуя защо огърлицата не е у вас. Останалото приемам на доверие.

— Просто исках да ви обясня с подробности — каза разтревожено Лан. — Наистина Тай Мин тръгна от моя склад в уреченото време. Обеща да се върне пак на същото място, да остави огърлицата и да получи двайсет сребърника, като аз си удържа дълга му. Вярно, случва се да допускам грешки, но в такива рутинни неща няма начин да стане. Поставих по двама от моите хора да пазят пътищата на запад, на изток и на юг от града — просто за да сме сигурни, че ако Тай от разсеяност забрави за срещата в склада, ще успеем да му напомним. Счетоводителят ми напразно чакал там Тай цели два часа. После младежът бил доведен от хората на източния път. Хванали го да препуска ухилен до ушите, издокаран с хубави дрехи. Междувременно се бил отбил в „Синята чапла“, така им казал.

Съдията едва потисна прозявката си.

— Сигурно прекарвате доста време в слушане на пазарски лакардии, Лан — после го подкани грубо: — Кажете най-накрая за огърлицата.

— Негодникът заявил, че не успял да я вземе! Всичко вървяло по мед и масло, докато се прехвърлил през стената и влязъл в павилиона. Вътре нямало никой, в спалнята също. Нямало и помен от огърлица, изобщо нищо ценно за отмъкване. Тогава се върнал, но не посмял да дойде на срещата ни. Опасявал се да не помислим, че ни мами, докато всъщност е скрил някъде огърлицата. Странно, но моите хора точно това си помислиха. Положиха всички усилия да го накарат да си признае. Толкова се стараха, че издъхна в ръцете им. Не знам как се оправяте във вашата лига, но аз напоследък изобщо не успявам да набера мъже, на които да разчитам — той поклати опечалено глава и продължи: — Не само, че изпортили разпита на измамника касиер, ами сглупили да хвърлят тялото на съвсем неподходящо място в реката. Трябвало е да го откарат две-три мили надолу по течението. Разбира се, претърсихме таванската стаичка на Тай Мин в странноприемницата. Нищо не открихме за съжаление. А пък не мога да претърся всяка хралупа или дупка в тази проклета гора, нали така? Затова отписах огърлицата и това е всичко!

Съдията Ди въздъхна дълбоко.

— Чудесна история, Лан. Също като онази, която Тай разказал на вашите хора. С единствената разлика, че той не е могъл да потвърди думите си, докато вие можете. Просто като ме запознаете с вашия добър приятел господин Хао.

Лан се размърда неспокойно на стола.

— Хао трябваше да дойде тук вчера сутринта с десетте златни слитъка. Но не се яви. Наистина не знам къде да го търся.

Настъпи дълго мълчание. После съдията Ди отмести назад стола си и се изправи.

— Много съжалявам, Лан, но не мога да се върна само с тази историйка. Не мислете, че ви изкарвам лъжец, просто искам да кажа, че са ми нужни доказателства. Ще остана тук още малко, за да огледам по-подробно ситуацията, тъй да се каже. Излишно е да ви обяснявам, че някои мои близки също се навъртат наоколо, затова недейте да повтаряте грешката от снощи! Ако ви се прииска пак да си поприказваме приятелски, знаете къде е стаята ми. Довиждане.

Счетоводителят с длъгнестата глава го поведе почтително към вратата.

ГЛАВА XI

Господин Лан дава доказателство за съобразителността си;

съдията Ди спечелва уважението му със своята

Когато се прибра в стаята си, съдията Ди се отпусна тежко в креслото до прозореца. Убийството на Тай Мин вече беше изяснено. Трябваше да се погрижи Лан Лю и жестоките убийци на злощастния касиер да си получат заслуженото. Но първо се налагаше да узнае кои са истинските престъпници, запланували кражбата на огърлицата. Дотук предположението му се бе оказало правилно: посегателството върху императорската скъпоценност бе елемент от някаква заплетена дворцова интрига и познатият на тайнствения господин Хао сигурно бе човек от двореца. Впрочем не беше изобщо сигурно, че господин Хао наистина съществува, тъй като корумпираните придворни, желаещи да наемат професионалисти отвън за мръсната си работа, винаги го правеха чрез посредник. Да можеше само да пипне този господин Хао! Веднъж да го арестуват и разпитат, щеше да издаде съучастника си. Но нещо бе прекъснало веригата: Хао не се бе явил при Лан и съдията имаше тревожното усещане, че напълно се е изпарил от сцената.

Откъм долната стая отново долетяха нежните звуци на лютня. Този път бе по-динамична мелодия, при това изсвирена майсторски: непозната, но доста приятна. Прекъсна внезапно, след което прозвуча женски смях. В Речния град нямаше куртизанки, но явно някои от гостите си водеха компаньонки. Съдията Ди замислено подръпна мустак.

Какво ли е направил Тай Мин с огърлицата? Не е било никак трудно да я грабне от масичката, върху която я е била оставила принцесата. Могъл е дори само да се присегне, без да прекрачва в павилиона. Дали някой друг от заговорниците не го е причакал още долу, при решетката на шлюза, под подпората на верандата? Тези канализационни отвори бяха с ниски сводове, на не повече от метър над водата, както бе преценил при разходката по реката, но вероятно достъпът дотам е възможен отвътре с малка плоскодънна лодка. В такъв случай човекът би могъл сам да вземе огърлицата, а на Тай Мин да подаде през железните решетки възнаграждението, вероятно един златен слитък наместо обещаните на Лан десет. Дворцовите заговорници са хитри интриганти и беше напълно в стила им да погодят на Лан такъв номер. Впрочем подобна сделка е могла да стане и в боровата гора, ако господин Хао тайно е очаквал Тай Мин да се появи. Във всеки един от случаите касиерът е могъл да скрие златния слитък да речем, в хралупата на някое дърво, с надеждата да си го вземе по-късно, след като двамата с госпожа Уей обсъдят в село Десет мили намеренията си. Съдията въздъхна дълбоко. Съществуваха твърде много предположения, твърде много неизяснени факти.

Едно беше сигурно: Лан нямаше нищо общо с покушението над него и Учителя с кратуната. Убийците ги бяха отвели в неговия склад само защото са знаели, че самият Лан често го използва за изтезания на жертвите си и за друг вид мръсни дела, а и мястото беше удобно поради отдалечеността си и липсата на хора нощем. Разбойниците са били наети от същия този „господин Хао“, защото като че ли именно неговото име се бе опитал да изрече брадатият главатар, преди да издъхне. Първият опит на заговорниците за покушение срещу живота му бе пропаднал. Но те явно бяха твърдо решени да не допуснат той да осуети плановете им, затова трябваше да е подготвен и за второ нападение. Той се надигна. Някой бе почукал тихичко на вратата.

Съдията Ди взе меча от масичката до стената, дръпна резето и открехна предпазливо, стиснал в ръка оръжието си. Беше счетоводителят на Лан.

— Господин Лан ви моли да слезете в приемната, ваша светлост. Току-що е получил съобщение, което иска да сподели с вас.

Съдията остави меча на масичката и последва мъжа с длъгнестата глава по широкото стълбище. Господин Лан стоеше до гишето и разговаряше със собственика на странноприемницата.

— А, докторе, добре, че не сте излезли. Един от моите служители получи остра стомашна криза. Много ще ви бъда задължен, ако го прегледате. Сега ще ви заведа в стаята му.

Съдията понечи да тръгне, когато Лан извади от ръкава си отворен плик, адресиран до самия него с едри, красиво изписани йероглифи. Показа го на Уей и попита:

— Впрочем кой е донесъл преди малко това писмо, господин Уей?

— Аз бях на писалището си, зад металната решетка, господине. Успях само да зърна някакъв уличен хлапак. Хвърли плика на гишето и побягна навън. Видях, че е адресиран до вас, и веднага пратих администратора да ви го донесе горе.

— Ясно. Е, да вървим, докторе.

Когато тримата мъже са качиха в кабинета на Лан, главатарят на бандата подаде плика на съдията Ди.

— Нали искахте доказателство? — каза той сухо. — Устроих тази малка сцена долу заради вас, за да ви покажа, че писмото наистина е донесено отвън, а не съм го фалшифицирал веднага щом си тръгнахте.

Съдията разгъна листа. От него научи, че долуподписаният съжалява, задето неизбежни обстоятелства са му попречили да посети Лан в уречения ден, за да обсъдят двамата сделката със сурова коприна. Днес обаче ще дойде към шест часа привечер в склада на Лан. Ако мострите коприна се окажат задоволителни, сделката ще бъде сключена на място. Подписът гласеше: Хао. Стилът бе безукорен, както и почеркът — издържан според задължителния за висшите чиновници етикет. Несъмнено писмото беше истинско, тъй като в противен случай на Лан би му трябвало поне един ден, за да намери в Речния град учен мъж, който да го напише по този начин. Съдията го върна и каза:

— Добре. Това е доказателството, от което се нуждаех, Лан. Примирието ни се запазва според уговорените условия. Ще дойда в склада точно в шест.

Господин Лан повдигна тънките си вежди.

— В склада ли? Нима наистина мислите, че ще отидем? Всичко пропадна! Хао няма да завари там никого, вратата ще бъде заключена.

Съдията Ди го изгледа съжалително.

— Не се учудвам, че не успявате да си намерите способни служители, Лан. Та вие вече не можете да преценявате трезво. Светли небеса, чакат ви десет златни слитъка, а вие заключвате вратата и слагате бележка, че не сте си у дома! Чуйте, приятелю, ще ви кажа какво точно ще направим. Ще посрещнем господин Хао съвсем любезно и ще го попитаме дали носи златото със себе си. Ако е така, ще го приемем с почитания и ще споделим с него, че не сме успели да вземем огърлицата, но сме си имали огромни неприятности и разходи заради него, затова с благодарност приемаме като приятелски жест тези десет слитъка.

Лан поклати глава.

— Този тъпак Хао сигурно представя твърде влиятелни хора. Най-висши сановници, така ми се струва. Или пък някакви близки на дворцовите среди, ако съдя по това, че познават отлично плана на двореца. Аз обичам мира, уважаеми, не ми е по вкуса да се заплитам в неприятности.

— Не разбирате ли, че ги държим в ръцете си, Лан, пък били те висши виновници, или не. Ако на господин Хао не му хареса великодушното ни предложение, ще отговорим, че като почтени граждани и верноподаници с най-голяма охота ще се явим заедно с него в гвардейския щаб и ще предоставим на властите случая за разрешение. В такъв случай би се наложило да обясним, разбира се, че сме приели наужким престъпния замисъл за кражба на императорска скъпоценност само за да се уверим напълно в сериозността на това посегателство, преди да съобщим официално за него. Ще си поискаме и възнаграждение от правителството.

Лан удари с юмрук по масата.

— По дяволите! — извика той. — Сега разбирам защо вашата лига напоследък все има надмощие. Вие разполагате с качествени хора, докато аз трябва да се оправям с разни тъпанари, като този набеден счетоводител.

Той скочи възбудено и злобно зашлеви два шамара на мъжа с длъгнестата глава. Като даде по този начин воля на чувствата си, търговецът отново седна в креслото и с широка усмивка каза на съдията:

— Чудесен, изключителен план, колега!

— Това означава пет златни слитъка за нас — отбеляза делово съдията Ди. — Четири за лигата и един за мен като комисиона.

— Вашите началници би трябвало да ви възнаградят поне с два — щедро разпери ръце Лан. После изръмжа към счетоводителя: — Това е последният ти шанс да докажеш, че те бива за нещо, главанако! Ще отидеш в склада с нашия колега.

Обърна се и към съдията:

— Аз, разбира се, не мога да си позволя да се появя лично там. Трябва да пазя доброто си име. Но вие двамата няма да сте сами, ще пратя десетина юначаги да стоят в отсрещния склад — той стрелна съдията с очи и добави припряно: — За всеки случай, ако нашият господин Хао води собствена охрана, нали разбирате?

— Напълно разбирам — отвърна хладно съдията. — Ще бъда в склада малко преди шест. И предупредете вашите хора да ме пуснат.

Тръгна към вратата, а господин Лан го придружи лично през коридора, говорейки оживено:

— Много се радвам, че се запознахме, колега. Щом свършим работата, ще трябва да изпием по чашка заедно. За сътрудничеството между сините и червените!

ГЛАВА XII

Съдията Ди се превръща от преследвач в преследван;

страшни кошмари му се явяват на едно необичайно ложе

Съдията Ди се качи в стаята си да вземе кратуната и меча. Трябваше незабавно да се срещне с капитан Сю, да го предупреди за срещата в склада и двамата да уточнят как да стане арестът на тайнствения господин Хао, както и на негодниците на Лан.

Папратова Клонка стоеше на входа на „Синята чапла“ и се пазареше с някаква старица, която предлагаше тоалетни принадлежности. Той възнамеряваше да я отмине с приятелско кимване, но тя внезапно го дръпна за лакътя и му посочи гребенче от слонова кост, обсипано с евтини камъчета.

— Мислите ли, че ще ми отива? — запита свенливо момичето.

Когато той се наведе да го разгледа, чу припрения й шепот:

— Пазете се! Онези двамата отсреща разпитваха за вас.

— Много ще ти отива — каза той и прекрачи през портата.

Докато се правеше, че оглежда небето, съдията зърна с крайчеца на окото си двама мъже, застанали пред входа на „Деветте облака“. По скромното облекло, сивите роби с черни пояси и черните шапки трудно можеше да се отгатне социалното им положение. Можеха да бъдат както хора от лигата на Лан, така и дворцови агенти. А отсега нататък трябваше да е нащрек и за агенти на Червената лига, които нищо чудно да бяха узнали, че се представя за един от техните. Които и да бяха обаче, не биваше да разберат, че отива да се види с капитан Сю.

Той тръгна с провлачена крачка по главната улица, като от време на време спираше да огледа стоките, изложени в дюкяните. Двамата в сиво наистина го следяха. Направи няколко безуспешни опита да им се изплъзне с умели ходове. Завиваше спокойно зад някой ъгъл и в следващия миг хукваше да бяга, за да се скрие в тълпата, но онези неизменно оставаха зад гърба му, и то без видими усилия. Явно бяха опитни преследвачи. Доста раздразнен, съдията влезе в голяма гостилница и седна на една маса в дъното. Щом келнерът дойде да му вземе поръчката, той каза, че е забравил нещо, и изтича навън през кухненския вход. Но единият от мъжете в сиво стоеше на ъгъла на задната уличка. Съдията се върна отново на главната. Ако познаваше добре града, вероятно щеше да се опита още веднъж да избяга от своите преследвачи. Но в случая трябваше да прибегне до трик, който щеше да ги накара да разкрият истинската си самоличност, а в същото време му осигуряваше повод да отиде в щаба. Той повървя сред тълпата, докато зърна пред себе си заострените шлемове на караула. Тогава изведнъж забърза, после рязко спря на място и се обърна назад. Блъсна се в по-високия от преследвачите и изкрещя с пълно гърло:

— Джебчии, дръжте ги!

Незабавно наоколо се събра малка група хора, корито възбудено го заразпитваха.

— Аз съм лекар — викаше съдията Ди. — Този дългият негодник нарочно ме блъсна, докато другият се опита да бръкне в ръкава ми!

Един едър носач сграбчи дългуча за яката.

— Какъв позор! Да ограбваш лекар!

— Какво става тук? — един набит сержант от караула си бе пробил път до тях.

Двамата в сиво не направиха никакъв опит да избягат. По-възрастният каза спокойно на сержанта:

— Този човек ни обвинява несправедливо. Заведете ни при вашия капитан.

Сержантът огледа подозрително съдията и двамата му противници. Пристегна колана си и нареди на носача:

— Пусни господата. Явно е станало недоразумение. Капитанът трябва да реши. Да вървим, господа, службата е ей там отпред.

Докато отиваха към щаба, мъжете в сиво пазеха надменно мълчание. Лейтенант Лю ги отведе горе в кабинета на капитана. Капитан Сю вдигна поглед от книжата си. Без да поздрави съдията Ди, той кратко нареди на сержанта да докладва, после протегна ръка и каза:

— Документите, моля.

Двамата мъже поставиха на писалището идентични документи с червени ръбове, изпъстрени с печати. По-възрастният заяви на капитана:

— Този самозван доктор е измамник. Наредено ни е да го отведем в двореца. Необходим ни е незабавно военен ескорт.

Капитан Сю отмести назад шлема си.

— Знаете, че не мога да сторя това, господа. Необходима е изрична заповед от моя началник. Документът на доктор Лян е напълно редовен. Надлежно е регистриран вчера в собствената ми канцелария, както виждам.

Той се почеса по носа.

— Сега ще ви кажа какво ще направим. Ще отнесете моята записка на полковник Кан и след това ще се върнете за този господин — той извади една бланка от купа книжа пред себе си и потопи четчицата в туша.

— И като се върнем, ще научим, че нашият човек е изчезнал, нали? — запита ехидно по-възрастният. — Имаме изрични нареждания, капитане.

— Съжалявам, но и аз имам своите, господа — той попълни набързо бланката и я подаде през писалището. — Заповядайте!

Докато я пъхаше в ръкава си, вторият мъж нареди отсечено:

— Ще задържите тук този господин, докато се върнем.

— Само със собственото съгласие на лекаря, ваша милост. Не мога да задържам един законно регистриран гражданин без нарочна заповед за арест. Нали знаете — „доброжелателно управление“. От друга страна, ако господин докторът реши да ни сътрудничи.

— Разбира се! — побърза да го увери съдията. — Не бих искал негодникът, за когото тези хора ме вземат, да се изплъзне. Недоразумението трябва да се изясни колкото може по-бързо.

— Е, тогава всичко е наред — каза капитанът и се усмихна сърдечно на двамата. — Да се нуждаете от коне, господа?

— Имаме си — и мъжете се обърнаха, без да продумат повече.

Сержантът ги съпроводи до долу.

— Познавате ли тези тъпаци? — запита капитанът Лю.

— Да, ваше превъзходителство. Те са от канцеларията на управителя на двореца. Личи по сивите им дрехи, агентите на главния евнух носят черно.

Капитанът хвърли тревожен поглед към съдията Ди.

— Сам видяхте, ваше превъзходителство. В голяма каша сте се забъркали.

— Колко време ще им трябва, за да се върнат?

— Около час и половина. Може и два, ако не намерят моя полковник в канцеларията му.

— Няма да мога да остана. В шест трябва да съм в склада на Лан. Ще се срещна там със счетоводителя му и с един човек на име Хао, явно опасен престъпник. Лан няма доверие нито на мен, нито на Хао, затова ще прати десетина от своите хора в съседния склад. Искам да направите кордон около мястото и да арестувате всичките. Възможно ли е да отделите довечера шейсетина гвардейци?

— Зависи в какво ще обвините всички тези хора, ваше превъзходителство.

— Хората на Лан — в убийството на касиера Тай Мин. Останалите — в престъпление срещу държавата.

Капитанът го изгледа изпитателно.

— В такъв случай ще е най-добре и аз да присъствам лично, ваше превъзходителство. А сега за онези надути пуяци от двореца. Не съм съвсем сигурен, че моят полковник ще издаде нужната заповед за арест. В записката му съобщавам, че сте надлежно регистриран, затова той ще изиска допълнителни подробности.

— Напълно съм уверен — отвърна спокойно съдията, — че управителят на двореца ще затрупа полковник Кан с всякаква информация.

Капитан Сю се обърна към лейтенанта:

— Какво ще кажеш да инсценираме едно хубаво бягство от затвора, а, Лю?

Когато лейтенантът кимна и лицето му грейна в усмивка, Сю обясни на съдията:

— При това Лю ще ви маскира така, ваше превъзходителство, че ще излезете оттук напълно незабелязано. Няма да се учудя, ако онези двамата са оставили някой свой колега на пост пред сградата. Лю е майстор в гримирането! — той потри ръце и погледна съдията преценяващо. — Като начало ще подрежем брадата и бакенбардите ви.

— Няма нужда! — отряза го хладно съдията. — Ще може ли лейтенантът да ми намери едно старо магаре и чифт патерици?

Лю кимна и незабавно излезе.

— Чудесен е този Лю! — заяви капитанът. — Ще пийнете ли чаша чай, ваше превъзходителство?

След това се впусна в подробности какво ще направи Лю, та да излезе, че съдията е бил затворен в една от килиите долу, и как ще бъде инсценирано бягството му. Спря се на всеки отделен детайл с момчешко самодоволство. Когато приключи, попита:

— Какво ще кажете за убийството на онзи касиер, Тай Мин, ваше превъзходителство?

— Това престъпление е под ваша юрисдикция, Сю, защото е извършено именно тук.

И той разказа как Лан си е признал за изтезанията на Тай Мин и последвалото убийство, тъй като касиерът отказал да съобщи къде точно е скрил огърлицата, за чиято кражба е бил нает.

— Когато довечера заловите хората на Лан, ще отидем в „Синята чапла“, за да арестуваме и самия него, след което ще му предявя официално обвинение в убийство. Но този Хао, за когото споменах, е много по-опасен от Лан. Веднага щом пристигне в склада, ще свирна два пъти с пръсти и това ще е знак вашите гвардейци да ги заловят. Ала и Хао може би ще си води охрана. Нека ви начертая приблизителен план на района.

Той взе лист хартия и нарисува скица на просеката и околните складове. Капитанът я сравни със собствената си карта и посочи къде ще постави своите постове. В този момент се завърна и лейтенант Лю.

— Магарето е в задния двор, ваше превъзходителство — съобщи той. — Тръгвайте по-бързо, докато отвън никой не наблюдава. Поне засега.

Съдията Ди благодари припряно на капитана и излезе. Лю го поведе по стълба с разхлопани скърцащи стъпала към малък кухненски двор. Докато съдията се качваше на престарялото магаре, лейтенантът му подаде две протъркани от употреба патерици.

— Добра работа сте свършили — похвали го той шепнешком и подкара през тясната портичка.

С отпуснати рамене и приведена глава съдията насочи магарето към улицата, успоредна на главната. Разчиташе на това, че поради голямата известност на Учителя с кратуната в Речния град хората го възприемат като даденост и много не се вглеждат в него. Единствената очевидна отлика бе, че той носеше меч. Смъкна го набързо от гърба си и го намести между двете патерици върху седлото на магарето.

Добичето пристъпваше лениво и си проправяше търпеливо път сред многолюдната тълпа. Съдията Ди забеляза със задоволство, че никой не се заглежда в него. Сегиз-тогиз го поздравяваха и той отвръщаше с жест. Подкара магарето към „Синята чапла“, тъй като не желаеше да предизвиква прекалено дълго съдбата, а странноприемницата би била последното място, където дворцовите агенти ще очакват да се скрие.

Тясната уличка зад „Синята чапла“ бе напълно безлюдна. Тъкмо беше приключило обедното оживление: келнерите си почиваха, а търговците щяха да започнат да прииждат най-рано след час-два за вечерния ориз. Съдията слезе от магарето край задната порта и надзърна в запуснатата градина. Сгъваемата врата в апартамента на Лан бе плътно затворена, от кухнята не долиташе ни звук. Прозорецът на собствената му стая на втория етаж бе със спуснати капаци, но този на стаята под него зееше полуотворен. Някой свиреше на лютня, това бе същата мелодия като от първата вечер. Сега си спомни къде я беше чувал. Беше доста популярна в столицата преди години. Той огледа бавно градината, след което реши, че старият склад е напълно подходящ за неговата цел. Вратата бе открехната и той се вмъкна вътре, стиснал под мишница патериците и меча.

Навесът не изглеждаше особено приветлив. От плесенясалите греди висяха паяжини, наоколо се носеше тежък застоял мирис. Край стената в дъното бяха натрупани изпотрошени столове и маси, но подът беше изметен. Когато се вгледа по-отблизо в старите мебели, откри зад тях камара конопени чували до самата стена.

Съдията отмести една стара разнебитена маса и прободе чувалите с върха на меча. Те съдържаха оризова плява. Реши, че стават за постеля в продължение на два-три часа. Магарето без съмнение щеше да се върне само там, откъдето го бяха довели. Той подпря патериците на стената край единствения зарешетен прозорец, след което нареди чувалите един до друг и легна отгоре им. Сви длани под главата си и си припомни последните събития.

Писмото на Хао до Лан наистина беше добра новина. То доказваше, че заговорниците в двореца все още не са сложили ръка на огърлицата. Така категорично отпадаше една възможност, която той бе обмислял: че някой отвътре или господин Хао е пресрещнал касиера след кражбата и е откупил огърлицата направо от него. Тази възможност се основаваше на факта, че тайнственият господин Хао не се бе явил на срещата с Лан. Сега вече ставаше ясно, че господин Хао по всяка вероятност наистина е бил възпрепятстван, както съобщаваше в писмото, и че очаква сделката да бъде сключена окончателно довечера в склада на Лан. Това бе добре, защото арестуването на Хао ще накара дворцовите заговорници да се затаят, докато обмислят следващия си ход, като по този начин и съдията ще има малко време да напредне в издирването на огърлицата. От дългите часове по реката сутринта му се спеше и той скоро притвори очи.

Унесът му бе неспокоен, изпълнен с много сънища. Отново му се яви разкривеното лице на брадатия наемен убиец. Увиснало сякаш във въздуха, то се взираше в него с единственото си, безумно изцъклено око. Не, всъщност беше мъртвият касиер, наведен над него с позеленялото си и подпухнало лице, с изхвръкнали от орбитите очи, а насечените му ръце се протягаха да го стиснат за гърлото. Съдията понечи да се изправи, но цялото му тяло сякаш бе налято с олово и не можа да помръдне. Бореше се отчаяно за глътка въздух. Тъкмо когато мислеше, че вече се задушава, касиерът се превърна във висока жена с изцапана синя рокля. Дълги разчорлени кичури, слепени от засъхнала кал, закриваха лицето й, от което се виждаше само посиняла зейнала уста с изплезен подут език. Съдията нададе ужасен вик и се събуди. Целият плувнал в пот, той слезе от импровизираното си ложе и за да разсее кошмарното видение, порови малко сред старите мебели. Безмълвно изруга, когато се спъна в няколко прашни торби. Май бяха от брашно. Отупа си коленете, после отново легна на пълните чували. Този път заспа дълбоко.

ГЛАВА ХIII

Оказва се, че съдията Ди не е сам в ложето си;

в последния миг той все пак излиза по-умен от един глупак

Събуди се от натрапчив, дразнещ сърбеж по врата. Стресна се, когато видя през решетката, че навън е тъмно. Спусна стъпала на пода и изтича до прозореца. За свое облекчение дочу как готвачите секат месото и си подпяват бодро. Щом все още не се разнасяха гръмки поръчки към келнерите, значи имаше време до вечерята. Той разтри врата си и в следващия миг откри, че дланта му е размазала множество ситни мравки. Няколко се бяха заплели в брадата и бакенбардите му, безброй от тях пъплеха отпред по робата му. Той раздразнено изтръска дребните буболечки.

Зад прозорците на Лан прозираше светлина, сгъваемата врата бе открехната, но отвътре не долиташе никакъв звук. Двама продавачи на зарзават влязоха в градината и се упътиха право към кухнята. Той изчака, докато си тръгнаха с опразнени кошници, после се шмугна навън към портичката в градинската стена. За негова изненада магарето си седеше на същото място, досами стената, и ровеше в боклуците. Върна се бързо в склада и грабна патериците. Почувства се по-уверен с тази маскировка и подкара добичето към кея.

Под мъждивите газени фенери на сергиите пред рибното тържище се бе събрало шарено множество, отвред се носеше гълчава, ехтяха пронизителни викове. Съдията Ди спря, за да изчака, докато вдигнат една каручка с пъпеши, която се обърна точно пред неговото магаре. Околните притичаха да помогнат на търговеца да си събере стоката. Един дрипав мъж сграбчи поводите на магарето.

— Аз ще ви преведа, Учителю — викна почтително той.

Докато импровизираният водач му проправяше път сред тълпата, съдията внезапно дочу как някой отзад прошепна:

— Вървят му по петите, но ще го хванат друг път!

Извърна се рязко назад. В мъждивата светлина успя да види само засмените лица на неколцина младежи, които побутваха магарето му. След миг вече бе далеч от гълчавата.

Съдията Ди яздеше озадачен. Битката в горския склад бе доказала категорично, че старият отшелник е на негова страна. Но току-що дочутата реплика, изречена от някой, който го бе взел за Учителя с кратуната, изглежда, означаваше, че даоистът по някакъв начин се осведомява за ходовете му. Каква ли би могла да бъде връзката между тайнствения старец и този объркан случай? Отново се опита да си припомни къде го бе виждал преди. Напразно.

Откъм реката пълзеше тънка вечерна мъглица. Сега, почти в края на кея, където нямаше магазин или сергии, всичко наоколо изглеждаше мрачно и унило. Единствените светлинки идваха от фенерите по носа на закотвена речна джонка и се чупеха в черните води.

Щом отмина първия склад от редицата, съдията слезе от магарето и подпря патериците на стената. После тръгна към високите дървета в другия край на просеката с преметнат на гърба меч. Когато се наведе, за да мине под един надвиснал тъмен клонак, над главата му прозвуча дрезгав шепот:

— Закъсняхте. Но и Хао още не е пристигнал.

Той вдигна глава и съзря неясния едър силует на един от телохранителите на Лан, покачен на дебел клон. Да, господин Лан наистина си разбираше от работата. Съдията тръгна през просеката и почука на вратата. Мъжът с длъгнестата глава му отвори веднага.

— Радвам се, че дойдохте — промърмори той. — Побиват ме тръпки от това място.

— Да не би да се страхувате от призрака на Тай Мин? — запита хладно съдията. Бутна пейката до стената и седна.

— Не съм от тези! — счетоводителят се разположи до него. — Да знаете как квичеше само, същинско прасе! Жалко, че тези тъпаци го оставиха да обърне петалата, преди да е започнал истинският разпит — дебелите му бърни се разкривиха в злобна усмивка. — Бяха го вързали точно на тази пейка.

— Не ме интересуват мизерните ви номера — съдията положи меча върху коленете си и се облегна на стената. — Но можете да разкажете какво изкопчиха от него.

— Почти нищо. Докато му гориха ходилата, непрекъснато крещеше, че бисерите не били у него. После много пищя, че нямало смисъл да продължават, че изобщо не ги бил вземал. Умря, проклинайки всички ни, този нагъл измамник! Идиотите му разпраха корема, за да проверят дали не е погълнал перлите. Без никаква полза, разбира се.

Той се взря в меча на съдията и нервно вметна:

— Този меч може да направи господин Хао подозрителен. Не мислите ли, че няма да е зле да го скриете засега?

— Не мисля.

Съдията скръсти ръце и опря брада в гърдите си.

Опита се да освободи съзнанието си от всякаква мисъл, но многобройните проблеми не го оставяха на мира. Засега трябваше да се съсредоточи върху убития касиер. Защото, дори и господин Хао да му съобщеше конкретните имена на заговорниците в двореца, той не би могъл да предприеме някакви законни действия срещу тях, преди да е открил самата огърлица. Принцесата специално бе наблегнала на това. Отново се зачуди какво ли е замислял Тай Мин, когато е решил да измами Лан. Все му се струваше, че един разговор с госпожа Уей, избягалата съпруга, можеше да му даде ключа за загадката, какво е направил Тай с огърлицата.

— Стойте мирно! — изръмжа той на счетоводителя, който се въртеше неспокойно на мястото си.

Единствената информация, с която разполагаше за госпожа Уей, бе тази, предоставена от Папратова Клонка. Извънредно умно момиче, но все пак момиче, пък и бе живяла само няколко месеца у семейство Уей. Колебаеше се дали да приеме безрезервно добрите думи, които бе изрекла за съпругата на чичо си. Според Папратова Клонка госпожа Уей не бе прелюбодействала с касиера, а самият съдържател на странноприемницата бе един противен дядка. И все пак скандално беше една жена да напусне мъжа си без никакво обяснение. Уей бе споменал, че любовникът й е някакъв скитник и нехранимайко. Трябваше да обмисли и това. Нужен му беше продължителен разговор със съдържателя на странноприемницата, но събитията препускаха толкова стремглаво, че…

— Какво си мърморите? — с раздразнение попита той седналия до него мъж.

— Ами започвам да се притеснявам за Хао. Чакаме вече почти час? Защо е насрочил среща, а не идва?

Съдията сви рамене.

— Защо питате? Може да са го задържали непредвидени…

Внезапно млъкна. После удари с юмрук по коляното си.

— Милостиви небеса, трябваше да се досетя!

— Какво. Защо? — заломоти другият.

— И аз съм същият глупак като теб — заяви с горчивина съдията Ди. — Разбира се, че срещата е била уловка!

Без да обръща внимание на уплашените въпроси на счетоводителя, той скочи на крака, изтича навън и изсвири два пъти пронизително с пръсти. Звукът процепи въздуха над смълчаната просека. Вратата на съседния склад се открехна леко и отвътре предпазливо надникна едно брадясало лице. После откъм боровата гора долетяха гръмки команди и дрънчене на оръжие. От дървото насреща се изръси едра тъмна фигура. Двама войници заловиха мигом телохранителя. Той направи опит да се съпротивява, но някой го удари с плоското на меча по главата и той се просна на земята. Изведнъж просеката загъмжа от въоръжени до зъби гвардейци. Докато двама от тях къртеха вратата на втория склад с бойните си брадви, капитан Сю притича до съдията, последван от лейтенант Лю.

— Не видяхме никой да идва след вас — каза капитанът. — Онзи мършавият там е господин Хао, нали?

— Не, не е той. Но този е замесен в мъченията и убийството на касиера. Арестувайте го незабавно. Хао изобщо не се появи. Къде са конете ви? Трябва да стигнем до „Синята чапла“ колкото може по-бързо.

Капитанът даде няколко гръмки заповеди на лейтенант Лю, сетне изтича към гората, а съдията Ди го последва.

— От колко войници ще имаме нужда? — запита през рамо Сю.

— Четирима стигат — отвърна задъхано съдията.

На горската пътека шестима кавалеристи охраняваха няколко десетки напълно екипирани коне. Съдията Ди и капитанът си избраха два от тях и се метнаха на седлата. Вече в движение капитанът викна на четирима гвардейци да ги последват.

Сред просеката войниците подреждаха заловените бандити на Лан и ги връзваха един за друг. Лейтенант Лю лично омотаваше с уверени движения тънко въже около китките на дългоглавия. Съдията Ди викна през рамо:

— Да не забравите магарето! Там е, отстрани.

Шестимата конници препуснаха в галоп към кея.

ГЛАВА XIV

И най-бързите коне понякога пристигат със закъснение;

в края на една трагична вечер съдията Ди си приготвя черни дрехи

Господин Уей стоеше зад гишето в полутъмната приемна и пиеше чай с двама от гостите. Той се облещи недоумяващо в съдията Ди и гвардейците, ръката му с чашата замръзна във въздуха.

— Идвал ли е някой при господин Лан? — попита рязко Ди.

Съдържателят на странноприемницата поклати глава, онемял от учудване. Съдията изтича по коридора към апартамента на Лан. Вратата за преддверието не беше заключена, но другата, към кабинета, явно бе залостена отвътре. Капитан Сю затропа по нея с дръжката на меча си. Отвътре не отговори никой и тогава той се засили и се стовари отгоре й с железния си нараменник. Офицерът влетя вътре, но в следващия миг замръзна на място и съдията налетя отгоре му. В стаята нямаше никой, но безпорядъкът в нея беше неописуем. Писалището бе прекатурено, чекмеджетата — извадени. Навред по пода се търкаляха безразборно нахвърляни книжа. Ламперията от стените бе откъртена на места, пред прозореца се виждаше купчина грубо съдрани дрехи. Внезапно съдията сграбчи ръката на капитана и му посочи ъгъла в дъното. Сю погледна и изруга.

Тялото на Лан, съвсем голо, висеше с главата надолу от една таванска греда. Големите пръсти на босите му ходила бяха вързани за нея с тънко въже, ръцете бяха омотани зад гърба. Една кърпа, цялата напоена с кръв, плътно увиваше главата му, която почти опираше о пода.

Съдията изтича към него, коленичи и разхлаби кърпата. Кръвта рукна веднага. Той побърза да докосне гърдите на Лан. Тялото беше още топло, но сърцето не биеше. Обърна се към капитана с пребледняло лице:

— Късно! Кажете на вашите хора да го отнесат долу и да го закарат в моргата.

Олюлявайки се леко, съдията Ди отиде до писалището, изправи събореното кресло и седна в него. Лан наистина беше изпечен престъпник, напълно заслужил публично обезглавяване, но не и чак толкова мъчителна смърт. При това върху него, съдията, падаше главната отговорност за това насилие. Приглушеният глас на капитана го извади от мрачните размишления:

— Пратих двама гвардейци да претърсят градината и да разпитат прислугата, ваше превъзходителство.

Съдията Ди посочи към полуотворената сгъваема врата, извеждаща във вътрешния двор.

— Едва ли някой ги е видял как идват, Сю — уморено каза той. — Ето оттам са влезли. Минали са отзад, готвачите са били увлечени в приготвянето на вечерята. Точно затова срещата е била насрочена за шест часа. Това е било уловка, за да се отстранят телохранителите и останалите помощници на търговеца, та да го разпитат на спокойствие. Допуснах голяма грешка, Сю, огромна грешка.

Докато поглаждаше разсеяно дългата си черна брада, той мислеше, че методите бяха типични за извратения ум на покварените дворцови интриганти, тънки майстори на измамите и двойните игри. Сигурно са имали свой доносник сред обкръжението на Лан, който надлежно ги е осведомил, че касиерът не е доставил огърлицата. Именно поради това не са пратили господин Хао да я вземе. По-късно обаче са решили, че по всяка вероятност Тай Мин е предал накита на Лан, когато се е отбил в странноприемницата, за да си приготви багажа, а Лан от своя страна му е обещал по-голямо възнаграждение от първоначално уговореното. А после е наредил на своите хора да убият касиера, като по този начин е присвоил изцяло плячката и си е спестил бъдещи неприятности от страна на касиера. Дворцовите заговорници са били убедени, че Лан е скрил огърлицата някъде в кабинета си, и са уговорили среща в склада, за да го хванат насаме в странноприемницата.

— Казахте ли нещо, Сю?

— Попитах ви дали мислите, че негодниците са открили онова, за което са дошли, ваше превъзходителство?

— Не са. То просто не е било тук.

Съдията беше напълно уверен в това. Не защото изключваше възможността самият Лан да е водил двойна игра, а понеже, ако беше така, касиерът би поискал от своите мъчители да го отведат при господаря им с надеждата, че дори и да не успее да се спазари с търговеца за живота си, поне ще спечели малко време.

Съдията Ди гледаше мълчаливо как двама гвардейци свалят трупа. Положиха го на носилка, покриха го с платно и го отнесоха. Почувства се безкрайно уморен, отвратен от този налудничав, отчайващо тежък случай.

— О, забравих да ви кажа, ваше превъзходителство. Тъкмо като събирах моите хора да тръгваме към склада на Лан, се завърнаха агентите ми от село Десет мили, отвъд планините. Не са открили никаква госпожа Уей. Както се разбрало от проверката, такава изобщо не е стъпвала там.

Съдията не отговори. Значи и тази хипотеза се оказа погрешна. Толкова старание бе вложил, а всичките му усилия пропадаха безславно. Попита равнодушно:

— Какво казаха господата от двореца за бягството ми от ареста?

— Нямаше какво да кажат, тъй като лично ги заведох до килията, в която би трябвало да се намирате, а Лю си бе свършил безупречно работата. Не ми се понрави обаче прекалената им злоба. Знаете ли, убийството на Лан ми дава всички основания да оставя тези гвардейци на пост долу в приемната. Със заповед да не пускат външни хора.

Съдията се изправи.

— Отлично! — каза той. — Тази нощ искам да се наспя добре.

Двамата се върнаха в приемната. Съдията нямаше представа, че в „Синята чапла“ са отседнали толкова много посетители. Приемната бе пълна с възбудени хора. Един гвардеец пазеше главния вход, друг разпитваше в ъгъла неколцина уплашени келнери. Щом посетителите зърнаха капитан Сю, от всички страни към него заваляха въпроси. Той повика с пръст Уей, който стоеше зад гишето на рецепцията заедно с Папратова Клонка и администратора. Капитанът съобщи на съдържателя:

— Разбойници са убили господин Лан Лю и са изтърбушили стаята му.

— Милостиви небеса! Да не са повредили обзавеждането ми?

— Идете и вижте сам — каза му офицерът.

Щом собственикът на странноприемницата се втурна по коридора, следван по петите от своя служител, Сю се обърна към присъстващите:

— Най-добре е да се върнете по стаите си, господа. Няма защо да се тревожите, ще оставя тук войници на пост през цялата нощ.

Докато минаваха зад гишето, съдията Ди каза на капитана:

— Ще прегледам внимателно регистъра за гости. Трябваше да го направя веднага. Май съм пропуснал доста неща, които би трябвало да свърша. Ще ви се обадя утре рано сутринта.

— Изглежда, сте доста близък с този млад капитан — отбеляза Папратова Клонка.

— Поиска мнението ми за точния час на смъртта. Бихте ли ми дали регистъра за посетители?

Тя издърпа горното чекмедже и му подаде дебелия тефтер. Облакътена на гишето, наблюдаваше как съдията го прелиства внимателно. Имената не му говореха нищо. С изключение на Лан и неговите хора, всички, изглежда, бяха достопочтени търговци, пристигнали два-три дни преди самия съдия. Капитанът щеше да се заеме с по-обстойната им проверка.

— Не ви видях цял следобед — заговори го отново девойката, като огледа с любопитство изтощеното му лице. — Изглеждате малко уморен.

— Наистина съм уморен. Ще си легна рано. Лека нощ.

В стаята той разтвори широко прозореца, после седна до масата и придърпа към себе си чайника. Докато отпиваше бавно чая, направи отчаяно усилие да събере мислите си. Трябваше да направи трезв и хладен анализ: да преодолее силния шок от страшното убийство на Лан Лю, да погледне на случилото се като на чисто интелектуална задача и да се опита да сложи всяко парче от мозайката на логичното му място. Но твърде много парчета липсваха. Ако принцесата не му бе дала изрично нареждане да не разкрива самоличността си, преди да е намерил огърлицата, щеше поне да действа енергично, да раздвижи ситуацията. Би влязъл официално в двореца и би обявил публично разследване, като се започне с ареста на двамата мъже в сиво от службите на дворцовия управител, неговите преследвачи. Разбира се, те го следяха не защото бе проникнал вътре под чуждо име, а защото служеха на заговорниците, които от своя страна бяха твърдо решени да му попречат да се добере до огърлицата.

След като прозря този безскрупулен план, той се зачуди дали изобщо му остава някаква алтернатива. Времето застрашително изтичаше. Разполагаше единствено с нощта и следващата сутрин, тъй като по обед принцесата трябваше да отпътува от Крайречния дворец за столицата. Съдията стана и закрачи припряно напред-назад, стиснал ръце зад гърба си.

В съзнанието му изплува прекрасното лице на принцесата. Третата принцеса, любимката на негово величество, заобиколена от десетки придворни дами и камериерки, закриляна от главния евнух и неговите страшни великани и въпреки всичко самотна, останала с една-единствена доверена придворна. Императорът изпълняваше всяко нейно желание, дори се бе решил на безпрецедентна в историята постъпка, упълномощавайки я с непопълнена бланка сама да назначава императорски следовател. Една млада жена, разполагаща с толкова неограничена власт и все пак тъй отчайващо самотна и изоставена! Припомни си големите й тревожни очи.

Тя му подсказа, че огърлицата е била открадната, за да я скарат с баща й. Но това не би могло да е истинската причина. Всички знаеха императора като мъдър, проницателен и уравновесен мъж, затова кражбата на една скъпоценност едва ли би могла да доведе до нещо по-сериозно от едно сурово бащинско мъмрене. А нейните последни думи бяха, че оставя щастието си в ръцете на съдията!

Той установи с горчивина, че прекалената му самоувереност бе довела до няколко значителни грешки. Теорията му за убития касиер, който възнамерявал да се събере с жената на съдържателя, се оказа напълно погрешна. Но тогава какви са били истинските планове на младежа в нощта, когато е отишъл до Крайречния дворец, за да открадне огърлицата?

Внезапно съдията се закова на място. Лека усмивка просветли измъченото му лице. Поглаждайки бакенбардите си, той проумя, че въпреки всичко имаше възможност да предприеме решителни действия дори и под чуждо име.

Бързо разтвори пътните си дисаги и прегледа съдържанието им. Щом съзря на дъното една обикновена роба от черна коприна с дълъг и широк черен пояс, той кимна със задоволство. Точно това му трябваше. Съблече кафявата си пътническа дреха и си легна. Нуждаеше се от няколко часа сън, но преумореното му съзнание бе затлачено от натрапчиви мисли.

Дълго се въртя в постелята, преди да заспи накрая.

ГЛАВА XV

Излиза, че мнозина не спят през нощта;

съдията Ди прави опит да повтори един осъдителен подвиг

Когато съдията Ди се събуди, градът бе потънал в тишина. Прецени, че наближава полунощ. Небето бе почти изцяло забулено и от време на време задухваше вятър, но си помисли, че едва ли ще завали. Хората на капитана сигурно будуваха в приемната или при главния вход на странноприемницата.

Той съблече всичко, после обу широки черни панталони от тънък памучен плат, а върху тях — дългата черна роба. За момент се зачуди дали да не пъхне в пазвата си ценния жълт документ, но после размисли и се отказа. Ако се провалеше, нямаше да има полза от него, тъй като щяха да го намерят в мъртвото му тяло. След дългото лутане в тъмнината, след изнурителната борба с безплътни сенки най-сетне му предстоеше конкретна, смислена работа.

Като си тананикаше тихо, той закопча кожения колан около кръста си. Опаса мощния си гръден кош с пояс от черен плат и втъкна в него меча си отзад на гърба, тъй че ръкохватката да стърчи над дясното му рамо. После прегледа раната под лакътя си. Изглежда, започваше да заздравява, затова й сложи само лек черен пластир. Най-накрая нахлупи на темето си малка черна шапчица.

В коридора пред стаята му беше тихо и спокойно. Щом тръгна към стълбището обаче, една дъска изскърца остро под краката му и той замръзна на място. Ослуша се, но от приемната не идваше никакъв шум.

Съдията слезе по стълбата, плътно прилепен за стената. Войниците ги нямаше в приемната, гласовете им долитаха откъм портала. Той се спомни, че предната нощ господин Уей бе излязъл да повика коняря през една малка врата в задната част на канцеларията си, затова заобиколи решетката. Вдигна резето и наистина се озова в познатата му вече задна градина. Излезе през портичката до склада и тръгна по алеята към улицата, успоредна на главната. Денем тя бе оживена чаршия, но сега кепенците бяха спуснати и навсякъде цареше мъртва тишина. Съдията си помисли, че не би било зле да имаше ветроупорен фенер, та да не се препъва в тъмнината по кея, ако облаците съвсем закрият бледата луна.

Внезапно от една малка пресечка се зачуха груби подвиквания. Съдията се огледа за някоя портичка, в която да се шмугне, но нощната стража вече излизаше иззад ъгъла и няколко гласа му извикаха да спре. Сержантът вдигна пред очите си ветроупорен фенер.

— Ооо, доктор Лян! Много сте окъснели днес. Можем ли да ви помогнем с нещо?

— Извикаха ме за трудно раждане близо до рибното тържище.

— Е, щом се е стигнало дотам, вече ще мине и без наша помощ — провикна се сержантът.

Другарите му се изкискаха непристойно.

— Но пък на мен можете да помогнете, като ми дадете фенера си — каза съдията.

— Ето ви го — и войниците се отдалечиха.

Той предпочете на първо време да загаси фенера, защото след време можеше да му потрябва за по-неотложна цел. Когато наближи кея, се огледа няколко пъти през рамо, защото имаше натрапчивото усещане, че го следят. Но всички прозорци бяха със спуснати капаци и между къщите не се мяркаше жива душа.

Източната част на кея се губеше в сивкава мъгла. Той тръгна към мъждукащите светлинки от газените фенери по лодките и така стигна досами водата. Огледа дългата редица от закотвени лодки и речни баржи, като се чудеше коя ли от тях беше на Папратова Клонка. Всички изглеждаха еднакво в тъмнината.

— Петата отляво — прозвуча изведнъж нежен глас иззад гърба му.

Съдията сепнато се обърна и се начумери при вида на слабичката тъмна фигура.

— Значи ти си била! Защо ме следиш?

— Вие сам сте си виновен, защото не ми дадохте да заспя. Моята таванска стаичка е точно над вашата. И аз като вас исках да си легна по-рано. Но първо ви слушах как крачите напред-назад, после как се мятате и стенете неспокойно в леглото. Не можах да мигна, а когато дъската в коридора изскърца под краката ви, помислих, че ще е по-добре да ви последвам и да разбера накъде сте се запътили. Добре, че го направих, защото никак не ми се иска да остана без лодката си. Много съм привързана към нея.

— Чуй ме, Папратова Клонке, да приключим с това безумие. Веднага се връщай у дома! Аз знам какво правя.

— Но не и с лодката. Къде отивате?

— Ако искаш да знаеш, тук наблизо. Четвъртото заливче нагоре по течението.

Тя изсумтя презрително.

— И си мислите, че ще го откриете в тъмното? Повярвайте ми, мястото се забелязва трудно дори и денем. Това е близо до устието на крепостния ров, заливчето е много тясно и затлачено с водорасли. Познавам го добре, защото там се въдят едри раци. Хайде, качвайте се на лодката.

Съдията се поколеба. Права беше, сигурно щеше да се лута с часове, докато открие устието. Ако момичето се съгласеше да го изчака там, щеше да е в безопасност, а на него спестяваше много неприятности.

— Искам да разгледам гората наоколо. Но имай предвид, че може да се наложи да ме чакаш дълго.

— Аз съм свикнала да спя в лодката и се чувствам като в собственото си легло. Там на брега растат на редици високи борове, ще закотвя лодката под клоните им. Имам и покривало, в случай че завали, но мисля, че най-много ще преръми.

Съдията седна на кърмата.

— Наистина много ми помагаш, Папратова Клонке — заяви той с благодарност, докато тя оттласкваше лодката.

— Просто ви харесвам. Дори нещо повече, вярвам ви напълно. Защото само небесата знаят накъде скитосвате в този час на нощта! Май не бива да палим фенера на носа, а?

Щом стигнаха средата на реката, голям облак закри луната и стана тъмно като в рог. Той осъзна, че без спътницата си щеше непременно да се загуби. Тя гребеше с веслата бързо и ловко, лодката напредваше безшумно. Внезапно над водата повя хлад и той загърна плътно робата около голите си гърди.

— Пристигнахме! — тя насочи лодката към тясно заливче и надвисналите клони забръскаха раменете му.

Пред тях се издигаше огромен тъмен масив от високи дървета. Девойката хвана късото кормилно гребло и след малко той усети как корпусът се удари леко в камъните на дъното.

— Ще пусна котвата ей до тази издадена скала — заяви тя. — Вече можете да запалите фенера, от реката не може да ни види никой.

Съдията Ди извади огниво от ръкава си и запали фенера, който бе взел от стражниците. Сега видя, че Папратова Клонка е облечена в черен жакет и панталони, а косите й бяха прихванати с черен шал. Със закачливо пламъче в големите очи тя подметна:

— Виждате ли, избрала съм най-подходящия костюм за нощно приключение. Е, сега сме съвсем невидими в този закътан залив. Само ние двамата и майката луна. Няма ли да ми прошепнете в ушенцето какво търсим всъщност тук?

— Искам да открия нещо по старата пътека през гората. Ще са ми нужни поне два часа. Ако не се върна до три, прибирай се сама в града. Предупреждавам те още веднъж, че има доста да чакаш.

— Очаквах да ми кажете, че отивате да берете билки — сопна му се тя. — Добре тогава, не се съобразявайте изобщо с мен, но се пазете от змии. Осветявайте добре пътя, за да не настъпите някоя. Може и да се разсърди.

Съдията Ди подпъхна полите на дългата си роба под кожения колан и прегази до брега. Хвана фенера в лявата си ръка, а с меча в дясната проверяваше за дупки сред треволяците.

— Идеален разбойник! — подвикна насмешливо след него Папратова Клонка. — На добър час!

С кисела усмивка той си запроправя път между стърчащите клони и трънливите шумаци, вървейки на североизток. Неочаквано бързо излезе на тясната пътечка. Отдясно тя се губеше в гъстия буренак, но от лявата страна очертанията й бяха съвсем ясни. Съдията подбра една дебела суха върлина и я положи напряко на пътя, за да се ориентира по нея на връщане. Ако изобщо успееше да се върне, разбира се!

След като вървя известно време по лъкатушещата пътечка, забеляза, че всъщност нощта не е чак толкова тиха. Нещо постоянно шумолеше под гъстите храсти от двете му страни, чуваше се писукане и ръмжене, а от тъмните клони над главата му долитаха гласовете на нощни птици. Сегиз-тогиз се разнасяше и горестният вопъл на бухал. Дребни животинчета се разбягваха от светлината, която фенерът стелеше пред краката му, но не зърна ни една змия. „Сигурно искаше да ме подразни!“ — промърмори усмихнат той. Беше наистина храбро момиче. Ала изведнъж се закова на място и в следващия миг неволно направи крачка назад. През пътя се плъзна петниста змия, около пет стъпки дълга. Храбро, но и откровено, призна мрачно той.

Докато вървеше през зловещата борова гора, му се стори, че губи усещането за време. По негови изчисления след половин час пътеката леко се разшири и през дърветата отпред проблесна светлинка. После съзря водата, а отсреща се извиси внушителният силует на северозападната наблюдателна кула. Левият ъгъл на кулата започваше направо от реката, чиито тъмни води се разливаха безмълвно под прихлупеното небе.

Пътечката извиваше надясно и продължаваше на юг, покрай рова, опасващ Крайречния дворец. Наложи му се да коленичи, за да пропълзи през гъстака от ниски дървета и храсти, които го отделяха от насипа на рова. Щом изпълзя досами водата, откри с изумление, че ровът е много по-широк, отколкото му се бе сторило, когато сутринта минаваха с лодката по реката. Тогава му се бе видял петнайсетина стъпки широк, но сега се оказваше, че е трийсет или дори четирийсет. Застоялата черна вода под него изглеждаше страшно, освен това не се различаваше никаква следа от шлюз под непрогледната й повърхност. И все пак дотук всички указания на господин Хао, издекламирани от счетоводителя с длъгнестата глава, се бяха оказали съвсем точни.

Той измъкна една тънка пръчка от шумата и се наведе напред, за да проучи водата. Да, наистина, на около три стъпки под повърхността имаше някаква широка греда или ръб на стена. Внезапно от бойниците на наблюдателната кула прокънтяха гръмки заповеди, последвани от тропота на железни ботуши върху каменната настилка. Резките звуци се разнесоха надалеч в притихналата нощ и съдията побърза да залегне под клоните. Караулът се сменяше, значи беше точно полунощ.

Отново пропълзя до рова и се взря напрегнато. Дали наистина щеше да открие корниз, опасващ основата на крепостната стена? Оттук се различаваше само неравна ивица от засъхнала кал и водорасли малко над водата. Пое си дълбоко дъх и си каза, че ще се наложи сам да проверява всичко.

Старателно приведен, той се върна на горската пътека, отвърза широкия черен пояс от гърдите си и го разцепи на две с острието на меча. Пъхна малката кръгла шапка в ръкава си и плътно уви разполовената препаска около главата си. После съблече черната роба и я сгъна грижливо. Омота с другата половина от препаската меча си и го положи най-отгоре върху робата заедно с фенера, за да е сигурен, че някой порив на вятъра няма да отнесе дрехата му. Зави крачолите на широките си панталони около глезените, напъха ги в ботушите и затегна каишките. Най-сетне раздели дългата си брада на две, за да я преметне през раменете. Завърза двата кичура отзад на тила и подпъхна възела под импровизираната си чалма.

Когато отново се върна при насипа, огледа тревожно бойниците горе. Господин Хао бе казал, че стрелците щели „да си имат други грижи“ по времето, когато касиерът е стигнал до двореца. Явно заговорниците са се били постарали да отвлекат вниманието им. Сега предстоеше той самичък да си опита късмета. Плъзна бавно крак надолу към водата. Нозете и ходилата му не усетиха особен хлад, но по голия му корем и гърдите полазиха ледени тръпки. Помисли мрачно, че Тай Мин несъмнено се е гмурнал под водата, за да стигне до шлюза. На него самия никак не му се искаше да повтаря подобни акробатични изпълнения.

Като се стараеше да държи носа и очите си над повърхността, той придвижваше пипнешком дланите си по хлъзгавата метална ос на шлюза. Пръстите му попадаха на лепкава тиня, изпод тях се откъсваха лигави късчета. Явно дървенията на старата конструкция бе започнала да прогнива, затова трябваше да внимава много. Някъде по средата изведнъж загуби опора. Пропадна надолу, над главата му забълбукаха мехурчета. Все пак успя да се хване отново за металната ос, пое си дълбоко дъх и продължи нататък.

Когато най-сетне стигна отсрещния бряг, въздъхна облекчено. Клекна във водата и опипа засъхналата тинеста ивица, опасваща основите на стената. Тайнственият господин Хао несъмнено беше отвратителен като човек, но пък трябваше да му се признае безпогрешното описание. Защото наистина съществуваше каменен корниз — покрит със смърдящ лигав нанос, но напълно годен да послужи за опора на краката.

След като погледна тревожно към бойниците, надвиснали на около двайсет стъпки над главата му, той бавно излезе от водата и стъпи на корниза. Залепи гръб о стената, заопипва с широко разтворени длани и започна бавно да се придвижва странишком покрай заоблената кула. Сега беше с лице към реката, проблясваща водна маса със смолисто черен цвят.

Напредваше предпазливо, при всяка стъпка опипваше с върха на прогизналия си ботуш покритата с тиня издатина. Скоро започна да му се вие свят от неспирното бавно движение на тъмния поток пред него. Имаше усещането, че заедно с целия дворец плува нагоре по реката. Но се овладя, стисна решително очи и с усилие на волята продължи напред. Помисли си, че на слаб дребен младеж като Тай Мин му е било много по-лесно, докато при него ръстът и теглото се оказваха недостатък. При всяка стъпка краката му жвакаха в тинята и водораслите, а трябваше да внимава и да не пропадне там, където корнизът се бе изронил. На едно по-сухо място успя да се извърти с лице към стената. Сега вече можеше отново да отвори очи. Това положение му даваше допълнителната възможност да открива пукнатини между порутените тухли, в които да се задържа с пръсти.

Почувства истинско облекчение, когато лявата му ръка напипа издадените каменни блокчета, очертаващи свода на първия шлюз. Пъхна ръка навътре и напипа една пречка от желязната решетка, на около стъпка навътре в стената. Метна се под арката, сграбчи една от горните пречки и промуши изморените си крака през по-долните, като по този начин ботушите му едва допираха водата. Положението не бе особено удобно, но пък му осигуряваше пълна безопасност, тъй като издадената част на свода го предпазваше надеждно от зорките очи на стражите в наблюдателната кула. Помисли си разтревожено за следващите шлюзни отвори, които трябваше да преодолее. Бяха общо осем, както бе преброил сутринта. Е, Тай Мин се беше справил, а той следваше неговия път. Разликата се състоеше единствено в това, че целта на касиера е била да открадне една огърлица, докато той самият бе дошъл да открадне една непозволена аудиенция в двореца. Само така би могъл да зададе няколко допълнителни въпроса на принцесата, без да наруши заповедта й за пълна секретност. В същото време следването на маршрута, по който бе вървял Тай Мин, му даваше възможност да открие ключа за загадката, къде би могъл той да скрие огърлицата.

Съдията си почина малко, след което се прехвърли от лявата страна на свода и продължи по перваза, като дясната му буза докосваше неравната повърхност на стената, а ботушите му се хлъзгаха в тинята.

Постепенно привикна към този необичаен, рачешки начин на придвижване, дори се чувстваше надеждно защитен от стрели, тъй като бе забелязал, че бойниците са издадени на около стъпка навън. Никой войник не би могъл да забележи залепения за стената неканен гост, освен ако не се надвесеше силно напред и надолу. И все пак той изпита радост, когато лявата му ръка, опипваща за вдлъбнатина между тухлите, отново попадна върху изпъкналите камъни на втория свод. Беше доста по-нисък от първия. Когато се наведе, за да надникне през решетките, затаи дъх и едва не изгуби деликатното си равновесие. В най-долната желязна пречка се бе вкопчила една тънка бяла длан.

ГЛАВА XVI

Една високопоставена особа нагледно се убеждава колко е несигурно положението на придворния;

съдията Ди научава страшни тайни

С отчаяно усилие съдията успя в последния миг да се закрепи на ръба. Взря се отново навътре и установи, че около крехката китка има бяла ахатова гривна във формата на дракон, захапал опашката си. В същия миг той проумя, че това не е отвор на шлюз, а сводестият прозорец на тъмница. Зърна пред масивната желязна решетка перваз от сиви плочки, широк около три стъпки, който се показваше над водата. Прехвърли се на него и приклекна, а бялата ръка изведнъж се отдръпна и от тъмнината се разнесе приглушен стон.

— Госпожо, аз съм доктор Лян.

Сега в решетката се вкопчиха две тънки длани. Зад тях смътно се очерта бледият овал на лице. Явно решетката бе близо до тавана на тъмницата, а подът — под равнището на реката.

— Как, защо сте тук? — попита госпожа Хортензия с тих задавен глас.

— Искам да се срещна с принцесата. Нужна ми е допълнителна информация, за да изпълня задачата, която ми постави. Защо сте в тази отвратителна душегубка?

— Случиха се ужасни неща, Ди. От снощи нито съм яла, нито съм пила. Моля ви, дайте ми малко вода.

Съдията развърза черната препаска от главата си и я нагъна така, че да загребе с нея вода от реката.

Подаде през решетката капещата импровизирана торбичка и предупреди:

— Наквасете си лицето, но не пийте повече от две-три глътки.

След минута тя продължи разказа си:

— Всъщност аз наистина страдам от астма, макар и в не толкова тежка форма. Затова, щом си тръгнахте, реших все пак да взема предписаното от вас лекарство. Но някоя от придворните тайно е сипала вътре нещо упойващо. Скоро след като го изпих, усетих силно главоболие и се свлякох на земята, като крайниците ми се гърчеха в неудържими конвулсии. Принцесата много се разтревожи и незабавно повика дворцовите лекари, които обявиха, че има опасност за живота ми. После съм изгубила съзнание. Когато се съвзех, лежах на пода в един ъгъл на тази тъмница сред влагата. Оттогава никой не е идвал при мен — тя спря, за да отдъхне, и след малко продължи уморено: — Знам точно какво ще направят. Ще дойдат сутринта, когато вече съвсем ще съм примряла от глад и жажда. Тогава ще ми подхвърлят някаква отрова в храната, после ще отнесат тялото ми при принцесата и ще съобщят, че са сторили всичко възможно, но съм издъхнала в ръцете им. Императорският ескорт трябва да пристигне тук по обед, за да отведе нейно височество в столицата. Така няма да остане време за подробно разследване на обстоятелствата около моята смърт. Ще ми подадете ли още малко вода? — тя провря през решетките влажната кърпа.

— Кои са тези безскрупулни заговорници? — попита той, след като й поднесе вода. — Ето това искам да узная лично от принцесата.

— По-добре да не се срещате с нея, Ди. Вероятно няма да иска да ви се довери, тъй като мисли, че вие сте ми предписали отровата. Искате да узнаете кои са враговете ни? Откъде да го разберем самите ние! Всеки ден от сутрин до мрак сме обкръжени от десетки придворни. Всички до един са безкрайно любезни, готови да ви угодят с всичко, приветливо усмихнати. Как да узнаем кой е платен шпионин или изкусен интригант? Мисля обаче, че след като дръзнаха да посегнат дори и на мен, най-близката на нейно височество, значи поне един от двамата най-високопоставени служители, главният евнух или управителят на двореца, е забъркан по някакъв начин. Но само небесата знаят каква е цялостната картина. Колко ли придворни са били подкупени, за да наговорят най-долни клевети, колко ли верни слуги са били хвърлени в тъмница с разни скалъпени обвинения! В този дворец има само един човек, който е напълно неуязвим, Ди, и това е Третата принцеса.

Съдията Ди кимна.

— И главният евнух, и управителят бяха подчертано враждебни, когато дойдох да ви посетя, госпожо. А управителят направи и конкретни опити да ме арестува. Откъде принцесата научи, че съм пристигнал в Речния град и се представям с чужда самоличност?

— От Учителя с кратуната. Преди пет години, когато Крайречният дворец още не беше предоставен за лятна резиденция на принцесата, той посещаваше редовно императорския дворец, тъй като негово величество го бе упълномощил да преподава философия на престолонаследника. Третата принцеса често присъстваше на уроците и изпитваше голямо възхищение към Учителя. След като той реши да се оттегли и да се установи тук, в Речния град, принцесата неведнъж го е викала при себе си. Доставяше й удоволствие да разговарят и му се доверяваше напълно. Понеже Учителя с кратуната е високо ценен в императорския дворец, пък и е мъж на преклонна възраст, главният евнух не посмя да възрази. По някакъв начин старецът е научил, че принцесата е изпаднала в затруднение, защото вчера изпрати стрела с откършен връх в балкона на нейния будоар в източното крило на двореца. Знаете ли, той е много изкусен стрелец.

— Видях се вече с него — каза съдията. — Освен това много умело си служи и с меча.

— Разбира се. Някога обучаваше на фехтовка и младите принцове, като недъгавите крака съвсем не му пречеха да бъде несравним фехтовач. Сядаше на табуретката с по един меч във всяка ръка и дори трима опитни фехтовачи не можеха да го победят. Та както ви казвах, той бе вързал за стрелата бележка, с която известяваше принцесата за вашето пристигане и за името, с което се представяте, както и за странноприемницата, в която сте отседнали. Съветваше я да се свърже с вас. Тя веднага ме повика и заяви, че иска вас да натовари с издирването на нейната огърлица. Затова и пратих дъщеря си да ви доведе, на никой друг не мога да имам вяра.

— Разбирам. Установих кой е крадецът: един младеж, нает от бандити, които на свой ред са били подсторени от коварни дворцови служители. Момчето се опитало да избяга, без да им предаде огърлицата, и те го убили, преди да им разкрие къде точно я е оставило. Още не съм намерил бисерите.

От водата повя хладен ветрец и голият му потен гръб настръхна целият.

— Можете ли да ми дадете нещо, с което да се загърна за малко?

След миг между решетките се показа крайчето на брокатено женско наметало.

— Тези негодници не са оставили дори нещо да си постеля на пода — прошепна тя.

Съдията издърпа широкото наметало между железните пръчки и се уви плътно в него. Седна с кръстосани крака на перваза и продължи:

— Принцесата ми подсказа, че целта на кражбата е да предизвика конфликт между нея и императора. Негово величество искам да кажа е, позволете да си спестя формалностите в конкретните обстоятелства. Както и да е, тази нощ вашите врагове извършиха още едно зверско убийство, разчитайки по този начин да си върнат огърлицата. Защо толкова им е притрябвала? Та нали първоначално са искали тя да изчезне? Освен това ми е трудно да повярвам, че загубата на една огърлица може да причини сериозен разрив между баща и дъщеря. Ето вие, разбира се, сте в състояние да прецените това по-добре от мен.

Той замълча в очакване на нейния отговор. Ала затворничката остана безмълвна и съдията Ди продължи:

— Принцесата настояваше, че кражбата е дело на външен човек. Това ме навежда на мисълта, че тя се опасява да не би враговете й да инсценират откриване на огърлицата у някого, който е много близък с нея, като по този начин го компрометират с фалшиви обвинения за похищение над императорската съкровищница. Тъй като самата тя отказа да ми съобщи подробности относно въпросната личност, няма да разпитвам и вас кой е човекът. Но ще ви бъда много задължен, ако поне ми загатнете — той не довърши мисълта си.

Възцари се дълго мълчание. Съдията се загърна още по-плътно с тежкото наметало. Нежният аромат на дрехата контрастираше рязко с тежката миризма, която лъхаше от вътрешността на мрачната влажна тъмница. Най-после госпожа Хортензия заговори:

— Принцесата е ужасно объркана, Ди. Тя е на ръба на пълния срив. Наистина не е могла да ви съобщи нищо повече. Но аз съм в състояние и ще го направя. Знаете, че императорът изяви готовност да одобри жениха, който принцесата си избере, все едно кой е. Разбира се, веднага след това три-четири съперничещи си групировки от столицата започнаха да се надпреварват тя да хареса именно техния кандидат. Защото съпругът на любимката на императора ще представлява несъмнена сила, с която трябва да се съобразяват в двореца и която би могла да бъде сериозна опора за интересите на някоя клика. Представете си колко бяха ядосани и разочаровани, когато принцесата започна да показва определено предпочитание към полковник Кан, командира на гвардията: човек, стоял винаги настрана от всякакви интриги и клики. И така, доскорошните врагове се съюзиха, за да нанесат решителен удар срещу избраника на нейно височество.

— Но в такъв случай решението е много просто — прекъсна я съдията Ди. — Тя трябва незабавно да съобщи на императора за любовта си към полковника. Така никой вече няма да смее.

— Не е толкова елементарно, Ди! Принцесата не е напълно уверена в любовта си към полковника, както впрочем и в неговата към нея. Затова и кражбата на огърлицата се оказа наистина пъклен замисъл. Кан си бе уредил тайна среща с нея и тя е открила липсата на своята скъпоценност именно след като двамата са се разделили. Подметнали са й, доста деликатно, разбира се, че полковникът я е взел, че той си има някъде любовница, с която крояли планове да избягат надалеч. Всеизвестно е, че той не разполага с много средства и е направил значителни дългове, за да поддържа въпреки всичко приличен живот. Това е първата причина, поради която враговете ни полагат толкова последователни усилия да открият огърлицата. Искат тя да бъде намерена в него.

Съдията бавно поклати глава. Още в началото му се бе сторило някак странно обяснението на принцесата, че е свалила бисерите от страх да не ги изпусне в реката. А сега си припомни колко настояваше тя, че е била съвсем сама.

— Знаете ли — каза той, — мисля, че принцесата много обича полковника. Иначе не би ме убеждавала така разпалено, че кражбата е извършена от външен човек.

— Не можете да си представите какви противоречиви чувства я разкъсват, Ди. Понякога е напълно уверена, че го обича, друг път — никак.

— Та не е ли това типично за всички влюбени девойки?

Тя въздъхна в отговор.

— Тъй като сте единственият човек, който все още би могъл да спаси положението, Ди, възнамерявам да ви съобщя и втората причина, поради която заговорниците държат да предизвикат разрив между нейно височество и полковника по повод изчезналата скъпоценност. Тази тайна е тъй ужасна, че при обикновени обстоятелства no-скоро бих умряла, отколкото да промълвя и дума по този въпрос.

Пленничката замълча. След дълга пауза отново проговори:

— Никога ли не ви се е струвало странно, че негово величество изобщо не помага на третата си дъщеря, за да си намери подходящ съпруг? В дворцовия живот съществува твърдо правило, че скоро след като една принцеса навърши осемнайсет години, годеникът й трябва да бъде обявен. А нашата е вече на двайсет и шест! Благосклонното изявление на императора, че тя сама е способна да избере собствения си мъж, би могло да бъде изтълкувано и като опит да се отложи женитбата й колкото може повече. За да я задържи той за себе си.

Съдията Ди вдигна учудено вежди.

— Защо ще иска — започна той. Но внезапно проумя.

Милостиви небеса! По гърдите му изби студена пот. Това бе ужасно, немислимо.

— А тя дали, дали принцесата осъзнава?

— Подозира го. И нещо по-лошо. Като че ли подобна мисъл не я ужасява чак толкова. Можете да си представите какви биха били последствията, ако тази връзка, стигне до логичния си завършек.

Съдията стисна юмруци. Сега вече прозря цялото мащабно коварство на замисъла за кражбата на огърлицата. Една зряла жена на двайсет и шест години, отгледана в парниковата атмосфера на изолирания от света харем, несигурна в собствените си чувства към полковника се завръща в столицата измамена в любовта си. Ако в това състояние на духа тя, ако това се случи, тогава този, който е узнал греховната тайна, би могъл… О, небеса, ако този някой успее да изпълни своя замисъл, той практически ще може да наложи волята си на императора. Той тръсна глава и изрече ядно:

— Не, госпожо, отказвам да повярвам в това! Бих могъл да приема, че подобна гнусна мисъл се е родила в главите на покварените придворни, особено на евнусите, тези осакатени същества с изкривена самоличност, неизбежен и ужасно опасен източник на злини във всеки дворец. Мога също да повярвам и че принцесата е разкъсвана от неясни, тревожни усещания и че е несигурна в собствените си чувства. Но що се отнася до императора, когато покойният ми баща служеше като държавен съветник, удостоен с доверието на негово величество, винаги ми е описвал владетеля ни като велик и добронамерен човек, който независимо от изключителното си положение винаги е съумявал да запази обективния поглед и независимата преценка, прилягащи на един небесен господар. Той замълча за миг и после продължи с по-спокоен глас:

— Както и да е, добре, че ми съобщихте това, защото сега вече знам какво точно целят заговорниците и защо не се спират и пред най-зверското убийство. Но какъвто и да е заговорът, враговете ще останат с пръст в устата, стига недвусмислено да се докаже, че полковникът не е откраднал огърлицата. И съм убеден, че когато принцесата възвърне доверието си в него, веднага ще помоли императора да обяви годежа й.

Той свали наметалото и го пъхна обратно през решетките.

— Не се отчайвайте, госпожо! Ще направя всичко възможно, за да открия огърлицата още тази нощ. А ако наистина дойдат при вас сутринта, опитайте се по някакъв начин да осуетите онова, което са намислили да ви сторят. Кажете, че разполагате с важна информация, или каквото там измислите. Независимо дали ще успея, или не, утре сутрин ще бъда в двореца и ще направя каквото мога, за да ви спася.

— Не се тревожа за себе си, Ди — отвърна тихо старата жена. — Небесата да ви закрилят!

Съдията се изправи и предпазливо тръгна по обратния път.

ГЛАВА XVII

Съдията Ди се сдобива с един красив спомен;

от празнотата на кратуната накрая излиза прозрение

Веднага щом се озова под заслона на дърветата в ъгъла на крепостния ров, съдията Ди изу прогизналите си ботуши и събу мокрите панталони. Разтърка енергично голото си тяло със сухата половинка от черната препаска, в която бе увил меча си. След това омота ивицата плат около гърдите си, облече дългата черна роба и нахлупи на темето си черната шапчица. Известно време се чуди къде да дене мокрите си панталони, после ги хвърли в една заешка дупка. Накрая взе фенера и меча.

Задоволството от допира със сухия плат проникна из цялото му тяло и го изпълни с мигновено блаженство. Но едновременно почувства съзнанието си смъртно изтощено. Явно това беше реакция на напрежението от изминалия час. Докато крачеше по горската пътека, осъзна, че просто не е в състояние да свърже в цялостна картина току-що узнатото. Припомни си думите на Учителя с кратуната за значението на празнотата, затова прекъсна всякакви усилия да се съсредоточи и просто се опита да си представи, че е касиерът Тай Мин, който се завръща по същия път с огърлицата и обмисля къде да я скрие. Продължавайки да върви, съдията с известно задоволство откри, че независимо от вцепенението на ума сетивата му бяха необикновено свежи. Усещаше остро всеки горски мирис, ушите му улавяха всеки звук от тъмния шумак, очите забелязваха всяка дупка в стволовете на дърветата, всяка вдлъбнатина по обраслите с мъх речни камъни, попаднали в светлината на фенера. Погледът му опипваше за миг всяко местенце, способно да привлече вниманието на касиера като удобно скривалище, но тъй и не откри нищо.

След около час се спъна в клона, сложен напряко през пътя. Много се зарадва, че се бе сетил така да отбележи мястото, тъй като дърветата и шубраците изглеждаха напълно еднакви. Той разтвори клоните и се запровира през гъстака към брега на залива.

Докато вървеше под високия дървесен покров на гората, не бе забелязал, че луната се е показала. Призрачната й светлина играеше по застиналите води на заливчето. Изправен на каменистия бряг, той се взираше с почуда към лодката, закотвена под надвисналите извити клони на боровете. Папратова Клонка не се виждаше никъде. Но ето че зад гърба му се се разнесе плисък и той чу гласа й:

— Рано се върнахте. Два часа не са минали!

Той се обърна. Девойката стоеше пред него гола, до колене във водата, а по красивото й младо тяло проблясваха капчици вода. Изумителната й хубост накара кръвта във вените му да закипи, властно докосна изтънчения му усет за красота. Тя приклекна във водата и закри гърдите си с ръце.

— Изглеждате ужасно. Едно гмуркане ще ви освежи.

— Извинявай, че те накарах да чакаш — промърмори той и седна на брега с гръб към нея. — По-добре се облечи, отдавна е минало полунощ.

Събу ботушите си, отскубна стрък трева измежду камъните и го намокри с вода.

— Изобщо не съжалявам за чакането — заяви тя и тръгна към него.

С крайчеца на очите си той я зърна да изстисква мокрите си дълги коси, изправена до брега.

— Побързай! — нареди й строго и започна да търка калните си ботуши с прекомерно старание.

Чисти ги дълго и внимателно. Когато отново ги обу и се надигна, девойката се беше облякла и вече теглеше лодката изпод боровите клони. Щом съдията се качи, тя загреба към устието на заливчето. Прибра кормилното весло, хвърли печален поглед към облените в сребриста светлина дървета и промълви тихо:

— Съжалявам, ваша светлост. Държах се като глупачка. Но това е, защото ви харесам и се надявах да ме вземете със себе си в столицата.

Той се облегна на кърмата. Вече не чувстваше главата си тъй празна, беше останало само усещането за умора. След малко й каза:

— Харесваш ме само защото ти напомням за щастливия, безметежен живот у дома с баща ти, Папратова Клонке. И аз много те харесвам и бих желал да те видя щастлива с някой добър младеж. Но винаги ще си спомням за теб. И то не само заради безценната ти помощ.

Тя му се усмихна сърдечно.

— Открихте ли каквото търсехте, ваша светлост?

— И да, и не. Надявам се утре да мога да ти кажа повече.

Скръстил ръце, съдията Ди си припомни разговора с госпожа Хортензия. Първо трябваше да огледа от всички страни тревожещите факти, които му бе съобщила, и чак тогава да се опита да намери начини и средства за издирване на огърлицата. Беше убеден, че касиерът я е скрил някъде наблизо до „Синята чапла“ или вътре в нея. Инак не би рискувал да се върне там и да налети на хората на Лан. Тай Мин е знаел, че рано или късно Лан Лю и неговата банда ще си заминат обратно на юг и че той ще може да се върне от село Десет мили, за да си прибере скъпоценността.

Кеят бе все тъй пуст, както и когато тръгваха, но сега лунната светлина хвърляше странни сенки по калдъръма от обли речни камъни.

— Аз ще тръгна напред — заяви той. — Ако усетиш и най-малката опасност, мушни се в някоя портичка или пресечка.

Не срещнаха обаче жива душа, докато излязоха на алеята зад „Синята чапла“. Вмъкнаха се през кухненската врата, което накара съдията внезапно да осъзнае, че умира от глад.

— Ти вечеряла ли си? — попита той. И понеже Папратова Клонка кимна утвърдително, той грабна от кухненския шкаф една дървена купа със студен ориз и чинийка с кисели сливи. — Да ми го впишат в сметката — промърмори той.

Момичето едва не прихна. Докато пресичаха широкия хол, чуха дрънкане на оръжие откъм главния вход. Часовите бяха на своя пост. Качиха се по стълбите на пръсти и се разделиха пред вратата му.

Съдията Ди запали свещта и се преоблече в чиста нощна роба. Със задоволство установи, че чаят все още не бе изстинал в съда с двойни стени. Придърпа креслото до масата и смени превръзката на ръката си. После обърна дървения капак на купата наместо чиния и изсипа ориза и сливите. Изгълта с истинска наслада тази скромна войнишка вечеря и я завърши с няколко чаши чай. Приятно блаженство се разля по тялото му, той взе кратуната от страничната масичка и полегна на леглото, подпрял рамене на дебелата възглавница. Пръстите му безцелно завързваха и развързваха червения шнур на кратуната, докато умът му се опитваше да сложи ред в мислите си.

В съзнанието му вече се бе изградила ясна схема на аферата с огърлицата до най-дребната и най-мерзката подробност. Дворцовите заговорници желаеха да компрометират полковник Кан, за да го отстранят като евентуален императорски зет, а в същото време да тласнат Третата принцеса в изгодна за тях емоционална нестабилност при завръщането й в столицата. Госпожа Хортензия бе споменала като възможни участници в заговора главния евнух и управителя на двореца. Но в сметката влизаше и трето високопоставено лице — полковник Кан. За този мъж обаче съдията не знаеше почти нищо, с изключение на това, че принцесата е влюбена в него, а капитан Сю му се възхищава. И двамата — и принцесата, и капитанът, бяха пристрастни. Дворцовите съзаклятници бяха подметнали, че полковникът си имал любовница. На пръв поглед звучеше като злостна клевета. Ала, от друга страна, не биваше да се забравя, че един майстор на интригата рядко пуска напълно безоснователни слухове. Обикновено се преувеличават известни факти, изопачава се нечие изявление, променят се две-три думи или се измества ударението, а оттам и смисълът на казаното. Поради тази причина не биваше да се изключва възможността полковникът наистина да си има някъде държанка. Това, че не бе откраднал огърлицата, в никакъв случай не даваше гаранция, че не е замесен по един или друг непряк начин.

Използването на вражеския замисъл в собствена изгода бе една от военните хитрости, изучавани във всички военни академии. А полковникът наистина е бил с нейно височество в онази фатална нощ. Може би са стояли до прозореца на павилиона и принцесата е оставила своята огърлица на масичката, преди да преминат под свода в съседната стая. Така че Тай Мин просто е могъл да протегне ръка през прозореца, за да я грабне. А дали пък полковникът и касиерът не са се споразумели тайно?

Много трудно беше да се отгатне коя точно дворцова клика си е поставила за цел да премахне него, съдията. Хората, изпратени от госпожа Хортензия да го доведат от „Синята чапла“, бяха облечени в черните ливреи на служители в кабинета на главния евнух, но същото беше и с втория екип носачи, които го изоставиха посред гората, за да бъде убит. Мъжете, направили опит да го арестуват, носеха сивото облекло на агенти на управителя. Но от това не биваше да се правят сигурни заключения, тъй като можеше да са пратени и от човек в двореца, който не им е пряк началник. Включително и от полковник Кан.

Разбира се, невъзможно беше да се открие тайнственият господин Хао. Единствената улика, насочваща пряко към дворцов заговор, бе умишленото отвличане на вниманието на стражите в нощта, когато е станала кражбата на огърлицата. Трябваше да има това предвид, когато успееше да проведе официално разследване в двореца въз основа на специалните правомощия, дадени от императорската заповед — ако изобщо успееше.

Той стисна кратуната с две ръце. Всички тези разсъждения не хвърляха ни най-малка светлина върху основния проблем: какво бе направил Тай Мин след кражбата на огърлицата и преди да го заловят хората на Лан, когато е препускал на изток. Трябваше да прехвърли всичко отначало, като най-напред си изяснеше мотива за действие на касиера. При потреса след убийството на търговеца съдията бе решил, че теорията му за мотивите на Тай Мин е била напълно погрешна, защото се разбра, госпожа Уей изобщо не бе ходила в село Десет мили. Но сега, след като размисли, прецени, че тази хипотеза все още е в сила. Папратова Клонка му каза, че Тай Мин бил много влюбен в леля й, и въпреки съмненията му в прекалено разкрасения портрет на госпожата той вярваше в правилната преценка на девойката за Тай Мин, неин връстник. Сигурно касиерът е разбрал, че любимата му наистина възнамерява да напусне своя съпруг скъперник, и вероятно й е казал, че има някакви планове, свързани с нея: тя да замине първа в село Десет мили и той да се присъедини по-късно към нея и да й помогне да се установи някъде. Тай се е надявал, че с течение на времето ще успее да я склони да заживеят заедно, а за целта са му трябвали средства. Среброто, обещано от Лан, е представлявало твърде малка сума и тъй като все пак не е бил загубен младеж, се е досещал, че Лан възнамерява да го измами. Затова е решил да задържи огърлицата. Папратова Клонка бе описала касиера като простодушно момче. Той едва ли реално е съзнавал всички последствия, произтичащи от кражбата на императорската скъпоценност, а и е бил заслепен от всеобщо разпространеното сред народа убеждение, че императорът едва ли ще забележи подобна липса, защото е много богат.

Разбираемо беше и защо госпожа Уей не е заминала за селото. Тя е обещала на Тай да го изчака там просто за да го залъже и да отклони ухажванията му. Всъщност е забягнала с друг, неизвестен засега човек. Човек, който сигурно е познавал Тай Мин и вероятно го е срещнал на връщане от двореца. Но тези подробности не бяха от значение. Защото, който и да го е срещнал, ясно бе, че касиерът не му е дал огърлицата. Ако го беше сторил, несъмнено щеше да назове това трето лице, когато са го изтезавали хората на Лан. Издържал е да не проговори, тъй като бисерите наистина са били в негово владение и той отчаяно се е надявал някак да оцелее и да си ги прибере.

Съдията Ди вдигна кратуната и я загледа втренчено. Спомни си какво му беше казал Учителя за значението на празнотата. За да разкрие къде Тай Мин е укрил огърлицата, трябваше най-напред да се изпразни от собствената си същност и да се превъплъти в касиера. Да стане служител в „Синята чапла“ и да заживее живота му. Съдията притвори очи.

Представи си как седи на високата табуретка зад гишето в приемната. Зле заплатен от управителя скъперник, виси там всеки ден от сутрин до мрак и единственото му развлечение е да полови от време на време риба в реката — при това може да си позволи такова забавление само в случай че няма много работа. Но е съществувало и едно всекидневно удоволствие — да се наслаждава отстрани на обожаваната от него госпожа Уей. Жената на съдържателя трябва често да се е навъртала из приемната, защото според собственика на „Деветте облака“ е вземала активно участие в работата. Касиерът сигурно се е възползвал жадно от всяка възможност да я заговори. Но това едва ли е ставало твърде често, тъй като управителят го е наглеждал да не се отклонява за дълго от служебните задължения. Подреждал е различни сметки и квитанции, изчислявал е със сметалото и е вписвал сумата с червено мастило върху… Червено мастило!

Съдията Ди отвори широко очи. Как не се бе сетил за това! Тай Мин бе начертал с червено маршрута до село Десет мили. Картата очевидно е стояла в някое чекмедже долу, защото е трябвало да му е постоянно подръка, та да упътва гостите при нужда. А и в таванската си стаичка едва ли е разполагал със специална мастилница за червено мастило. Следователно е начертал пътя на картата, докато е седял на табуретката си. Дали това не беше дългоочакваният отговор? Той се надигна, остави кратуната на леглото и замислено разтърка врата си. Реши да провери на място.

Излезе в коридора и този път старателно прекрачи скърцащата дъска на пода. Приемната бе осветена мъждиво от един-единствен фенер над гишето. Администраторът бе прибрал всички книжа, отгоре се виждаше само мастилница с черно мастило и цилиндрична подставка с четчици за писане. В шкафа имаше само две чекмеджета от дясната страна на високата табуретка. Съдията издърпа първо горното. В него намери регистъра за посетители, кутия с кафяви лепенки, използвани за сортиране на квитанции, дървен печат с надпис „платено“ и прилежащия му червен тампон, както и купчина бланки и пликове. Отвори второто чекмедже. Да, отстрани до сметалото лежеше червената мастилница. До нея имаше шишенце с вода за навлажняване на тампона и червена четчица, а също и плоска кутия за парите, разбира се, празна — господин Уей никога не би пропуснал да прибере съдържанието й, преди да се оттегли в покоите си нощем. Но през деня в кутията навярно се събират немалки суми. Той заобиколи металната решетка зад гишето. Голямата пътна чанта, в която бе видял Уей да тършува, все още лежеше на пода, този път затворена. Повдигна кожения капак. Беше съвсем празна. Никакви дрехи, никакъв червен жакет.

Съдията Ди седна в креслото зад писалището на съдържателя. Уей го бе поставил на стратегическо място, тъй че да държи под око цялата приемна през декоративната решетка, да наглежда рецепцията и всички, които влизат или излизат от странноприемницата му. Да, най-после бе разрешил проблема с отбелязания на картата маршрут.

Но оставаше последният, най-важен въпрос: къде всъщност се намираше огърлицата сега. Съдията беше убеден, че трябва да търси разрешението тук, в „Синята чапла“, и то в тесния кръг от всекидневни, рутинни задължения на касиера. Отново си представи, че е Тай Мин, седнал на високата табуретка зад гишето и потънал в сметките под зоркия поглед на Уей. Подава големия регистър за подпис на новопристигналите гости, заминаващите си плащат сметката. Тай събира различните суми за нощувки и допълнителни услуги, изчислява общата цифра на сметалото и я записва с червено мастило върху квитанцията (която впоследствие се прикрепя към събраните през деня). След като посетителят си плати, касиерът слага парите в плоската кутия от второто чекмедже, после удря печат „платено“ и…

Внезапно съдията Ди подскочи от възбуда. Стиснал здраво облегалките на креслото, той си припомни мислено всички известни факти. Да, разбира се, че това беше решението на загадката! Облегна се отново назад и потри челото си. Милостиви небеса, бе допуснал най-сериозната за един следовател грешка. Бе пренебрегнал очевидното!

ГЛАВА XVIII

Съдията Ди излиза от инкогнито;

двама висши дворцови служители се покланят пред по-висшата власт

Кукуригането на петела в кокошарника на двора събуди съдията. Той се надигна бавно от постелята, защото го боляха мускулите, схванати до един. Потрепервайки от хлад, се залови да направи серията загряващи упражнения, които боксьорите използват, за да раздвижат кръвта си. После навлече дългата черна роба от предишната нощ и нахлупи малката шапка. В ръкава си пъхна жълтия свитък с императорския указ.

Когато слезе по стълбите, установи с изненада, че из приемната сноват десетина гвардейци. Дългият заместник на Сю се бе облегнал на гишето и лениво отпиваше чая си в компанията на съдържателя. Лю се надигна да посрещне съдията, поздрави го и му каза:

— Разбрах от сутрешния рапорт на нощната стража, че сте имали спешно повикване около полунощ, докторе. Надявам се да е било момченце? — и когато съдията кимна, той продължи: — Радвам се заради родителите. Още си спомням колко щастлив бях, когато първото ми дете се случи мъжко — той се почеса по носа, явно бе заимствал този навик от своя командир. — Та капитанът ми съобщи, че възнамерявате да го посетите още рано сутринта, и ми нареди да ви придружа дотам. Ала после забелязахме на площада четирима господа, този път в черно, не в сиво. Всякаква паплач броди наоколо, затова капитанът реши, че ще е по-добре да дойдем повече, ваше превъзходителство. Не бихме желали отново да ви се случат неприятности.

— Много съм ви задължен. Хайде да тръгваме. Трябва спешно да говоря с вашия командир.

Щом излезе през портала, той видя четирима мъже в черни одежди, застанали пред „Деветте облака“, да разговарят с едрия съдържател, по чието лице особено ясно личеше затрудненото му храносмилане. Когато зърнаха съдията, те тръгнаха насреща му. Но в следващия миг се появиха маршируващите гвардейци на Лю и четиримата побързаха да свърнат настрани.

Завариха капитан Сю пред огромна купа юфка, която унищожаваше с апетит. Той остави пръчиците и понечи да се надигне, но съдията Ди го възпря.

— Стойте си! Страшно бързам. Първо, много съм ви задължен за навременния ескорт. Второ, искам да окачите на показ пред щаба официалния жълт знак на императора — той извади свитъка от ръкава си и го положи грижливо върху писалището.

На капитана бе достатъчен един бърз поглед, за да се запознае със съдържанието, след което едва не прекатури стола си в порива да скочи на крака.

— Такова, ваша светлост исках да кажа, ваше превъзходителство, аз…

— Дайте незабавно нужните разпореждания, капитане. Нека вашият незаменим Лю донесе ютия и къс фина жълта коприна.

Капитан Сю и заместникът му изтърчаха веднага навън. Официалното окачване на жълтия императорски знак означаваше, че е пристигнал високопоставен сановник със специални пълномощия от господаря император. Това предполагаше, че тази част на града трябва да се огради с кордон от гвардейци, а местните жители да спуснат кепенците и да си стоят по домовете.

Първи се завърна лейтенантът. Съдията Ди пое от него плоския месингов съд с тлеещи въглени и стиснал дългата дръжка, грижливо се залови да изглади навития императорски указ. Зави изгладения вече документ в жълтата коприна и в този момент влезе капитан Сю, който докладва, че официалният знак е окачен и че са дадени съответните разпореждания.

— Добре. Вие, Сю, ще тръгнете веднага за двореца, ще покажете на вашия полковник императорския указ и заедно с него ще отидете при управителя на двореца. Ще съобщите, че императорският следовател нарежда и на двамата да се явят незабавно в градския щаб с минимален брой придружаващи лица на аудиенция в съдебната зала на първия етаж. Бих желал да призоват и главния евнух, но дворцовият правилник не му позволява да напуска поста си при никакви обстоятелства. Кажете им също, че държа на пълна секретност, и искам лично да се уверите, че нито полковникът, нито управителят ще унищожат или ще наредят на друг да унищожи някакви книжа или документи в съответните им служби. Освен това ще добавите, че императорският следовател е загрижен за здравето на госпожа Хортензия и е уверен, че дворцовите лекари ще успеят да я излекуват напълно. Върнете ми истинския документ за самоличност.

Капитанът отключи чекмеджето и подаде с поклон документа на съдията, който продължи:

— Добре е да направим всичко според правилата. Кажете на управителя да ми осигури съдийска шапка и жълт шарф. Ще мина и без церемониална тога. Донесете ми съдийската шапка и шарфа, преди да въведете посетителите в съдебната зала. Побързайте, чака ни напрегната сутрин.

Капитан Сю бе толкова сащисан от всички тези неочаквано връхлетели го събития, че не успя да изрече нито един от въпросите, напиращи на езика му. Само проломоти нещо, докато поемаше почтително жълтия документ с две ръце, и после изтърча навън. Съдията Ди каза на лейтенанта, застанал чинно в очакване на разпорежданията му:

— Първо ми донесете една купа от тази вкусна юфка, Лю.

Изяде бавно и с наслада закуската си върху писалището на капитана, след което нареди на Лю да го заведе в съдебната зала на долния етаж. Тя не беше толкова голяма, колкото в обикновените граждански съдилища, но върху подиума в дъното се виждаше традиционната съдийска маса, покрита с ален плат, а отстрани — малко писалище за военния писар. До стената отзад бе опряна висока поставка с бронзов съд за благовония. Каменният под бе гол.

— Махни ниското писалище, Лю, и сложи по едно кресло от двете страни на съдийската маса. Донеси ми и голям чайник с горещ чай.

Самият съдия се настани в креслото зад масата. След като лейтенантът му донесе чая в огромен синьо-бял порцеланов съд и му напълни една чаша, съдията му нареди да чака отвън и да не пуска в залата никой освен управителя, полковника и капитан Сю. Съдията Ди се облегна в креслото и поглаждайки бакенбардите си, огледа празната зала. Спомни си за собственото съдилище в Пуян. Ако всичко потръгнеше добре, би могъл да се върне там след ден-два.

След като изпи няколко чаша чай, влезе капитан Сю и му подаде жълтия свитък. Съдията се надигна, запали благовонните пръчици в бронзовия съд и положи драгоценния документ пред него, защото именно това бе почетното място за императорски укази.

Капитанът разви загънат в червена коприна пакет. Съдията Ди свали шапчицата от тила си и я замени с висока широкопола шапка от черно кадифе, обшита по периферията със златни ивици, отпред украсена със златната емблема на сегашния му висок пост. Покри с широкия жълт шарф раменете си и отново седна зад масата, като обяви на капитана, че аудиенцията може да започне.

Двойната врата се отвори със замах и към него закрачи управителят на двореца в широките си церемониални одежди от виолетов брокат, извезани със злато, с висока триетажна шапка на главата. След него се появи и полковникът, сияещ в позлатената си ризница с изящно оформени нараменници и нагръдник. И двамата се поклониха ниско, при което дългите цветни пера от златния шлем на полковника докоснаха пода. След това пристъпиха до масата и коленичиха на каменния под.

— Можете да станете — нареди им кратко съдията Ди. — Аудиенцията ни ще бъде освободена от формалности. Поради това ви позволявам да се разположите в тези две кресла отстрани. Капитанът ще остане при вратата, за да се погрижи никой да не ни безпокои.

Двамата му гости заеха местата си със сковани движения. Полковник Кан положи меча си върху коленете. Магистратът бавно допи чашата чай, после се изправи и заговори:

— Негово императорско величие благоволи да ме натовари с разследването на някои произшествия, станали напоследък в Крайречния дворец, които достигнаха своя връх с изчезването на скъпоценност от императорската съкровищница, бисерната огърлица на нейно височество Третата принцеса. Тъй като вие двамата и главният евнух сте най-високопоставените служители в двореца, носите отговорност за всичко това. Надявам се, не е нужно пред вас да подчертавам изключителната сериозност на случилото се.

Двамата мъже се поклониха утвърдително от креслата си.

— Вече приключих с разследването, затова сега ще отидем в двореца, където ще наредя на главния евнух да поиска от нейно височество аудиенция, на която да мога да представя своя отчет. Но се оказа, че кражбата на огърлицата е тясно свързана с друго едно жестоко престъпление, извършено тук, в Речния град. За да успея да изясня заплетената ситуация, искам най-напред във ваше присъствие да приключа с изясняването на това убийство — той се надигна от скамейката и добави: — Приканвам ви да ме придружите до странноприемница „Синята чапла“!

ГЛАВА XIX

Една изчезнала съпруга излиза на бял свят;

един висш сановник недоумява

На безлюдната улица ги очакваха два внушителни паланкина с брокатени завеси, всеки с по дванайсет носачи. Пред носилките, както и отзад бяха заели позиция гвардейци, въоръжени до зъби и вдигнали дългите си алебарди. Съдията Ди влезе в паланкина на управителя и му даде знак да го последва. Не размениха и дума по време на краткото пътуване до странноприемницата.

Господин Уей бе в приемната заедно с десетина свои гости. Те оживено обсъждаха кой ли би могъл да бъде високопоставеният императорски сановник, пристигнал в Речния град. Сред групата съдията забеляза стройно красиво момиче, облечено в скромна перленосива рокля. До нея стоеше добре облечен младеж с черна академическа шапка на главата. Бе стиснал под мишница лютня в брокатен калъф. Съдията заключи, че явно това е била музикалната двойка, отседнала в стаята под него. Обърна се към капитан Сю, който бе избързал напред пешком заедно със снажния си помощник.

— Освободете помещението! — нареди съдията. — Нека донесат три кресла и да ги сложат до стената в дъното.

Той се разположи в средното и даде знак на управителя и на полковник Кан да заемат съседните. После заповяда на капитана:

— Доведете съдържателя на странноприемницата Уей Чън.

Двама гвардейци въведоха съдържателя. Той се взираше изумен в тримата висши сановници. Войниците го принудиха да падне на колене.

— Преди две седмици — уведоми съдията своите колеги — този мъж заявява, че жена му е избягала с таен любовник.

Управителят нервно подръпна сивата си брадичка.

— Сигурен ли сте наистина, ваше превъзходителство, че тази мерзка история на един нископоставен ханджия би могла да заинтересува нас, висшите.

— Напълно съм сигурен — прекъсна го съдията Ди. После се обърна грубо към Уей: — Ти си един жалък скъперник! Само по себе си това не е престъпление. Но може да доведе до такова. В твоя случай е довело до жестоко убийство. Не си в състояние да понесеш загуба на пари, както не си могъл да понесеш и загубата на жена си. Не си я обичал, но си я смятал за своя неотнимаема собственост и си бил твърдо решен да не позволиш на друг да ти я отнеме. Решил си, че касиерът ти я задява.

Той посочи към декоративната решетка зад гишето.

— Както си седял зад своето писалище там, си наблюдавал зорко двамата и си подслушвал техните разговори около рецепцията. Когато си открил в чекмеджето картата с очертания от Тай маршрут, си заключил, че той възнамерява да избяга с жена ти. Мисля, че изводът ти е бил прибързан, но не мога да го докажа, тъй като касиерът не е жив. Както впрочем и жена ти. Защото преди две седмици си я убил.

Съдържателят вдигна към него разкривеното си от страх лице.

— Не е вярно! — викна той. — Тази долна твар ме изостави, кълна ви се.

— Не прави повече грешки, Уей — прекъсна го рязко съдията. — Вече си допуснал две и те са достатъчни, за да те откарат на дръвника. И наистина ще бъдеш обезглавен, защото си убил жена си без ни най-малко доказателство за прелюбодеянието й. Първо си сгрешил, когато често и грубо си я хокал, че харчи много, та си я принудил да приема даром курабийки от твоя колега в „Деветте облака“. Той й е дал няколко в самата нощ, когато си я убил. Втората ти грешка е била, когато не си унищожил всички нейни дрехи. И това отново се дължи на алчността ти. Вместо да изгориш дрехите й, си ги запазил, за да ги отнесеш в заложната къща. Но нима жена, която забягва с любовника си, би пропуснала да вземе някои от най-красивите си тоалети, особено любимия червен жакет, за който е знаела, че й стои чудесно — съдията се надигна. — А сега ще ви заведа в склада зад странноприемницата, господа. Капитане, нека хората ви хванат здраво обвиняемия и ме последват заедно с лейтенанта.

Той мина през канцеларията на съдържателя и прекоси задния двор. Кокошките закудкудякаха възбудено, подплашени от големия брой хора в бляскави одежди, появили се внезапно сред хилавите дървета и избуелите бурени.

Съдията влезе в лъхащия на плесен склад. Отмахна от пътя си няколко изпочупени стола и спря пред купчината конопени чували, неговото ложе от предишния следобед. Мравките, които тогава го бяха обезпокоили, бяха все още там. Изпълзяваха на върволици от пропукана плочка на пода и се насочваха в стройна, досущ войнишка редица през чувалите, а след това потъваха в малка дупка на тухлената стена, от която се бе отронило парче цимент. Съдията Ди се изправи и се обърна назад.

Управителят бе скръстил ръце в широките ръкави на величествената си одежда. Надменното му изражение недвусмислено показваше, че решително не одобрява настоящата процедура, но примирено се подчинява на no-висшата инстанция. Полковник Кан отправи въпросителен поглед към капитан Сю, който само повдигна вежди и изгледа своя помощник. Но Лю бе приковал очи в съдията Ди. До вратата двама стражници стояха зад Уей. Той бе забил поглед в земята. Съдията Ди посочи към стената над купчината чували и каза:

— Някой е замазал наскоро тази част от стената. И то доста неумело. Донесете ми чук и лост от кухнята, Лю — той се поглади замислено по брадата и си припомни, че предишната вечер не бе забелязал пресния бял цимент между тухлите вероятно поради мъждивата светлина. Взря се в празния чувал, в който се бе спънал. Явно е бил пълен с вар. А що се отнася до страховития кошмар, присънил му се в склада. Поклати невярващо глава.

Веднага щом Лю размести няколко тухли, помещението се изпълни с ужасна смрад. Управителят бързо отстъпи назад, закрил носа и устата си с ръкав. След това лейтенантът използва цялата си тежест, за да натисне лоста, и наведнъж се порутиха цяла редица тухли. Собственикът на странноприемницата понечи да хукне навън, но стражите го сграбчиха за ръцете.

В дупката на стената се очерта фигурата на изправена жена, облечена в синя рокля, зацапана с вар и засъхнал хоросан, с глава, наведена под неестествен ъгъл към гърдите, и сплъстена дълга коса. Съдържателят изкрещя от ужас, когато тялото започна бавно да се накланя напред и накрая тупна тежко на пода.

Съдията Ди се наведе и безмълвно посочи към двете плесенясали курабийки, изтърколили се от левия й ръкав, почернели от налазили ги мравки.

— Явно не си разполагал с много време, Уей — каза студено той, — но да зазидаш трупа, без да прегледаш дрехата, е било огромен пропуск. Сладките са привлекли множество мравки и именно тези усърдни насекоми ми дадоха ключа към мястото, където си скрил тялото. Кажи сега как уби съпругата си?

— Беше, беше време за вечеря — запъна се Уей с наведена глава. — Всички слуги бяха заети с разнасяне на храната по стаите. Удуших я в канцеларията си. После я пренесох тук. — той се разхлипа неудържимо.

— Натоварвам ви, Сю, да повдигнете в надлежния срок обвинение срещу Уей за предумишлено убийство. А вие, Лю, трябва да затворите убиеца в килия — той се завъртя на пети и даде знак на останалите да го последват. После, когато пресичаха приемната, им посочи рецепцията.

— Извадете и двете чекмеджета, Сю, и ги донесете в съдебната зала. Но внимавайте, с цялото им съдържание! А сега се връщаме в щаба, господа.

Вече вътре в паланкина, управителят си позволи да го заговори за пръв път.

— Забележителен пример на проницателност, ваше превъзходителство. И все пак това беше само един случай на грубо насилие, извършено в средите на простолюдието. Мога ли да попитам каква връзка има то със сериозното престъпление в двореца, за което всъщност ни призовахте?

— Скоро ще узнаете и това? — бе спокойният отговор.

ГЛАВА XX

Едно рядко цвете разцъфва, за да загине скоро след това;

съдията Ди получава разрешение да мине по Златния мост

Когато отново се завърнаха в съдебната зала, съдията Ди нареди на капитана да постави двете чекмеджета върху съдийската маса. Каза му също да донесе голяма купа с хладка почистваща луга и къс мека бяла коприна.

Разположи се зад масата и си наля чаша чай. Тримата мъже пред него изчакаха в мълчание, докато капитанът се върна. Щом Сю положи внимателно порцелановата купа и парчето коприна пред съдията Ди, той заяви:

— А сега стигаме и до въпроса за огърлицата. Била е открадната от Тай Мин, касиер в „Синята чапла“. За целта го е бил наел един известен бандит, временно отседнал в града.

Полковник Кан се надигна възбуден в креслото си. Попита напрегнато:

— Как е била открадната, ваше превъзходителство?

— Подстрекателите, подбудили бандита Лан към престъплението, са дали на касиера точни наставления, как един външен човек може да се добере до скъпоценността. Трябвало да преплува водата в крепостния ров до северозападната наблюдателна кула, после да обиколи северната част на двореца по един корниз над реката и накрая да се прехвърли през стената в павилиона на нейно височество. Огърлицата щяла да лежи на малка масичка отстрани до сводестата врата и било нужно крадецът просто да протегне ръка, за да я грабне. Надявам се, Кан, че незабавно ще вземете необходимите мерки, за да коригирате този сериозен пропуск в охранителната ви дейност.

Полковник Кан се поклони, после се облегна назад с въздишка на огромно облекчение. Съдията Ди продължи:

— След като откраднал огърлицата, касиерът решил да не я предава в ръцете на бандита, който го наел. Искал да я задържи и да продаде бисерите един по един.

— Какво възмутително посегателство! — възкликна гневно управителят. — Направо държавна измяна. Този човек трябва да бъде…

— Той е бил простодушен момък — отвърна спокойно съдията. — Не е осъзнавал сериозността на своите действия. Имал е нужда от пари, за да спечели любовта на жената, за която е вярвал, че го очаква в едно селце в съседния окръг. Нека не го съдим прекалено сурово. Животът му е бил сив и скучен, а е копнеел за любов и щастие в някое отдалечено място, отвъд планините. Не само той храни подобни илюзии — поглаждайки брадата си, съдията хвърли бърз поглед към безучастното лице на полковник Кан. После продължи делово: — На връщане от двореца касиерът се отбил за малко в странноприемница „Синята чапла“, след това отново се метнал на коня и потеглил. Но го причакали в засада хора на онзи бандит и когато им казал, че бисерите не са у него, започнали да го изтезават. Умрял, без да им разкрие къде ги е скрил. А сега, капитан Сю, бих искал да чуем вашите показания.

Капитанът незабавно коленичи.

— Разкажете какво намерихте в мъртвото тяло на Тай Мин, след като го извадиха от реката.

— Трупът бе облечен само в горна дреха, ваше превъзходителство. В ръкавите открихме няколко негови визитни картички, карта на нашата провинция, трийсет и два гроша на връв и счетоводителското му сметало.

— Благодаря ви, капитане, това е всичко — съдията се наведе напред и продължи: — Господа, Тай се е сетил за едно колкото просто, толкова и ефикасно скривалище за огърлицата. Прерязал е връвта и е скрил бисерите в един предмет, с който е боравел всеки ден в качеството си на касиер, затова и никой не би му обърнал специално внимание. Ето го!

Той извади сметалото от чекмеджето пред себе си и го показа на всички. Ала тъй като двамата му високопоставени гости изгледаха недоверчиво неугледната вещ, съдията Ди отдели дървената рамка и остави тъмнокафявите зърна да се изронят от успоредните метални пръчици в порцелановата купа. После се зае да разтръсква съда, при което топчетата се запремятаха в хладката алкална течност. Докато се занимаваше с това, той продължи:

— Преди да замени дървените зърна с бисери, той покрил всеки от тях с тънък слой кафяво лепило от онова, което касиерите използват, за да залепват разни квитанции. Лепилото се втвърдило така, че дори и след като трупът престоял цяла нощ в реката, водата не е могла да го разтвори. Но тази хладка алкална течност би трябвало да се окаже по-ефикасна.

Съдията извади от купата две топчета. Старателно ги изтърка с парчето коприна, после ги показа на околните върху разтворената си длан: два съвършено обли бисера, които изпускаха чист матов блясък. Продължи с тържествен тон:

— Тук, в тази купа, се намират бисерите от императорската огърлица, господа. А сега възнамерявам да се уверя във ваше присъствие дали всичките осемдесет и четири са в наличност. Капитане, донесете ми копринен конец и игла!

Управителят се бе втренчил в купата, стиснал тънките си устни. Полковник Кан се взираше напрегнато в безизразното лице на съдията Ди, а ръцете му в ръкавици здраво стискаха положения през коленете му меч.

Капитан Сю се завърна почти веднага. Застанал до съдийската маса, той се залови да изтърква бисерите и да ги нанизва с дебелите си, но, оказа се, твърде ловки пръсти. След като съдията ги преброи и установи, че всички са налице, пъхна възстановената огърлица в ръкава си и каза:

— Бандитите, които претърсили тялото на Тай Мин, не могли да измислят нищо по-добро от това да му разпорят стомаха, но изобщо не обърнали внимание на сметалото. Защото е съвсем в реда на нещата един касиер да носи подобна вещ. Това е било най-очебийното, а затова и най-подходящо скривалище.

— Щом сметалото е било открито в дрехата на мъртвия касиер — запита управителят с отмерен глас, — как е попаднало отново в чекмеджето на странноприемницата?

Съдията го изгледа с кисело изражение.

— Сам го сложих там — отвърна лаконично той, — без да съзнавам какво всъщност представлява. Вярно е, че по това време все още не знаех за изчезналата огърлица, но трябваше по-късно да се сетя за това. Да, доста късно открих връзката. И все пак навреме.

Той стана, обърна се настрани и се поклони пред масичката в ъгъла. Пое грижливо в ръце жълтия свитък и нареди на капитана:

— А сега ще се върнете в странноприемницата, за да поемете нещата в свои ръце — а на другите двама заяви: — Тръгваме за Крайречния дворец.

Веднага щом шествието прекоси широкия мраморен мост над рова, огромната порта се разтвори и паланкините влязоха в двореца. В първия вътрешен двор две редици строени гвардейци отдадоха чест. Съдията Ди се надвеси от прозорчето и даде знак на техния командир да приближи.

— Когато преди две вечери си тръгнах оттук, представяйки се за доктор Лян, някой ми бе взел меча от един черен паланкин. Погрижете се веднага да бъде издирен. Може да се разпознае по двата гравирани със злато върху острието йероглифа, означаващи „Дъждовен дракон“.

Щом офицерът козирува чинно, съдията каза на управителя:

— А сега отиваме право във вашата канцелария.

Слязоха от паланкина пред входа на огромната приемна. Съдията махна на полковник Кан и сам влезе вътре. До писалището на управителя стоеше неговият съветник и разговаряше тихо с трима придворни. Всички мигновено коленичиха. Съдията Ди пъхна жълтия свитък в робата си и каза:

— Изправете се и ми докладвайте за здравословното състояние на госпожа Хортензия.

Съветникът се изправи чевръсто на крака и се поклони ниско, с почтително скръстени в ръкавите ръце.

— Лекуващият лекар ни уведоми, ваше превъзходителство, че госпожа Хортензия е получила внезапно мозъчно възпаление, не съвсем необичайно за такъв горещ и влажен климат. Имала е ужасни халюцинации. След като й предписал успокоителни обаче, заспала дълбоко. Тази сутрин състоянието й се е подобрило дотам, че е станало възможно да я пренесат от лечебницата в покоите на нейно височество.

Съдията кимна.

— Къде е вашата каса?

Съветникът видимо се поколеба, но съдията улови погледа му, насочен към изображението на цвете, окачено върху стената. Отиде до картината и я свали. Посочи вградената квадратна вратичка от масивно желязо и нареди на управителя:

— Отворете я!

После се разположи зад високото писалище и се залови да преглежда купищата книжа от касата, като подръпваше умислено мустак. Установи, че документите съдържат поверителна информация за личния състав. Имаше и някои други важни книжа, свързани с управлението на Крайречния дворец, но никъде не се споменаваше и дума за интимния живот на Третата принцеса, нито пък се долавяше някакъв намек за заговор, свързан с кражбата на огърлицата. Той се изправи и върна документите обратно, след което даде знак на управителя да заключи касата.

— Заведете ме във вашата канцелария, Кан. Управителят ще ни придружи.

Кабинетът на полковника бе обзаведен просто и бе изрядно подреден. Широкият прозорец гледаше към просторен заграден двор, в който няколко гвардейци се упражняваха в стрелба с лък. Полковник Кан отключи желязната огнеупорна каса на пода и съдията разгледа съдържанието й. Но отново не откри нищо, което да му се стори подозрително. Стисна ръце зад гърба си и каза на полковника:

— Преди четири дни е имало някакво произшествие в двореца. Какво можете да ми докладвате за това, Кан?

Офицерът издърпа едно чекмедже от скромното си дървено писалище и сложи пред съдията огромен регистър. Всяка страница беше грижливо разграфена на малки номерирани квадрати, показващи графика на караула. Полковник Кан прелисти страниците, докато стигна до нужната дата, после прочете кратките бележки, вписани в полето, вдигна глава и каза:

— Половин час преди полунощ внезапно се подпалил покривът на павилиона за чай в шести вътрешен двор, в северозападната част на двореца. Аз самият се намирах по това време в друг район, но моят заместник изпратил веднага специален взвод, който без затруднения потушил пожара. Изглежда, главният евнух пръв забелязал пушека и наредил целият район да бъде обграден с кордон, за да е сигурен, че искри от пламъка няма да прехвръкнат до покоите на нейно височество. Моят заместник дал нужните разпореждания на стражите от западните и северните укрепления. Един час след полунощ те се завърнали на постовете си.

— Можете ли да го докажете?

Полковникът прелисти следващата страница. Към нея бе прикрепено червено листче с печата на главния евнух и няколко неясни ръкописни указания.

Съдията Ди кимна.

— А сега, господа, ще се отправим всички заедно към канцеларията на главния евнух.

Новината за пристигането на императорски следовател се бе разнесла вече из целия дворец. Стражите при служебната сграда на евнуха отвориха церемониално вратата пред тримата посетители, а дебелият евнух изтича пъргаво да ги посрещне. Хвърли се на пода и благоговейно докосна плочките с чело.

— Изчакайте ме в коридора — нареди съдията на своите спътници. — Аз ще отида да поискам разрешение за преминаване през Златния мост.

Той почука на позлатената врата. Не се чу никакъв отговор, затова влезе вътре, като затвори плътно крилото зад себе си.

В изисканата библиотека нямаше никой. Застоялият дъх на стари книги се смесваше с тежкия аромат на орхидеите по перваза. Съдията Ди погледна през прозореца. Старецът бе застанал до висока декоративна скала в градината, облечен в прост халат, с лека домашна шапка на главата. Съдията също излезе в градината и тръгна по тясната павирана пътечка, лъкатушеща сред разцъфнали храсти и миниатюрни езерца със златни рибки. Малки пъстропери птички цвърчаха сред зелените листа, по които още проблясваха капчици утринна роса.

Главният евнух се обърна. Изгледа съдията изпод прихлупените си клепачи и рече:

— Тази нощ се е случило истинско чудо, Ди! Вижте, това рядко цвете внезапно разцъфна. Забележете как изящно са оформени венчелистчетата му, вижте тези кадифени нюанси. Специален куриер ми го достави от южните райони. Три месеца се грижих собственоръчно за него. Но изобщо не съм се надявал, че ще го дочакам да разцъфне.

Съдията Ди се наведе над орхидеята, не по-голяма от човешка длан. Бе засадена в хралупата на палмово дръвче, сгушено до декоративната скала. Жълтите венчелистчета, напръскани с черни и виолетови точки, придаваха на цветето някаква котешка грация. Орхидеята излъчваше нежен, но ясно открояващ се аромат.

— Трябва да призная, че досега не съм виждал такава — каза съдията, щом се изправи.

— Няма и да видите — каза тихо старецът. Прекъсна стеблото с дългите си нокти и поднесе цвета към носа си. Като го разклащаше леко, той продължи: — Когато онзи ден дойдохте тук, Ди, веднага разбрах, че не е възможно да сте просто лекар. Щом ме видяхте с любимия ми палач, застанал зад гърба ми, би трябвало едва ли не да се разтреперите от страх, дори да пропълзите в краката ми. Вместо това вие спокойно разменихте с мен няколко дълбокомислени фрази като равен с равен. Следващия път, когато прибегнете до маскировка, се постарайте да маскирате и собствената си индивидуалност, Ди!

— Положихте доста настойчиви усилия да ме отстраните от пътя си — отбеляза съдията. — Но късметът бе на моя страна, така че сега ще върна бисерната огърлица на нейно височество. Ето защо искам от вас позволение да мина през Златния мост.

Старецът завъртя цветето с тънките си пръсти.

— Не бих желал да останете с погрешни впечатления, Ди. Да, наистина, исках власт. И то безгранична власт, с каквато разполага само онзи, който е узнал някаква позорна за императора тайна. Но имах и друг един, много по-силен мотив. Исках Третата принцеса да остане завинаги с мен, Ди. Да се грижа с нежност за нея, със същата нежност, с която отгледах това рядко цвете. Исках да продължа да я виждам всеки ден, да слушам прелестния й глас, да знам всичко, което върши винаги. А сега тя ще бъде отвлечена от един груб войник.

Внезапно смачка орхидеята в сухата си длан, напомняща кокоши крак, и я захвърли на земята.

— Нека влезем вътре — каза рязко той. — Страдам от множество хронични заболявания и е време да си взема капките.

Съдията Ди го последва в библиотеката. Старецът се разположи в огромното резбовано кресло и отключи едно чекмедже. Извади отвътре миниатюрна кратунка от прозрачен кварц. Запушалката бе завързана за шишенцето с червена копринена панделка. Тъкмо се канеше да я отпуши, когато съдията пристъпи до него и стисна крехката му китка с мощната си ръка. Изрече властно:

— Този злокобен заговор трябва да бъде изтръгнат из корен.

Главният евнух пусна кристалния флакон. Натисна едно копче сред пищната резба по ръба на писалището. Изскочи плитко чекмедже, от което той извади запечатан плик. Подаде го на съдията, а тънките му сини устни се разкривиха в злобна гримаса:

— Нека ги изтезават до смърт, всеки един от тях! Жалките им души ще ми бъдат роби в отвъдното!

Съдията разчупи печата и прегледа тънките листове хартия. На всеки бяха изписани по едно име и служебно положение, както и бележки за уговорени срещи и суми — всичко това нахвърляно със ситен, напомнящ паяжина почерк. Той кимна и пъхна плика в ръкава си.

Старецът измъкна запушалката от кристалната кратунка и изсипа безцветното й съдържание в една чаена чаша. Изпи я наведнъж и се отпусна в креслото, стиснал облегалките с ръце, покрити с изпъкнали синкави вени. Тежките му клепачи се затвориха плътно, дишането му се затрудни. След малко свали длани от страничните облегалки и се хвана за сърцето. Силна конвулсия разтърси крехкото му тяло. По някое време посинелите устни се размърдаха:

— Разрешавам ви да преминете през Златния мост.

Главата му клюмна на гърдите, ръцете се отпуснаха безжизнено в скута.

ГЛАВА XXI

Съдията Ди прави щастливи двама души и хората, които ги обичат;

Дъждовния дракон се завръща при своя притежател

Тревожно смълчани, в коридора го очакваха управителят и полковник Кан. Дебелият евнух стоеше все тъй на колене. Съдията Ди затвори позлатената врата. Подаде плика на управителя и каза:

— Вътре ще намерите пълни подробности за злодеите, замесени в коварния заговор. Върнете се в канцеларията си и се разпоредете незабавно да бъдат арестувани главните виновници. След това ще проведете най-изчерпателно разследване. А вие, полковник, можете да ме последвате. Получих разрешение от главния евнух да премина през моста.

После се обърна към евнуха:

— Водете ни!

Щом тримата стигнаха моста, дебелият евнух удари златен гонг, окачен на мраморна колона. След миг на вратата в другия край се появиха четири придворни дами и двамата с полковник Кан преминаха отсреща. Съдията Ди уведоми придворните, че императорският следовател моли принцесата за аудиенция. Отведоха ги в малка стая, където чакаха доста дълго. Явно принцесата бе все още заета с тоалета си.

Най-после влязоха две придворни дами и придружиха посетителите по един външен коридор до покрита тераса, обградена с тежки червени колони, в източния край на двореца. Оттук се разкриваше чудесна гледка към горския масив чак до високите върхове. Третата принцеса ги очакваше при най-отдалечената колона с кръгло ветрило в ръка. Зад нея бе застанала крехка възрастна жена със сива коса, опъната назад над високото чело. Съдията и полковникът коленичиха.

— Изправете се и докладвайте, Ди! — подкани го със звънък глас принцесата.

Съдията се изправи и с протегнати ръце й подаде жълтия свитък. Полковникът остана на колене.

— Покорният слуга има честта да върне на нейно височество августейшия указ.

Тя направи знак с ветрилото си. Възрастната придворна пристъпи напред. Докато поемаше свитъка от него, съдията забеляза около китката й бяла ахатова гривна във формата на дракон.

— Освен това покорният слуга на короната има честта да върне на нейно височество бисерната огърлица. Крадецът се оказа не дворцов служител, а външен човек точно както благоволи да загатне нейно височество при първата аудиенция.

Принцесата протегна ръка и съдията й поднесе огърлицата с нисък поклон. Тя я плъзна между пръстите си и му нареди, вперила очи в полковник Кан:

— Повторете сега, Ди, последните думи, които ви казах.

— Нейно височество благоволи да каже, че ме натоварва с издирването на огърлицата, с което поставя щастието си в мои ръце — съдията произнесе фразата съвсем автоматично, тъй като сега, когато ясно виждаше лицето й на дневна светлина, го порази приликата на нейните скули и волевата й брадичка с друго едно познато лице.

— Сега вече знаете всичко, полковник. Скоро ще се срещнем отново край тържествено запалени червени свещи.

Полковник Кан се изправи и пристъпи към нея, а блесналият му поглед се сля с нейния. Възрастната жена се взираше в красивата стройна двойка с нежна усмивка върху бледото изтерзано лице. Съдията Ди бързо тръгна към вратата.

Двете придворни дами го поведоха обратно към Златния мост. В другия край търпеливо го очакваше дебелият евнух. Съдията бе изпратен с всички почести. До входа той се обърна и каза:

— Иди да видиш твоя господар. Опасявам се, че е зле — след което се настани в брокатения паланкин и нареди да го отнесат в канцеларията на управителя.

Коридорът бе препълнен с гвардейци и снажни мъже в черни или сиви ливреи, всички въоръжени до зъби, с червени превръзки, на които пишеше „Специални служби“. Покланяха се ниско, когато съдията минаваше покрай тях. Той завари управителя зад писалището му, по което бяха разхвърляни тънки листове хартия. Домакинът вдигна лице към него:

— Вече арестувахме главните престъпници, ваше превъзходителство! С искрено съжаление трябва да доложа, че язвата на злото е обхванала дори и моите собствени служители. А как да постъпим с главния евнух, ваше превъзходителство? Не бихме могли да го арестуваме без…

— Той почина от сърдечна криза — прекъсна го съдията. — При разследването трябва да обърнете специално внимание на един човек, наричащ себе си Хао, и неговите доверени хора, които снощи убиха господин Лан Лю в странноприемница „Синята чапла“. Погрижете се да бъдат наказани безпощадно.

Управителят се поклони. Посочи към своето кресло и каза:

— Моля негово превъзходителство да седне, за да обясня подробно как…

Съдията Ди поклати глава. Свали широкополата шапка и я положи грижливо върху писалището, а на главата си надяна малката черна шапчица. Сетне разви и жълтия шарф, за да постави и него до церемониалната шапка.

— Вече върнах августейшия указ на нейно височество. Отсега нататък съм просто съдията на Пуян. Оставям всичко в достойните ръце на негово превъзходителство.

Управителят го изгледа втренчено.

— Нима искате да кажете, че няма да се възползвате от тази рядка възможност да… Не съзнавате ли, че само да поискате, и в столицата ще ви бъде осигурен висок пост? Лично аз с радост бих ви предложил за…

— Очаквам с нетърпение да се върна към обичайните си задължения, ваше превъзходителство.

Управителят отново го изгледа втренчено. После поклати глава и тръгна към масичката до стената. Взе оттам един меч и го подаде на съдията Ди. Това наистина бе скъпият на сърцето му Дъждовен дракон. Щом съдията го окачи през гърба си, управителят произнесе тържествено:

— Решителните ви действия срещу монасите от Храма на безграничното милосърдие в Пуян накара будистката клика в двореца да ви обяви за свой смъртен враг. А сега сериозно настроихте срещу себе си и влиятелната групировка на евнусите. Искам да знаете, Ди, че имате злостни противници в императорския двор. Но също и верни приятели. Един от тях съм аз.

Тънките му устни трепнаха. За пръв път съдията Ди виждаше управителя да се усмихва. Поклони се и излезе от приемната. Лейтенантът на входа го запита дали желае паланкин, но той отвърна, че би предпочел кон. Портите се разтвориха широко и съдията препусна по мраморния мост.

ГЛАВА XXII

Двама души за трети път се срещат в гората;

съдията Ди изневерява на принципите си

Щом навлезе в боровата гора, съдията Ди усети по гърба си топлите слънчеви лъчи. Разбра, че наближава пладне. Вдишвайки дълбоко свежия въздух, той си помисли, че това е истински благодат след напрегнатата, душна атмосфера в Крайречния дворец. Изпънал гърди и рамене, той с гордост осъзна, че все пак великият Драконов трон ще остане неопетнен от злостни клевети. Открай време в двореца е имало и ще има интриги, това е неизбежна слабост в управлението на толкова голяма страна. Но докато на върха властваше разумна и достойна личност, всичко останало щеше да върви добре. Той яздеше по пътя си, а копитата на коня му потъваха безшумно в гъстия покров от борови иглички.

Внезапно дръпна юздите: иззад завоя се показа Учителя с кратуната, прегърбен върху своето магаре, с патерици, положени напряко през седлото. От червения шнур на колана му висеше кратуната. Старецът също дръпна юздите и изгледа съдията изпод дебелите си вежди.

— Радвам се, че отново сте с обичайната си шапчица, магистрате. Знаех си, че някаква жълта хартийка със заврънкулка от червен туш не би могла да промени истинската ви природа. А вашата кратуна къде е?

— Оставих я в „Синята чапла“. Много се радвам, че успях още веднъж да ви срещна, преди да напусна Речния град, Учителю.

— Това е третият и последен път, магистрате. И човешкият живот като природата се развива на цикли. За някакъв миг моят и вашият път се сляха. Какво ново в двореца?

— Върнах огърлицата на дъщеря ви. Очаквам в най-скоро време да бъде обявен годежът й с полковник Кан. Кой сте вие всъщност, Учителю?

— По-скоро кой бях — отвърна рязко старецът. — След като вече сте узнали толкова много, защо да не ви кажа и това. Преди много години бях генерал. Когато потеглих на север за войната с татарите, оставих любимата си с бъдещото ни дете в утробата й. В последната битка ме раниха тежко. Убиха коня ми, той се свлече на земята и премаза краката ми. Станах пленник на варварите татари. В продължение на петнайсет изнурителни години им служих като най-презрян роб. Това ме накара да осъзная преходността на човешката слава и могъщество. Много пъти понечвах да се самоубия, но мисълта за любимата ме връщаше настойчиво към живота, колкото и жалък да бе той. Когато най-сетне успях да избягам и се завърнах в Китай, открих, че тя е вече покойница. Малко след като съм заминал на война, я взели за императорска наложница, а по-късно родила дъщеря. Моята дъщеря, както правилно сте отгатнали. Но я записали като дете на императора, понеже евнусите се страхували от наказание, задето пропуснали да се уверят в девствеността на новопостъпилата, преди да я вземат в харема. Това, магистрате, ме накара да прозра и преходността на човешката любов. Така станах странстващ монах, свързан с грешния свят само чрез една тънка нишка, грижата за щастието на дъщеря ми.

Той помълча, после неохотно добави:

— Наричаха ме Уян Пейхан.

Съдията Ди кимна замислено. Беше чувал за славния храбър генерал. Смъртта му на бойното поле бе опечалила целия народ. Това бе станало преди двайсет и пет години.

Старецът продължи:

— Една кратуна може да бъде полезна само когато е съвсем куха отвътре. Едва тогава изсъхналата й обвивка става годна за съд. Същото се отнася и за нас, хората, магистрате. Чак след като се изпразним от всички свои суетни надежди, дребнави желания и лелеяни заблуди, можем да служим на околните. Но и вие ще го осъзнаете вероятно с напредването на годините. Знаете ли, първия път, когато ви срещнах в гората, веднага ви разпознах, защото бях чувал, че двамата много сме си приличали. Тогава усетих цялата мощ на вашата личност. Тъй се случи, че кратуните, които носехме, създадоха първата връзка помежду ни и така установиха взаимоотношенията между пътуващия лечител и странстващия монах по съвсем естествен и ненатрапчив начин. И тъй, въпреки че съм убеден привърженик на ненамесата, реших, че в конкретния случай трябва да съдействам активно и на втората причинно-следствена връзка помежду ни. Затова посъветвах дъщеря си да ви извика. След това просто оставих нещата да следват естествения си ход. А сега е най-добре да ме забравите, магистрате. Докато някой ден отново изплувам в съзнанието ви. Защото, въпреки че за непосветените съм само едно бронзово огледало, в което най-много да си разбият главите, за мъдрите съм врата, през която винаги биха могли да влязат или да излязат.

Той цъкна с език и магарето отново потегли. Съдията остана загледан в отдалечаващата се фигура, докато тя напълно се изгуби между дърветата. После продължи за Речния град.

В приемната на „Синята чапла“ нямаше никой. Но той дочу гласове иззад декоративната решетка, затова я заобиколи и видя капитан Сю, който седеше зад писалището на съдържателя и енергично попълваше някакви книжа, като в същото време разговаряше с Папратова Клонка, изправена до стола му. Щом го зърна, Сю веднага скочи на крака.

— Тъкмо помагах на госпожица Папратова Клонка да се справи с този куп книжа, ваше превъзходителство — каза той с известно смущение. — Нали разбирате, трябва да се попълнят толкова много документи, затова помислих, че…

— Отлична идея. Искам да ви благодаря за оказаното доверие и за самоотвержената подкрепа, Сю. Съжалявам, че нямах време да обмисля някоя по-хитроумна система за вашите служби, с която да се предпазвате от нежелани посетители.

Капитанът изглеждаше озадачен.

— Разбира се, ваше превъзходителство. Искам да кажа — той се запъна, но после отривисто продължи: — Пристигнаха двамата ви помощници, ваше превъзходителство. Посъветвах ги да отседнат в „Деветте облака“. Ей, сега ще проверя!

И той изтича през приемната. Папратова Клонка изгледа студено съдията.

— Ех, и вие с вашите три съпруги! О, небеса, та като императорски пратеник сигурно разполагате с цял харем жени.

— Не съм пратеник, а най-обикновен окръжен съдия и наистина имам три съпруги — отвърна спокойно съдията. — Извинявай, че не можах по-рано да ти разкрия причината, поради която бях принуден да се представям за лекар.

На устните й отново засия усмивка.

— Както и да е, направихме с вас два чудесни излета по реката — каза девойката.

В това време се завърна капитан Сю.

— Там са, в приемната на „Деветте облака“, ваше превъзходителство.

— Ще вечерям отсреща заедно с тях, след това ще потеглим. Желая ви много щастие. И на двамата.

И той отново излезе на улицата.

В приемната на „Деветте облака“ дебелият собственик се бе облегнал на гишето с позеленяло лице. Той отправи към съдията укорителен поглед. Тогава гостът взе четчица и бързо му нахвърли рецепта. Побутна я към дебеланкото и рече:

— Това е безплатно. Вземайте лекарството след всяко ядене и се хранете често, но по малко. Избягвайте вино, тлъсти и лютиви ястия!

Завари Ма Жун и Цяо Тай в гостилницата. Седяха на една маса до витрината и чоплеха сушени семки от пъпеш. Двамата високи мъже скочиха на крака с широки усмивки на обгорелите от слънцето лица.

— Прекарахме два невероятни дни, ваше превъзходителство! Спахме в гората — извика възбудено Ма Жун. — Убихме два огромни глигана. А вие? Успешен ли беше риболовът?

— Не съвсем. Все пак хванах един чудесен костур.

Цяо Тай загрижено огледа умореното лице на съдията Ди. Реши, че началникът му се нуждае от едно силно питие. Но тъй като познаваше навиците му на въздържател, с колебание предложи:

— Какво ще кажете да пийнем по чашка-две? — и тъй като съдията кимна, Цяо Тай извика към келнера: — Две големи кани, от най-доброто!

Съдията седна до тях. После добави през рамо:

— Момче, нека да са три.

ПОСЛЕСЛОВ

Съдията Ди е историческа личност: живял е от 630 до 700 г. от н.е. по време на династията Тан. Освен, че си е завоювал славата на велик следовател, бил е също и блестящ държавник, който през втората половина от своята кариера играе важна роля във вътрешната и външната политика на Танската империя. Събитията, описани в настоящия роман, обаче са напълно измислени.

Учителя с кратуната е от онези просветлени отшелници даоисти, които често се срещат като типаж в старата китайска литература. Даоизмът и конфуцианството са двете основни духовни направления, господствали в китайската религия и философия; будизмът се разпространява по-късно, около началото на нашата ера. Конфуцианството е доста обвързано със светския живот, докато даоизмът е мистичен и изцяло отвърнат от мирската суета. Съдията Ди е бил привърженик на конфуцианството — както и повечето просветени китайски държавни служители, — проявявал е благосклонен интерес към даоизма, но определено е бил настроен срещу будизма. Изявлението на Учителя с кратуната от стр. 7 е пряк цитат от широко известния даоистки текст „Дао те чин“ (вж. J.J.L. Duyvendak, Tao Те Ching, London, 1954, p. 40). Репликата на съдията Ди за Конфуций, който предпочитал да лови с въдица вместо с мрежа, е извадка от класическия конфуциански трактат „Лън ю“ (вж. Arthur Waley, The Analect of Confucius, London 1949, p. 128).

Кратуната, използвана като преносим съд или бутилка, от древни времена е играла важна роля в китайската философия и изкуство. Тъй като изсушена е изключително дълготрайна, тя служела за съхранение на лечебни смеси и точно поради това е обичаен търговски знак на аптекарите. Твърди се, че даоистките мъдреци са пренасяли еликсира на дълголетието в кратуна, поради което се е превърнала в традиционен символ на безсмъртие. Освен това въплъщава относителността на всички явления, което е изразено в древната поговорка: „Цялата вселена може да се побере в кухината на една кратуна.“ Дори и днес често може да се види как възрастни китайци или японци безцелно поглаждат с длан окръглеността на някоя кратуна, защото се смята, че така човек най-спокойно се вглъбява в медитация.

Сметалото, наричано на китайски суан пан (табличка за смятане), е много удобен уред за бързи изчисления, използван широко и до днес в Китай и Япония. Основано на десетичната система, то се състои от правоъгълна дървена рамка, пресечена водоравно от десет или повече успоредни метални оси (вижте илюстрацията на стр. 21 от настоящия роман; сметалото на Тай Мин има дванайсет). На всяка ос са нанизани седем дървени топчета, разделени от вертикална летвичка на групи от по пет и две. Всяко от петте топчета на първия ред се брои за единица, всяко от двете — за петица, а преместени към летвичката, отчитат десетици. Топчетата на следващия ред се броят за десетици, тези от третия — за стотици и т.н. Сметалото служи за събиране, изваждане, умножение и деление. Литературните свидетелства доказват, че уредът със сигурност е бил широко използван в Китай през XV век, но не е съвсем сигурно, че в този му вид е бил в употреба и по времето на съдията Ди. Подробно описание на приспособлението може да бъде намерено в монументалния труд на Joseph Needham Science and Civilization in China, vol. Ill, Cambridge, 1959, p. 74.

Що се отнася до лекарството, предписано от съдията Ди на стр. 51 от настоящия роман, трябва да се отбележи, че лечебните свойства на растението Ephedra vulgaris, на китайски ма хуан, са били известни в Китай много преди Западът да научи за тях.

Илюстрациите, които нарисувах в стила на гравюрите от XVI век, представят по-скоро костюми и обичаи от времето на династията Мин, отколкото на Тан. Трябва също да се отбележи, че по времето на съдията Ди китайците не са носели плитки; този обичай е въведен едва след 1644 г., когато манджурците завладяват Китай. Мъжете си връзвали косите по начина, показан на илюстрацията на стр. 147 от настоящото издание, и винаги са носили шапка: както у дома, така и навън. Не са пушили — тютюнът и опиумът навлизат в Китай векове по-късно.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/1809

Издание:

ИК „Труд“, 1996

Content

Роберт ван Хюлик
Огърлицата и кратуната

ГЛАВА I Съдията Ди вижда свой двойник на един горски път; от студените води на реката излиза зловещ улов

ГЛАВА II Съдията Ди, обяснява откъде се е снабдил с кратуната си; един почти истински документ го обявява за лекар

ГЛАВА III Съдията Ди се запознава с един любопитен търговец на коприна; две млади жени една след друга поемат грижата да не прекара скучна вечер

ГЛАВА IV Съдията Ди установява, че една млада дама е в състояние да го отведе твърде надалеч; той минава през множество врати, но пред една е принуден да спре

ГЛАВА V Съдията Ди разрешава съдбовна дилема; една ослепителна жена му възлага мисия, пълна с неизвестности

ГЛАВА VI Излизането от двореца се оказва по-трудно от влизането; обратният път на съдията Ди прекъсва внезапно

ГЛАВА VII Съдията Ди намира неочаквана подкрепа; Учителя с кратуната нагледно го убеждава в силата на празнотата

ГЛАВА VIII Съдията Ди научава нещо за легендарното минало на Учителя с кратуната; един опечален съпруг се кани да спечели нещо от дрехите на жена си

ГЛАВА IX Съдията Ди похапва царски; рибарският късмет спохожда не този, който го желае най-силно

ГЛАВА Х Освежителна баня засилва решителността на съдията Ди; един бандитски главатар се върти неспокойно на стола си

ГЛАВА XI Господин Лан дава доказателство за съобразителността си; съдията Ди спечелва уважението му със своята

ГЛАВА XII Съдията Ди се превръща от преследвач в преследван; страшни кошмари му се явяват на едно необичайно ложе

ГЛАВА ХIII Оказва се, че съдията Ди не е сам в ложето си; в последния миг той все пак излиза по-умен от един глупак

ГЛАВА XIV И най-бързите коне понякога пристигат със закъснение; в края на една трагична вечер съдията Ди си приготвя черни дрехи

ГЛАВА XV Излиза, че мнозина не спят през нощта; съдията Ди прави опит да повтори един осъдителен подвиг

ГЛАВА XVI Една високопоставена особа нагледно се убеждава колко е несигурно положението на придворния; съдията Ди научава страшни тайни

ГЛАВА XVII Съдията Ди се сдобива с един красив спомен; от празнотата на кратуната накрая излиза прозрение

ГЛАВА XVIII Съдията Ди излиза от инкогнито; двама висши дворцови служители се покланят пред по-висшата власт

ГЛАВА XIX Една изчезнала съпруга излиза на бял свят; един висш сановник недоумява

ГЛАВА XX Едно рядко цвете разцъфва, за да загине скоро след това; съдията Ди получава разрешение да мине по Златния мост

ГЛАВА XXI Съдията Ди прави щастливи двама души и хората, които ги обичат; Дъждовния дракон се завръща при своя притежател

ГЛАВА XXII Двама души за трети път се срещат в гората; съдията Ди изневерява на принципите си

ПОСЛЕСЛОВ

Информация за текста