Юрій ВИННИЧУК

ДІВИ НОЧІ-2

Повість

КНИГА ДРУГА

I

Минуло два роки. Жодного просвітку я й далі не бачив перед собою. Писав у шухляду, працював художником на ізоляторному заводі й чекав на якісь блаженні часи, які мали прийти мені на порятунок. А проте вони не приходили. Леонід Ілліч, здавалося, житиме вічно, а разом із ним і вся його гнила банда.

На заводі я малював лозунги, заклики, агітки, і не було всьому цьому ні кінця ні краю.

Наприкінці квітня мені доводилося працювати щодня, квацяючи Першотравневі транспаранти й інші дурниці. Одного разу до моєї майстерні зайшов рознервований начальник цеху, в якому я записаний був маляром, і спитав:

— Де табличка для мого кабінету?

Голос його звучав грізно і не віщував нічого доброю. Дурнуваті таблички, які він собі замовив, я весь час відкладав на потім, одна лише згадка про них псувала мені настрій — начальник хотів, щоб я їх фігурно повирізав з латуні й наклеїв на дерев’яну дощинку.

— Я ще не зробив, бо мушу малювати транспаранти, — збрехав я.

— Що значить «не зробив»? Сьогодні у нас іноземна делегація! Що вони побачать на моїх дверях?

Я ще його таким не бачив. Він весь розчервонівся і аж кипів від злості. Можливо, навіть для хоробрості врізав сто грам. Принаймні я б не сподівався від нього в тверезому стані наступної тиради:

— Всьо! Ти більше тут не працюєш! Хватить з мене! Художники, бля, понімаєш! Пиши заяву! З сьогоднішнього дня! І мені на стіл! Вже!

Я теж можу впадати в нерви. Один елегантний змах руки — і слоїк з фарбою вилився на готовий щит із передовиками виробництва.

— Ах ти бл..! Та ти шо? Обалдів! — верещав начальник, а я спокійно надряпав заяву і, тицьнувши йому в руки, забрався геть.

Через годину, зібравши необхідні підписи для звільнення, я з трудовою книжкою в кишені вже чалапав сонячною вулицею і настроєм далеко не сонячним.

Ізоляторний містився в самому кінці Зеленої, до центру було далеко, але я не мав жодного бажання пхатися в тролейбус і чимчикував пішки. Раптом я почув, як біля мене загальмувало авто. Дверцята прочинилися, і знайомий голос пані Аліни покликав:

— Пане Юрцю! Сідайте, я вас підвезу.

Я слухняно сів поруч з нею.

— Ну, куди то ви чимчикували з таким понурим виглядом, ніби програли душу в карти? — штурхнула вона мене плечем.

Старша пані за кермом виглядала оригінально. Особливо цей білий капелюшок із маленькою білою вуалькою.

— В мене й справді такий сумний вигляд? — спитав я.

— Жахливий. Я подумала, що неодмінно мушу вас перепинити. І знаєте, що? Ми зараз їдемо до мене, і там ви мені про все розповісте. Між іншим, хочу вас потішити — я взялася писати мемуари. І все завдяки вам. Ви є великий спокусник. Проблема тільки в тому, що мені доводиться ворушити святі імена.

— А хіба власникам святих імен щось людське було чуже? — перекрутив я фразу Ніцше.

— Ну, власне! Я теж так мислю, а проте щось мене гризе. Коли я стала пригадувати все своє життя, то мені ставало зле. Так виглядає, що я втягла в розпусту зо два десятки національних світочів! Серед них наші відомі галицькі політики, письменники і художники. Ви уявляєте, що то зачнеться, коли ці спогади будуть видані?

— Уявляю. Але ви єдина, хто може засвідчити, що великі люди не конче мали бути кам’яними болванами. А так між нами, про кого ви вже написали?

— Почала я з Сяся Людкевича.

— Але він ще жиє!

— Так, але я мусила зачати з нього. То, знаєте, все одно, що розрахуватися з кредитором. Я була один час в нього втріскана по самі вуха. Він хтів на мені вженитися. І якби я не була така дурна, то життя моє пішло б зовсім іншою колією.

— Але хто б від того виграв? Замолоду ви були такою красунею, що жоден чоловік не мав би з вами тихого щастя. Не уявляю вас за ліпленням щонедільних вареників, як то прийнято в усіх порядних галичанок. Цілком можливо, що ви б зруйнували йому життя.

— Але ви є в’їдливий! Хоча, може, маєте рацію. З мене була б нездала жінка.

— Хоч із вами жоден чоловік не чувся б щасливим, проте вам вдалося ощасливити безліч чоловіків! Ви їм відкрили такі обрії, яких вони були позбавлені. Все це вартує увічнення.

— Мене осудять. Святі імена на таке не заслужили. Вони чисті й непорочні.

— Святі імена не користувалися кльозетовим папером?

— Перестаньте! — залилася сміхом пані Аліна.

Авто спинилося. Будинок пані Аліни крізь густе гілля дерев майже не прозирався. Я допоміг їй вибратися з авта і повів по під руку по гравієвій доріжці, обабіч якої пінилися квітники, які розливали надовкіл бзикання та дзижчання різноманітних комашок і бджіл. Вже від самого цього затишку настрій у мене почав поправлятися. А поправився він ще більше, коли я перехилив келих югославського вишневого вермуту. Ми вмостилися у вітальні в м’які крісла, і я відчув, як мене огортає спокій.

— Ну, — усміхнулася господиня. — Давно ми з вами не бачилися. Розповідайте.

— З нинішнього дня я знову безробітний, — повідомив я.

— І це все ваше горе? — розсміялася вона.

— Просто я мав дуже вигідну роботу. А тепер знову доведеться щось шукати.

— І що ж то була за робота?

— Художником на заводі. Раз на тиждень прийдеш, зробиш свою справу і гуляй далі.

— А яка була платня?

— Сто сорок.

Пані Аліна залилася голосним сміхом.

— Сто сорок карбованців! Та за такі гроші я навіть не встану з фотеля.

— То ви, а то я.

— Бо ви є трохи гоноровий. Я вам пропонувала помогти, а ви ся відмовляли. Але ще не все втрачено. Хочете працювати за грубі гроші?

— Де?

— О Господи! Він не питає, яка робота, а питає, де! Яка різниця, де? Може, це на Марсі, а, може, в Підгірцях. Зараз до мене прийде один пан, котрий мені багато чим завдячує. У нього є дуже великий бізнес. Пам’ятаю, він у мене цікавився, чи не маю якого інтелігентного хлопця. Сподіваюся, ви ще не втратили своїх інтелігентних манер, гаруючи на заводі?

— І що то за пан?

— То є пан Роман. Він зв’язаний з дуже високими людьми.

— Але чим він займається?

— У нього надто розмаїті інтереси. В одному місці купує, в іншому продає. Але є одна галузь, яка нас єднає. Це — гарні панянки.

— Що, він теж плекає цей виноград?

— Можна сказати й так.

— Ви хочете мене знову познайомити з кримінальним кодексом?

— О-о, ви є надто розважливий. У ваші літа я без роздуму кидалася в перший-ліпший вир і, знаєте, завше виринала суха-сухісінька. А чому? Бо не боялася йти просто, куди вела мене дорога, і ніколи не розмірковувала на роздоріжжях. Це мене врятувало. Вам пропонується добра робота. Наскільки я орієнтуюся, тисячі три в місяць.

Я захлинувся вермутом, і в голові моїй пролунав шурхіт банкнотів. А коли струснув головою, то банкноти вляглися в пачки. Таких грошей я ще не тримав у руках.

— Добрі гроші, — погодився я. — Але щоби їх заробити, напевно недостатньо самого лише інтелігентного вигляду, нє?

— Звичайно.

До покою ввійшла дівчина і сповістила:

— До вас пан Роман.

— Добре, проси його, — сказала господиня і додала, звертаючись до мене: — Ну от, зараз про все й поговоримо.

Вермут потихеньку чинив свою підлу справу, я відчував якийсь поцимбальний стан і міг пристати на будь-яку пропозицію.

Пан Роман мав під п’ятдесят. То був високий кремезний чолов’яга, бездоганно зодягнений і з усмішкою американського актора. Він увійшов швидким енергійним кроком.

— Пані Аліно, моє глибоке шанування. Виглядаєте чудово! Щоб я тріс — ви знову закохані! — майже проспівав він, цілуючи руку господині.

— Е, перестаньте — в моєму віці!

— Що таке вік? Вік грає ролю тільки для телятини, але не для кобіти.

На його середньому пальці зблиснула золота печатка з якимсь фантастичним гербом.

— Пане Ромцю, хочу вас запізнати з моїм знайомим. Пан Юрко є літерат, але мав би вродитися деінде, а не в наших більшовицьких умовах. Тут він просто гине.

— О, література! — кивнув головою пан Роман, вмощуючись у крісло біля нас. — І де ви, цікаво, берете свої теми?

— З голови, — сказав я.

— Ну, це щось мусить бути з жанру фантазій. Бо голова у вас ще досить молода, аби черпати теми з життя. А фантазій у нас не люблять. Тепер мені зрозуміло, чому ви гинете.

— Ну, ще так трагічно не є, — всміхнувся я. — Надіюся на ліпші часи.

— Не нарікайте на часи. Може, для мистецтва вони не найліпші, але для чогось іншого — годі й мріяти. Нам із пані Аліною ведеться незгірше, ніж десь за океаном.

Обоє вони розсміялися. Пані Аліна налила гостеві кави і запропонувала вермут.

— Але ж ви знаєте, що вина я не п’ю.

— Тоді, може, коньяку?

— А, коньяк, то будь ласка.

— Виберіть собі в креденсі. Знаєте, пане Ромцю, маємо одну проблему.

— Ну? Яку? — спитав пан Ромцьо, розглядаючи в барі пляшки. — У вас тут чудовий вибір. Чудовий. Але я, знаєте, маю свій ґуст. А він мене більше тягне на «Арарат».

— Пан Юрко шукає собі роботи. А я якраз пригадала, що ви колись мене питали про інтелігентного хлопця.

Пан Роман знову сів у крісло, налив коньяку і задумливо випив. Потім вийняв з кишені цигарки, щиглем вибив цигарку і, припаливши від запальнички, видихнув дим тоненьким струменем. Після цього відхилився назад, заклав ногу на ногу і промугикав щось невиразне, відбиваючи такт пальцями на коліні. Йому, видно, подобалося приковувати до себе увагу, але чинив це дуже примітивним способом — зволікаючи з відповіддю.

— Так, я потребую інтелігентного хлопця, — нарешті видушив із себе, обводячи мене пронизливим поглядом, наче якийсь товар.

Його очі при цьому були зимні і нечутливі, і ліве око мені виглядало лагіднішим за праве, а праве могло належати людині, яка ніколи не страждала від докорів сумління.

— То має бути чемна, вихована людина, яка б справляла гарне враження і викликала б до себе довіру.

Ага, подумалося мені, оце останнє його найбільше й цікавить.

— Ну, пане Ромцю, вам неймовірно поталанило. Маєте перед собою саме того, кого потребуєте. Він завше у мене викликав довіру… Але оповіджте нам, що то має бути за робота?

— Видите, пані Аліно, мені деколи треба полагодити різні важливі справи на досить високому рівні. І я не можу послати з візитою до першого секретаря чи до якогось генерала тих бомків, що в мене працюють.

— Ага, то пан Юрко мав би бути чимось на зразок вашого секретаря?

— Хочу уточнити: таємного секретаря, — пан Роман перевів погляд із пані Аліни на мене і додав. — Тому вирішуйте. Я не можу брати на цю роботу людину, яка за рік-два мені вифуркне. То має бути стала робота з обов’язковим підвищенням.

— Пана Юрка цікавило ще одне питання, чи не буде це надто ризикована праця.

— Я ніколи не ризикую. Я все роблю на кант. Стільки літ вже працюю, а ще жодного разу навіть гумка не пукла. Чи то не є показник?

Пані Аліна засміялася:

— Ну, пане Юрцю, слово тепер за вами.

Я пробував замислитися, але клятий вермут помішав мені все в голові.

— Для початку дістанете на місяць три тисячі, — сказав пан Роман.

Краще б він цього не казав, бо, може б, я тоді щось намислив, а так знову зашелестіло в голові банкнотами, і мудрий вождь усміхнувся з кожної сотки.

— Я згоден.

Невже це сказав я?

— Ну, от і прекрасно, — зраділа пані Аліна за мене. — Давайте вип’ємо.

Ми цокнулися, і пан Роман попросив мене зачекати в машині, поки вони з пані Аліною перебалакають.

Я вийшов із будинку і побачив сіру «Волгу». Біля неї, спершись на капот, стояв якийсь тип у майці і джинсах. З-під майки випинали м’язи. Він щось насвистував під музику, яка линула з автомобіля. Здогадавшись, що це водій пана Ромка, я, ясна річ, попер зі своїм інтелігентним виглядом простісінько до нього.

— Це машина пана Ромка? — спитав я.

— А що? — зміряв мене байдужим поглядом водій.

— Нічого, він сказав мені зачекати в авті.

— А я тут при чім? — стенув плечима. — Він мені такого не сказав. Так що погуляй.

Я не образився, а сперся собі на багажник і теж почав щось мугикати під ніс.

— Я буду працювати на пана Романа, — сказав я за кілька хвилин.

Водій глипнув на мене здивовано і перепитав:

— Ти?

— Умгу.

Він тільки похитав головою і далі вже не промовив ні слова. Чому я йому не сподобався, важко сказати.

За чверть години з’явився пан Роман, і ми поїхали.

— Ну, Юрку, ти вже зазнайомився з Максом? — спитав, киваючи на водія.

— Так, ми собі порозмовляли, — відказав я.

— Навіть порозмовляли? — засміявся пан Роман. — Знаючи його маломовність, я просто дивуюся твоїм успіхам. У такому разі ти, певно, й мертвого розбалакаєш?

Макс мовби й не чув нас.

— Не знаю, чи це тобі сподобається, — продовжив шеф, — але доведеться мешкати в мене. Отримаєш окремий покій. Вихідних днів нема. Є просто деколи вільні дні, але з’являються вони без жодної системи, тому, коли захочеш щось спланувати і відлучитися, то мусиш узгодити це зі мною. Часу вільного фактично будеш мати доволі, але треба весь час перебувати напохваті. Крім моєї дружини, в будинку ще мешкає служниця. Всі інші мої працівники з’являються тоді, коли я їм скажу. Поруч із моїм будинком є ще один, який теж належить мені. Там розташована моя фірма, а ще там мешкає пані Ольга. То є фахівець зі спецдоручень. Баба-грім, одним словом. Намагайся бути з нею ввічливим, бо я не хочу мати жодних незгод. А вона має свої фіялки в голові. Мені пані Аліна розповіла дещо про тебе. Отже, коли не хочеш мати більше клопотів із законом, то намагайся не пхати носа туди, де тебе не просять. Виконуй свою роботу і не задавай дурних запитань. Що менше знаєш, то довше проживеш. Такий закон природи. Бери приклад з Макса. Він ніколи не сяде. А чому? Бо нічого не знає, нічого не бачив і нічого не чув.

Вся ця розмова мені мало подобалася, але розбирала цікавість: що за цим усім стоїть?

Авто проминуло центр, вимчало на вулицю Сімсотліття, а далі на трасу, що вела в Брюховичі, і виїхало на вулицю, що мали будинки лише з одного боку. По той бік вулиці тяглися кущі, зблискувало прозорою водою невелике озерце, а далі зеленів лісок. Місцина виглядала привабливо.

Будинки, очевидно, будувалися зовсім недавно, бо деякі навіть стояли без тиньку з голою цеглою.

Дім пана Романа мав унизу гараж, а над ним ще два поверхи. До будинку вела зі смаком оздоблена алея, обабіч якої буяли тюльпани і нарциси.

Коли ми зайшли на подвір’я, я побачив біля куща бузку дівчину, що стояла до нас спиною. Попелясте волосся хвилями стікало її стрункою фігурою, яка мимоволі приковувала увагу. Щось знайоме було в її поставі.

— Дзвінко! — окликнув її пан Роман, і моє серце відразу закалатало так голосно, що аж перехопило подих.

Дівчина озирнулася й наші погляди зустрілися. Я впізнав її! То була Дзвінка, яку я стрічав колись у пані Аліни. Я завше відчував за нею якусь солодку тугу, вона навіювалася мені час від часу в думки, і щось тягло до неї, а проте я так і не наважився признатися Дзвінці в цьому. Зараз, коли ми побачилися знову, мені кортіло кинутися до неї й стиснути в обіймах. Я вже мало не вихопився з якоюсь дурною фразою, але вчасно схаменувся. Я побачив у її очах мовби таємний знак, який заборонив мені наближатись до неї.

— Дзвінко, познайомся, — сказав пан Роман. — Це мій новий секретар.

Куди подівся старий? — крутнулося мені в голові.

— Дуже приємно, — ввічливо сказала Дзвінка, жодним відрухом не видаючи колишнього нашого знайомства. — Мене звані Дзвінка, а вас?

— Юрко, — сказав я і потис її тоненькі тендітні пальчики…

Може, я затримав їх на пару секунд довше, аніж було прийнято, проте ледве чи це хтось помітив. Зате я відчув, як великий її палець злегка стиснув мою долоню.

— Мені його пані Аліна запропонувала. А рекомендація пані Аліни для мене закон. Юрко літератор, гадаю, тобі буде цікаво з ним спілкуватись.

— Справді? — вдавано перепитала Дзвінка.

— Ми з Дзвінкою лише рік як побралися, — продовжував пан Роман. — До речі, завдяки нашій пані Аліні. Дзвінка, бідолаха, нудиться, але я думаю, ви знайдете спільну мову. До твоїх обов’язків, Юрку, належатиме один з найпочесніших і найвідповідальніших обов’язків — супроводжувати мою дружину в оперу, театр і-і… Куди там ще?

— У філармонію, — підказала Дзвінка.

— Власне. Ну, ще там на якісь виставки, презентації і таке інше. Мені на такі забави ніколи часу не вистачає. Тут по сусідству мешкає ще один мій приятель і компаньйон. У нього та сама проблема. Так що, Юрцю, заопікуєшся відразу двома чарівними панянками. Тільки пильнуй, щоби вони тобі голови не закрутили.

— А ми такі, що можемо, — засміялася Дзвінка. — Пан Юрко буде мешкати в нас?

— Так. Мабуть, тобі потрібно забрати з дому якісь речі? — звернувся він до мене.

— Здалось би, — відказав я.

— Зараз я поїду з Максом на пару годин, а коли повернуся, Макс тебе завезе, куди треба, і привезе назад. Ну, все. Покажи йому, Дзвінко, покій.

По тих словах пан Роман подався до авта, а ми зостались самі. Я не знав, чи можу вже нарешті перестати грати вар'ята, і мовчав. Неясна підозра, що я потрапив у якісь спритно розставлені тенета, війнула на мить мені в голові і тут же зникла.

— Ходімо в сад, — сказала Дзвінка, коли авто від’їхало.

Вона йшла попереду, і в своїй білій довгій сукні скидалася серед цього квіткового розмаю на зображення з якоїсь англійської картини вісімнадцятого віку. Ми не бачилися два роки, інколи я згадував її, і мене тягнуло до неї, але жодного тверезого витлумачення цьому потягу я не знаходив. Так буває, коли тобі хтось насниться, хтось, до кого ти досі не виявляв жодних особливих емоцій, але, прокинувшись, раптом відчуваєш, що тебе манить до цієї особи якась незборима сила. Дзвінка навідувалася в мої сни, вабила, спокушала, аби потім невмолимо щезнути і розчинитися в сні. Я пригадав, що зустрів якось одну з тих панночок, яких возив на обкомівську дачу, і спитав про Дзвінку.

— О, Дзвінка! Вона вийшла заміж, — радісно повідомила мені сумну новину панна.

І я перестав про неї думати. Я не люблю думати про щось недосяжне.

Ми зайшли углиб саду подалі від будинку і сіли в альтанці, оточеній кущами ясьмину. Тут у затишній тіні ми скидалися на змовників.

— Невже ми мусимо й надалі вдавати, що незнайомі? — спитав я.

— Звичайно. Навіть не думай щось бовкнути. І те саме стосується Роми.

— Якої Роми?

— Ах, яка ж у нас коротенька пам’ять!

— Стривай… Рома…

— Ну?

— Це не та, що на обкомівській була з усіма вами?

— Невже згадав?

— Така, повненька? Котра Анатоль Палича охмуряла?

— Вона, вона…

— І що ти мені хотіла про неї повідомити?

— А те, що вона вийшла заміж за колегу Романа і мешкає в сусідському будинку.

— То ви непогано влаштувалися. Ти щаслива?

— А ти як гадаєш?

Вона подивилась на мене з-під лоба.

— Мені здається, ти саме цього й прагнула — віддатися за заможну людину і жити без турбот. Така доля по-моєму призначена для всіх випускниць школи кохання пані Аліни.

— Ти близький до істини.

Тепер у її голосі пролунав смуток, а в тому смутку бриніли нотки розчарування. Вона либонь не це хотіла почути з моїх вуст.

— Дзвінко, ти знаєш… — почав я тремтячим голосом… — як тільки я тебе побачив…

— Знаю.

— Звідки?

— Вичитала в твоїх очах.

— А ще що ти вичитала?

Якусь мить вона вагалася, боролася з собою і врешті випалила щось зовсім не те, що крутилося в неї на думці:

— Не скажу, і взагалі, Юрчику, прошу не забувати, що ми щойно з тобою зазнайомилися.

У цей момент я раптом збагнув, що люблю її. Тобто любив її завше, але, знаючи, що призначається вона для якогось великого пана, так ніколи й не видав своїх почуттів. Що я, вічний безробітний, міг їй запропонувати? Однак тепер, коли вона стала належати чужій людині, я до розпачу запрагнув її. Мені хотілося зараз благати, щоб вона негайно кидала свого чоловіка і тікала зі мною світ за очі. Мене раптом пронизала дивна думка, що від цього залежатиме моє життя.

Що це за дивне почуття — любов? Чому воно розриває нам серце лише тоді, коли втрачаєш кохану, і ледве тліє, коли її маєш біля себе?

Саме тепер я був готовий на все. А найгірше, що це елементарно читалося з моєї зрозпаченої фізіономії.

— Юрку, мені здається, я здогадуюся, про що ти зараз думаєш, — сказала Дзвінка. — Повір, мені теж нелегко. Я не виходила заміж з палкого кохання. Однак я не думала, що все це буде виглядати саме так. Тобто я не знала, що звикнути до людини, якої не кохаєш, неможливо. Поступово всі спроби звикнути перетворюються на почуття ненависті. Але назад мені дороги нема. Я вирішила, що буду Романові зразковою жінкою. Тому я дуже прошу, не дивися на мене такими очима і не роби більше спроб розбудити в мені якісь спогади. Все це буде небезпечно як для тебе, так і для мене. Ці люди не вміють прощати.

Голос її бринів мені медовою музикою, а в цей час нестримне кохання затоплювало мене усе сильніше й сильніше. Я ледве стримував себе, щоб не сказати їй про це. Краще б нам було не стрічатися знову.

— Ми мусимо зберігати обережність, — провадила вона далі. — Тут всюди очі, тут всі продажні, тут нема жодної душі, якій можна в чомусь звіритися.

— А Рома?

— Вона, звичайно, скрашує мій побут, але у нас із нею надто мало спільного. Крім того вона має завидну здатність пристосовуватися до навколишнього середовища. Я так не вмію. Я не можу заплющувати очі на все те, що помічаю.

— І що саме ти такого помітила?

— Не все відразу, — сказала вона і замовкла.

Чи мені здалося, чи вона насправді змахнула з очей сльозу?

— А хто мешкає в сусідньому будинку? — спитав я просто так, аби заповнити мовчанку.

— Там живе пані Ольга. Я її прозвала фрау Ольга. Терпіти її не можу. Але чоловік її тримає, бо вона вміє полагодити різні складні справи. Фрау Ольга провадить вишкіл дівчат. Властиво, це не вишкіл, а приборкування юних тигриць. Зрештою вона й сама схожа на приборкувачку диких звірів. І не тільки звірів, а й чоловіків. Вона влаштовує забави для прихильників мазохістського сексу.

— Твій чоловік казав, що там знаходиться його фірма.

— Так, там відбуваються різні темні оборудки. Але, крім того, у вихідні дні працює казино. З’їжджаються різні тузи і розважаються.

— А сусіди?

— Ця вулиця, як ти вже бачив, має забудований лише один бік. Крім наших двох будинків, тут ще є будинок компаньйона мого чоловіка, а всі решта будівель — це вілії. Там ніхто не живе, у них поселяються лише на вікенд. А вілії належать знову ж таки людям утаємниченим. Одне слово, усе діється в своєму колі. На нашу вулицю не забреде ані поштар, ані газівник, ані електрик, бо все виплачується рік наперед, а вся пошта йде на поштове відділення, де її забирає Макс і потім розвозить.

— Цікаво, які люди бувають у казино?

— Та такі самі, яких ти бачив на тій вілії коло Янова. Різні там партайгеноссе, директори заводів, генерали, кагебісти. А біля них крутиться череда якихось підозрілих ділків, здатних на все. Одні одним догоджають і так співіснують. Все це, знаєш, таке заплутане, що я навіть не маю бажання заглиблюватися.

— А ти вже була в тім казино?

— Ні, що ти. Туди привозять дівчаток і розважаються. Роман би мене забив, якби я туди поткнулася.

— Забив би?

Дзвінка зашарілася:

— Ну, це я так, до слова. А ти вже подумав, що він такий грізний?

— Просто злякався за тебе.

— Ну й даремно. Нічого мені не загрожує. Я нічим не цікавлюся. Живу собі, та й все. От появився ти, і я зможу кудись нарешті вибратися.

— А хіба твій чоловік зовсім не заздрісний?

— Смішний ти. Нас всюди возитиме Макс. А під його чуйним наглядом найбільше, що нам вдасться, хіба пошептатися.

Мені стало ще сумніше.

— Дивно, — промовив я, — що пан Роман отак відразу взяв мене до такої справи. Адже він мусить мати певність, що я не розв’яжу язика.

— А він тебе й не взяв відразу.

— Що ти маєш на увазі? — здивувався я. — Ми ж тільки сьогодні з твоїм Романом познайомилися.

— Ну, гаразд. Видам тобі таємницю. Це все я підлаштувала.

— Ти?

Я не повірив почутому, хоча десь у глибині душі вже кілька хвилин жевріла думка, що тут відбуваються зовсім не випадкові речі.

— І що саме ти підлаштувала?

— Я попросила пані Аліну, аби вона порекомендувала тебе моєму чоловікові. Він якраз шукав надійну людину. Я дізналася, що ти тяжко працюєш на заводі і вирішила тебе рятувати. Пані Аліна зателефонувала Ромкові і запросила сьогодні до себе.

— Стривай… Але як вона могла знати, що якраз сьогодні я втрачу роботу? І як вона, не переговоривши зі мною, могла знати, що я погоджуся? Адже ми зустрілися випадково.

— Зовсім не випадково. Ти втратив роботу за планом. Це пані Аліна тебе звільнила. А потім чекала в машині біля заводу. Все було розраховано наперед. Але ти не гнівайся, добре? Мені так нудно тут в середовищі різних кретинів, що я вже не знаю, що зі собою робити.

Я не міг отямитися від новин, що сипонули на мою бідолашну голову. Спочатку хотілося обуритися, кинути все і чкурнути звідси якнайдалі, але ця розпачлива любов уже встигла виповнити мене до краю, я відчував, що стаю її покірним невільником і мене вже не цікавить, що за робота мене чекає і з чим вона пов’язана.

— Юрчику, пробач…

Її голос стелився так ніжно, що я міг тепер пробачити не тільки цей фарс, але й щось значно неприємніше.

Я подумав, що коли б мені забаглося в цю хвилю її поцілувати, то вона б і не боронилася. Просто аби загладити свою провину. Але я не скористався цією можливістю, бо хто його знає, чиї пильні очі можуть стежити за нами.

— Дзвінко, — озвався нарешті я, опанувавши себе, — ти підсунула мені цю роботу, знаючи, що мене знову чекають якісь темні історії?

— Чому відразу темні? Для темних справ існують темні люди. Тебе бралося на цю роботу для зовсім іншого. Наскільки мені відомо, тебе чекає посада рекламного агента. Чи як це називається? Одним словом, береш альбом зі знимками, сідаєш до Макса в авто і їдеш до якого-небудь боса на прийом. Вручаєш йому альбом. Він оглядає, робить замовлення і альбом повертає назад. Ось і все.

— Ти забула тільки уточнити: що має бути в тому альбомі?

— Ну, це товар для тебе звичний — голенькі дівчатка. Фірма постачає і гарантує.

— Ага, то твій чоловік працює в одній галузі з пані Аліною?

— Так. Але пані Аліна співпрацює з вузьким колом клієнтів, а Роман має цілий бізнес з експортом включно.

— З яким ще експортом?

— Нормальним. Відпродують дівчат за кордон. Поїдеш до Польщі, до Болгарії, Югославії… Золоті піски, Адріатика… Не пошлють же вони з такою місією тих дебілів. А ти ж знаєш слов’янські мови, правда? Ну, тепер бачиш, яку я для тебе малину знайшла?

Я зітхнув:

— Тепер бачу. Ще не забулася тамта халепа, а вже вліз в нову.

— Біднесенький мій! Але ж я це все лишень для твого щастя! Ну сидів би ти й далі на тому заводі і шкробав свої дурнуваті лозунги. А тепер ти ж бізнесмен! А скільки нових тем для роману? Ага, до речі, ти вже скінчив писати свій шедевр про наші пригоди?

— Я написав його одним духом. Лежить тепер, як і вся інша моя писанина.

— Обіцяй мені, що ще сьогодні привезеш почитати. Добре?

— Та мені не шкода… Послухай, а хто виконував переді мною цю роботу?

— Є тут фотограф. Ярко називається. Але він захопився наркотиками. Як фотограф він просто ас і виконує цю працю надалі. А от щоб відвідувати високопоставлених осіб — це вже для нього заважко.

— То він може на мене ображатися?

— Ні, він уже місяць, як займається самою лише фотографією… Ходімо, я покажу тобі твій покій.

II

Вікна мого покою виходили в сад. Господарі мешкали нагорі і, як я зрозумів, простісінько наді мною. Це означає, що коли панові Романові забагнеться погарцювати на Дзвінці, то я матиму чудові хвилини для натхнення.

Кухня містилася внизу в сутерині, там також мешкала служниця — огрядна старша жінка з пронизливим всезнаючим поглядом і великим волом, котре клекотало при кожному її слові. Дзвінка відрекомендувала мене зимним тоном, а сама зникла вдаючи повну байдужість.

— Можете мене кликати пані Зоня. Аби-сьте знали, жи ту всьо в нас розписане по годинах. Сніданок о дев’ятій, обід о другій пополудні, вечеря о сьомій. Ви будете харчуватися з господарями. Але якщо з якихось причин ся спізните, то страва вас буде чекати в заморознику. О, ту маєте мікрохвильовий п'єцик, і загрієте си їдження.

Я вислухав її тираду і, вловивши паузу, подякував та подався до свого покою. Я ліг на канапу, заклав руки за голову і засумував. Звичайно, гроші мені потрібні, але як довго я зможу витримати таку роботу? І чи вдасться вирватися з неї, після того, як довідаюся про все, що тут відбувається?

— Завезеш ось це, — сказав пан Роман наступного дня, вручаючи мені чорного дипломата. — Зайдеш в обком партії і скажеш черговому міліціонерові, що тебе чекає товариш Бобрик. Піднімешся в його кабінет на другому поверсі, вручиш дипломата.

— А що в дипломаті?

— Всього-на-всього альбом зі знимками.

Напевно, той самий альбом, про який мені говорила Дзвінка.

— Запросиш його на цю суботу. Та не забудь уточнити, скільки їх точно приїде.

— І все?

— Ні. Зачекаєш, поки він роздивиться альбом, зробить помітки і поверне альбом назад.

Я сів у машину і всю дорогу, поки ми їхали, боровся зі спокусою зазирнути в дипломат, але суворий вигляд Макса не викликав жодної довіри.

Авто спинилося біля обкому, я зміряв поглядом споруду, до якої звичайні смертні не могли й мріяти потрапити. При вході мене перепинив міліціонер.

— Я до товариша Бобрика.

— Фамілія?

Я назвався. Міліціонер по телефону пересвідчився, що я не брешу, і пропустив мене.

Піднявшись поверхом вище, я поплуганився довгими коридорами, шукаючи затишної місцинки. Нарешті я знайшов її і хутенько відчинив дипломат. Там було аж два альбоми. Я розгорнув одного і побачив фотографії гарних дівчат в найрізноманітніших позах. Внизу під знимками писалися їхні імена і більше нічого. Потім я витягнув другого альбома, і коли його розкрив, то аж ахнув. Тут уже на фотографіях були не дорослі дівчата, а малі дівчатка. Навіть вказувався їхній вік. Наймолодша мала вісім, а найстарша чотирнадцять. Дівчатка були такі ж голенькі, як і їхні посестри. Декотрі вже мали сформовані тіла з маленькими зграбненькими персами і привабливими кучериками на животику, а інші були ще зовсім діти. Однак і ті, і другі демонстрували з усмішками всі свої приваби.

Еге, та тут пахне смаленим! — подумалося мені. Я сховав альбоми в дипломат і хутенько подався до товариша Бобрика. У приймальні мене зустріла дупасто-грудаста дама років тридцяти п’яти з буйною шевелюрою, що здіймалася над головою, наче порохова вежа, її розмальований рот розповзся в багатозначній усмішці.

— О-о, ви новенький? — спитала вона, одним порухом очей оцінюючи мене з ніг до голови. — Товариш Бобрик чекають.

І мовби непокоячись, що я сам не втрафлю в двері, провела мене, поклавши руку на спину. Долоня її була гаряча і голодна.

У просторому кабінеті за безмежним столом сидів сам товариш Бобрик — рідний татуньо нашої області, перед яким тряслися всі. Товариш Бобрик при бажанні міг розмовляти й українською мовою, але я виявився зовсім не тією людиною, яка могла викликати у нього подібне бажання. Місцева легенда вповідала, що ніби справжнє його прізвище було Бобрін і взагалі він не українець, а єврей. Мені було, по-правді, на те начхати.

— Садісь, — сказав мені, одібравши дипломат.

Вправними руками відчинив замки і добув обидва альбоми.

Мовчки, сопучи голосно попід ніс, гортав сторінки і час від часу щось записував на папері. Мабуть, імена відібраних дівчат.

Коли черга дійшла до наступного альбому, він зиркнув на мене уважно, але я вдав, що мене зовсім не цікавить ані альбом, ані його особа. На щастя, на столі переді мною лежав стос газет, і я, втупившись у них, лише впівока стежив за товаришем Бобриком. Його моя байдужість цілком задовольняла. Альбом з маленькими дівчатками прикував його увагу куди сильніше, ніж попередній. Тепер він перегортав сторінки так повільно, що мені здавалося, я не вийду з цього кабінету до ночі.

Раптом він нахилився до селектора, натиснув кнопку і сказав:

— Пазаві Ярчука. А ти, — звернувся до мене, — падажді в прійомнай.

Я вийшов. Секретарка запропонувала мені сісти в крісло, а за хвилю з’явився якийсь товстий, схожий на жабу, чолов’яга і щез за дверима кабінету. Тепер вони обоє смакують голенькі тільця і прицмокують язиками від пожадання. Специфічних клієнтів має пан Роман.

— Ну, розповідай, — озвалася секретарка. — Як поживає пан Роман?

— Цілком добре.

— Давно я в нього не була. А ти відколи в нього працюєш?

— З учорашнього дня.

— Хо-хо! І відразу до товариша Бобрика?

— Служба, — розвів я руками.

— Мабуть, на цю суботу ми прийдемо до вас?

— З товаришем Бобриком?

— Ну, да. Що за питання? Ах, та ти ж новенький. Як тебе звати? Юрко? Мене Ліда. Слухай, ви б там щось і для нас, жінок, придумали веселеньке. А то всьо одні начальники, так сказать, в расцвєтє творчєскіх лєт. Тоїсть пенсійного віку. Ой, Боже, що я говорю! Це в мене такі шутки. Як там Дзвіночка? Промінь світла в темнім царстві. Роман її береже, як зіницю ока. Ах да, на ось для неї — цукерки фінські.

Вона дала мені велику барвисту коробку. У цю хвилю відчинилися двері й з’явився Ярчук. Він поклав на стіл дипломат і сказав:

— Передай Романові, що в суботу будемо.

— В кількості? — встряла секретарка.

— В кількості восьми… ні, дев’яти, — зиркнув на секретарку, — да, дев’яти осіб.

Я взяв дипломат і цукерки, чемно вклонився і подався до виходу.

— Передавай привіт Романові! — гукнула секретарка. — І Дзвінці!

III

Пан Роман вислухав звіт, потім оцінив своїм пильним оком мій вигляд і сказав:

— Завтра рано поїдеш з Максом на базу. Ось тобі платня наперед за весь місяць. Підбереш собі пару костюмчиків. Один щоб був чорний. Ну, і сорочки там, краватки, мешти і т. д.

— Знаєте, в мене смак не дуже добрий, — промимрив я.

— Дзвіночок, поїдь з Юрком, добре? На твій смак я принаймні можу покластися.

— О, тоді вже заодно я й собі щось виберу? — втішилася Дзвінка.

— Що за питання? У них днями якраз товар прибув. Скажеш Борису Яковлевичу, що забава цієї суботи відміняється. Вже нехай на другу… Ці партійці щось євреїв недолюблюють. А вже щоб з ними разом бавитися — не приведи, Боже… Ха-ха, я згадав, як одного разу вони пристали до Бориса Яковлевича, щоби той показав їм, як виглядає обрізаний. Оце була комедія! Вони ж напилися до того, що скрутили йому руки, а та їхня Лідка давай в штанах йому копошитися. Ну, Боря ревів, як дикий кабан. Мовби йому нове обрізання робили… Та-ак, ну, Юрко, завтра у нас що? П’ятниця? Часу мало. Отже, завтра після бази поїдете вже разом в «Інтурист». Знайдеш там директора ресторану, скажеш що від мене. Нехай в суботу з самого ранку пришле сюди своїх людей. Харчів нехай розрахує десь так на двадцять п’ять персон. І пива не забудь. Чеського. Чотири ящики… Потім відразу сюди. Бо ще мусиш поїхати в одне місце… Дзвіночок, вийди на хвилинку…

— Ага, чергова чоловіча розмова, — вдавано надулася Дзвінка і покинула нас.

— Я не хочу, аби дружина слухала такі речі, — сказав пан Роман. — У суботу прийдуть гості. Забава буде в тамтім будинку. Дівчатами у нас займається пані Ольга. Крім того, вона відповідає, хе-хе, за культмасову роботу. Тобто бавить гостей, затіває різні ігри, веселощі й таке інше. Твоє ж завдання стежити за тими, хто вже добряче нахляється. Тоді кличеш Макса. Макс, аби ти знав, сидітиме до раня в сутерині і оглядатиме відео. Макс відведе акуратно гостя нагору і покладе в ліжечко, а пані Ольга приведе йому панянку. У жодних іграх ти не повинен брати участі. Пити якнайменше. Бо ми з моїм компаньйоном паном Зеньом мусимо перебувати в гущі подій, а це означає — бути під газом. Через те, дорогенький, нам не надокучай, а звертайся просто до пані Ольги. Вона все знає і все полагодить…

Пан Роман налив нам по чарці коньяку і продовжив:

— Затям одне. У цих забавах замішані такі високі особи, що боятися нам нічого. Вони у мене всі ось тут, — він показав стиснутий кулак. — Пані Аліна мені сказала, що ти вмієш тримати язика, за зубами. Мусиш затямити, що це є перш за все в твоїх власних інтересах. Нам ти ніколи нічим не зашкодиш, а собі — так. На тих забавах відбуваються різні пікантні речі. Але ти на все мусиш дивитися зимними очима. Розумієш? Жодних емоцій — ні добрих, ні злих. І нічого не бійся. Але й не наглій. Мої клієнти загрузли у все це так глибоко, що самі вже мене бояться і, можливо, навіть зі самого лише страху не годні розірвати цих ниток, якими зі мною зв’язані.

— А якщо хтось із них захоче втопити іншого і спробує видати все, що знає?

— Це дурниця. Тоді і йому кінець настане. Не думай, що я тут ґави ловлю. Маю на кожного такі документи, що ніхто з них чистим з води не вийде. Хоч би навіть лише раз тут побував. Ні, стосовно цього я спокійний. Мене лише можуть непокоїти мої власні люди. Мушу бути певний в кожному з вас на сто відсотків. І ще зрозумій одне. Мої клієнти, хоч би якими були приятельськими, хоч би навіть нас цілували й обнімали і казали, що ми їхні найліпші друзі, насправді нас ненавидять. Ненавидять за те, що ми є свідками їхнього виродження. Адже вони себе звикли сприймати яко удільних князів, а тут — опускаються до примітивних тваринних інстинктів. І це на очах таких плебеїв, як ми. Мало того — ми ще й для них дуже небезпечні. Тому ми з ними не надто там запанібрата. Звикли, що ми тільки служба сервісу і не більше. Навіть, коли вони п'яні, будь з ними на дистанції.

Ми випили коньяк.

— Візьми дипломата, ходімо, я познайомлю тебе з пані Ольгою.

Сусідній будинок геть потонув у дикому винограді, що навіть вікна ледве проглядалися у тій зелені.

На дзвінок з’явилася жінка років під сорок. Тепер я зрозумів, чому Дзвінка називала її фрау Ольга. То була вродлива жінка, але якоїсь дивної сатанинської вроди. Схожа була на іспанку чи італійку. Висока і струнка, з осиною талією і міцними стегнами. Чорне волосся було стягнуте ззаду на ґудз, а з-під густих нафарбованих повік дивилися такі ж чорні жагучі очі. Таких жінок охоче беруть на ролю гестапівок або сексуальних садисток. Я подумки роздягнув її, але не міг собі уявити, як вона ластиться й муркоче в ліжку, зате дуже легко було уявити, як фрау Ольга ґвалтує і душить у своїх обіймах, як кусає до крові рамена і роздряпує нігтями спину.

Не знаю, що думала в цей час вона, розглядаючи мене. Очі її ковзнули по мені згори вдолину без жодної реакції, мовби мала оцінити письмовий стіл або крісло. Правда, це тривало тільки секунду, після чого вже вся її увага зосередилася на шефові.

— О-о, пан Роман! — усміхнулась вона. — Прошу, прошу…

Ми зайшли всередину й опинилися у просторому холі з фотелями і кавовими столиками.

— Пані Ольго, — сказав шеф, — то є наш новий працівник. Він щойно від Бобрика. У суботу чекаємо гостей.

— Чудово. Я саме розпрацювала новий сценарій. Вони будуть задоволені.

— Я не сумніваюся у ваших талантах. На жаль, мушу вас покинути. Ознайомте Юрка з будинком і взагалі введіть у курс справи.

— Але чому ви так квапитеся? Може, нап’ємося кави?

— На жаль, мушу мчати. Ви вже з Юрком собі покавуєте.

По тих словах він вийшов, залишаючи нас наодинці. Ніколи ще присутність жінки не викликала в мене такої ніяковості, як зараз. Ніколи ще я не відчував у подібних ситуаціях мурашок на спині, а вже щоб усі слова геть попропадали і в голові натомість почала зяяти суцільна пустота — такого взагалі зі мною ніколи не бувало, відколи я розпрощався із підлітковим віком.

Я розумію, що кожна вродлива жінка змушена розвивати в собі якийсь особливий псячий нюх зі шляхетною метою самозахисту. Через те вона на всіх фертиків дивиться з підозрою і вивчає їх набагато проникливіше, аніж кожна інша жінка. Крім того, вона повинна виховати в собі неабияку кмітливість, щоби не розгубитися, відповідаючи на такі складні питання різним там жевжикам, як наприклад, котра година, або де є трамвайна зупинка. Особливо, коли пристають до тебе з цими проблемами на кожному кроці.

Нюх фрау Ольги у цей момент працював на повні оберти. Я не пошкодував би віддати дві місячні платні, аби лише дізнатися, що він їй говорить, той клятий нюх, що мене змушує відчувати себе жалюгідним плястерком шинки.

То була якась дика ситуація. Я стояв з дипломатом, вона стояла навпроти і мовчки — мовчки! — дивилася на мене. Ага, забув, що вираз її обличчя при цьому був цілком лагідним, ба навіть усміхненим. Дуже симпатична, до речі, усмішка. Вуста великі, червоні і блискучі. Тільки й пильнуй, аби вони тебе не проковтнули.

— Пан Роман просив оце дати вам, — нарешті я видушив з себе і простяг їй дипломат.

— Ах, так, звичайно, — спохопилася вона. — Чому ви не сідаєте? Прошу!

Вона вийняла альбоми і уважно вивчила картку паперу, на якому, очевидно, виписано було замовлених на забаву дівчат.

— Ну, смаки Бобрика нам відомі, — всміхнулася вона. — Полюбляють вони товстозадих і блондинок. Ага, до речі, ви вже ознайомилися з цими альбомами?

Я заперечливо захитав головою.

— О-о, то ви позбавили себе великого задоволення. Погортайте собі, а я тим часом наготую каву.

Я тепер дістав можливість непоквапливо роздивитися обидва альбоми. Особливо мене цікавив той другий, у якому я встиг оглянути лише кілька сторінок. Отже, спочатку тут були самі дівчатка, але далі побачив я фото двох лесбіянок, які демонстрували своє захоплення. На наступній сторінці позувала якась в’єтнамка чи лаоска, бо була дуже вже мініатюрна, а її малюсінька дупця, мабуть, вмістилася б на долоні. Після неї на сцену вийшло огрядне бабисько з фантастичним бюстом і такою сідницею, що якби це чудо гепнуло хлопові на ноги, то він би лишився калікою до кінця свого віку. Весь цей альбом призначався, вочевидь, для спеціальних смаків і специфічних замовників. Де вони вишпортали негритянку, я не знаю, але тут було й дві негритянки, які аж зі шкіри пнулися, аби пересвідчити клієнта, що не все в них аж таке чоколядове, як здається. Красувалася ще там одна лошиця, що мала, як вказано, метр дев’яносто вісім, і була така худюща й плеската, мовби пролежала цілий рік під шафою. Кості випинали всюди, де треба і не треба, а ноги вражали своєю довжиною. Цікаво, що й такий екземпляр користувався попитом. На останній сторінці побачив я фотографію кімнати тортур. Посередині, правда, було ліжко, але довкола і над ним всюди висіло різне залізяччя, канчуки й ланцюги. Це вже для мазохістів. Ти собі лежиш любенько на ліжечку, а тебе катують, шмагають, може, й кров пускають.

Закінчив я оглядати альбом якраз вчасно. Увійшла фрау Ольга з кавою.

— Ну, як вам наші дівчатка?

— Вибір на всі смаки.

Вона сіла проти мене і закинула ногу на ногу. Роблячи це, мабуть, добре знала, який воно ефект буде мати, бо тепер її очі стежили за мною так, мовби тільки й чекали, коли врешті можна з мене закпити. Унаслідок своєї природної соромливості я намагався не зупиняти свого погляду на її фантастичних ногах довше, ніж півсекунди. А власне це її й розважало, і коли вона нагиналася до горнятка з кавою, то, думаю, не випадково стегна ще дужче заголювалися, являючи свою спокусливу витонченість.

— Все це не один рік плекалося, — сказала вона. — І я пишаюся, що доклала до цього стільки зусиль.

— А як ви здобували дітей?

— О-о, різними способами. Можна, наприклад, почергувати на вокзалі. Діти дуже часто тікають з дому і швендяють вокзалами. Серед них трапляються цілком гарненькі дівчатка. Зазвичай вони або сироти, або їхні батьки алкоголіки чи ув’язнені. Одним словом, приголубити таку дитинку не справляє жодних зусиль. Там на вокзалах пасуться й різні збоченці, які лише чекають на довірливу курочку. Ми обіцяли їм добрі гроші за симпатичних дівчаток. Ну, а собі вони залишають, що попадеться.

— І вони їх привозять просто сюди?

— Ну, що ви? Як можна? У нас є свої крапки в місті. Дорослі дівчата отримують власні квартири, а дітлашня мешкає з опікунками. У нас, до речі, як у бібліотеці. Тільки замість книжки можна позичити на який завгодно час ту, що тобі припала до серця. Одного разу був цікавий випадок. Директор заводу після розлучення з дружиною мешкав сам і позичив у нас дванадцятирічну дівчинку. Справно платив за неї щось із місяць. Ну, а це в добру копійку влітає. Тоді що він робить? Одружитися з нею не може, то бере й оформляє батьківство. Ну, ми не дуже протестували, бо він нам за це діло виділив дві квартири. Тепер живе собі з донечкою, як уміє.

— А кому найбільше подобаються малі дівчатка?

— В основному поважним мужчинам. Молодь воліє досвідчених коханок. А різні дідки якраз тягнуться до дітей. Діти у нас, щоправда, вміють дещо і добре знають, чого від них хочуть. Мають за це все, що заманеться. А що їх чекало раніше? Запущений брудний сиротинець, батьки-п'яниці, бійки, сварки. Уявіть собі, що ми їх лише на початку пильнуємо, а далі вони вже дістають повну волю. Навіть самі собі в місто ходять. І не було ще випадку, аби котрась втекла. Трапилося, правда, інше. Одна дівчинка повісилася. Але це трапилося тут, у нашому саду. Свідків не було, то ми й до голови собі нічого не брали. Поховали її в лісі.

Мені стало трохи моторошно, коли я це собі уявив. Подумалося, що ховали дівчинку, мабуть, фрау Ольга і Макс.

— Пане Юрку, ви повинні мати на цій роботі сталеві нерви. Не варто перейматися дрібницями. Ми ж працюємо з людьми.

Таке враження, наче б вона читала мої думки.

— Ходімо, я покажу вам розташування покоїв. Післязавтра мусите орієнтуватися тут бездоганно, — сказала вона і пішла попереду.

Дивлячись на її сідничку, що грала м’язами перед моїми очима, я уявляв увесь її багатющий досвід шурхання на шкіряних канапах високих посадовців, на задніх бамбетлях в авті, на столах і підвіконнях. Еге ж, якби канапи говорити вміли, на них жінки б ніколи не сиділи.

По обидва боки холу містилося дві зали, двері до яких були оздоблені дерев’яною різьбою. Одна зала призначалася для бенкету, столики тут було зсунуті попід стіну. Замість крісел стояли фотелі, а по кутах канапи. Між стінами і стелею бігла фігурна ліпнина. Паркет був наґлянцований до такого фанатизму, що я в ньому бачив своє відображення.

— У нас прийнято робити лише шведський стіл. Кожен сам себе гостить, як йому багнеться. Таким чином звільняється доволі місця для різних забав. Тепер ходімо в казино.

Казино було зліва від входу і за розміром таке ж, як і бенкетна зала. На стінах висіли картини у бронзових рамах і старовинна зброя. Попід стінами так само стояли фотелі, а поміж ними — низенькі куценькі столики — якраз аби вмістилася пляшка і кілька келишків. Посередині я побачив масивного дубового стола з рулеткою.

— І хто у вас провадить гру?

— Круп’є у нас пан Зеньо. Майстер своєї справи. Головні події вечора будуть відбуватися у цих двох залах. Отут вам і слід перебувати.

— А що там нагорі?

— Нагорі кімнати відпочинку. Зараз побачите.

Вона повела мене по сходах, знову демонструючи свою ідеальну фігуру, її кругла, випнута дозаду сідниця приковувала погляд. Але чомусь не викликала в мене жодного бажання, а самий лише острах.

На другому поверсі обабіч від сходів тяглися покої. Фрау Ольга штовхнула перші-ліпші двері, і я побачив голубе овальне ліжко, яке займало мало що не півпокою. Збоку були двері і вели вони до лазнички. Я зазирнув і туди. У лазничці мене вразила широка і глибока ванна, в якій залюбки можна було хлюпатися удвох або й утрьох.

— Прекрасно, — похвалив я. — Гості мусять бути задоволені.

— Хочу вам показати ще один специфічний покій, — сказала фрау Ольга й вийняла з кишені в’язанку ключів.

Я здогадався, що мова, певно, йде про кімнату тортур. І не помилився. Я пізнав її з фотографії.

Демонстрація цього покою для фрау Ольги, зі всього видно, справила приємність.

— Я сама комплектувала все це причандалля. У нас є клієнти, котрі полюбляють гострі відчуття. Причому тут розігрується ціла вистава. Клієнт замовляє собі сцену, в якій хоче брати участь.

— І що то бувають за сцени?

— Ну, наприклад, коли до нас приходить старий чекіст Любащенко, він вимагає, щоби його катувала тільки «бандєровка». Це означає, що дівчата вдягаються у форму УПА і починають опрацьовувати клієнта. Любащенко любить, коли його роздягають наголо і шмагають канчуками. При цьому неодмінно треба вимагати: «Признайся, більшовицька морда, хто ваш агент у боївці Крука!». Цей Крук йому, бідачці, з пам’яті не виходить. От дівчата його лупцюють, а він мужньо відповідає: «Умру, но нє видам! Смерть бандєровскім холуям!» і таке інше.

— Ну, добре, а крім катування ще якось забавляєте старого?

— А це вже на самий кінець. Старичок наш слабенький, і в нього інструмент стоїть дуже недовго. Дівчата просто його перев’язують шнурочком і дбайливо ґвалтують. Інші клієнти люблять, коли їх катують гестапівці. Товариш Ярчук чомусь забаг собі чилійську хунту. Наші дівчата навіть змушені були навчитися кількох іспанських фраз. Ми намагаємося задовольнити будь-які бажання наших клієнтів. Є такий сталий відвідувач, який отримує оргазм лише в одному випадку. Його голого й зв’язаного кладуть у ванну, а дівчата обступають довкола і цюняють. І то є висока шишка! Батько щасливого сімейства! Вдома у нього в цій справі суворі приписи. Божився, що ані жінки своєї наголяса не бачив, ані вона його розібраного. Все відбувається в темряві, шито-крито. А тут — чоловік розпружується і витворяє таке, що тільки встигай реагувати.

— Я так зрозумів, що саме ви й відповідаєте за культмасову роботу?

— Саме я, — задоволено всміхнулася вона. — Мені це вдається найкраще. Я організовую різноманітні гульбища. Цілими днями тільки й думаю, що б то іще такого крутенького вигадати! А ви — не хочете спробувати? — раптом запропонувала мені, киваючи на ліжко з кайданами і ланцюгами.

Я здригнувся від несподіванки:

— А вам дуже хочеться мене відшмагати?

Фрау Ольга зміряла мене насмішкуватим поглядом і відказала грайливо:

— Ви повинні мене про це попросити.

— Знаєте, я сумніваюся, що дістану задоволення від шмагання канчуком. Мабуть, це тому, що в дитинстві мене якось не привчили любити пасок.

— Ну, не обов’язково шмагати… Можна лише прикувати кайданами…

— Так? А що далі?

Вона явно не могла натішитися моєю тупістю. Запитання викликало в неї сміх. Вона загравала зі мною, але так, аби в її пропозиції не вбачалося однозначності. Тому розвивати тему далі не наважилася. А я продовжував вдавати недоумка.

— Ну що ж, ходім допивати каву, — промовила із вдаваним розчаруванням.

Внизу вона запропонувала ще й мартіні, і я не відмовився. Ця жінка знала дуже багато, а мені розкрила щойно якусь маленьку часточку з того всього, що бачила й чула. Їй, видно, подобалося пояснювати й вводити мене в курс справи, а, можливо, усе це чинила лише задля того, щоби вивчити мене і потім заздалегідь прорахувати кожен мій крок.

— До речі, пане Юрку, незабаром поїдемо разом по нових дівчаток.

— Справді? Це теж входить до моїх обов’язків?

— Деколи. Так би мовити, в особливо складних випадках. Раніше я це робила удвох з Ярком, нашим фотографом. Півроку тому їздили аж у Ташкент і привезли чотири дівчинки. Але тепер він ненадійна людина.

— Я щось чув про наркотики.

— Власне. Невідомо, що тепер з ним робити. Це, як валіза без ручки. І нести незручно, і кидати шкода. Він надто багато знає.

Для чого вона мені це говорить? Щоб налякати? Що коли і я буду багато знати, то мушу стежити за собою, щоб не збитися з праведного шляху? Інакше…

— Але як фотограф він справляється з обов’язками? — спитав я.

— Як фотограф так. Але наркотики — надто небезпечне зілля. Розумієте? Не дай Боже попадеться і… різне буває… З нього потім можна буде витягти будь-яку інформацію. Досить лише посадити на голодний пайок. А в нас є не лише всесильні друзі. Є й вороги, які марять перехопити наш квітучий бізнес. Вони можуть піти на все.

— І нема жодної змоги відлучити його від наркотиків?

— Яким чином? Лікувати? Для цього принаймні треба його тримати десь під боком. Ми вже про це думали. Але, здається, це вже безнадійно. Від нього навіть пішла дружина. Пане Юрку, у мене виникла одна проста думка. Чому б вам не потоваришувати з Ярком? Ви одного віку. Гадаю, знайдете спільну мову.

— Для чого? — не зрозумів я.

— Ну, мало що… Він би вам, може, щось оповів…

— Ага, то я мав би виступати в ролі інформатора?

— О-о, які ви негарні слова вживаєте! Не в ролі інформатора, а в ролі товариша. Який вболіває за свого колегу.

— Ну, до товаришування далеко. Я взагалі ще його не бачив.

— А він скоро появиться. Ви мусите зрозуміти, що ми не якісь там гангстери, а одна велика родина. Ми переживаємо одне за одного. Це де-небудь в Америці такого Ярка цюкнули б по голові і оздобили б під асфальт. У нас інші методи.

Мені пригадалася дівчинка, яку поховали в лісі, і я чомусь засумнівався в щирості її слів. Либонь була інша поважніша причина, чому Ярка не могли позбутися традиційним способом.

IV

Небавом і справді з’явився худий високий хлопець в вицвілих джинсах. На вказівному пальці крутив ключиками від машини так, наче б це він зайшов до бару, щоб зняти чергову пасажирку. Рухи його були швидкі й нервові.

— Честь! — гукнув з веселою усмішкою, але усмішка дуже скоро згасла, коли наштовхнулася на суворий погляд фрау Ольги. — Що сталося? У вас горе? — пробував знову віджартуватися, але це йому погано вдавалося.

— Так, у нас горе, — відказала фрау. — Бо ми зв’язалися з дебілом.

— Це ви про мене?

— А про кого ж? Ти де пропадав цілий тиждень, що ми мусили за тобою посилати?

— Діла. Самі знаєте. А що, є робота?

— Є.

— Завтра?

— І завтра, і позавтра.

— Ну, я завтра з самого ранку, як блискавка.

— Нічого подібного. Звідси ти вже не поїдеш нікуди. Тут заночуєш.

— Але… я… цей… — зашарівся він, — мені ж потрібні деякі речі… Я не маю зі собою всього… Мені треба зараз поїхати додому.

Фрау Ольга вміла обламувати таких, як він.

— Ярку, не випробовуй моє терпіння…

— Але я справді мушу взяти касети, камеру… Я ж нічого не взяв.

— А ти куди їхав?.. Пане Юрку, я вас дуже попрошу поїхати з ним до нього додому. І повернетесь назад. Ночувати будем тут… Ага, ще одне. Сфотографуєш Юрка на нові документи.

— От гадюка! — цвиркнув крізь зуби Ярко, коли ми вже сіли в машину. — А ти що, на роботу сюди влаштувався?

Я кивнув.

Ми виїхали на дорогу.

— І чим ти маєш займатися?

— Та так… старшим куди пошлють.

— Ясно… Я так і думав, що вони когось замість мене візьмуть.

— Чому замість тебе? Я ж не фотографую.

— Фотографія — останнє діло. Було тут куди цікавіше заняття.

— Хіба тобі хтось сказав, що я зайняв твоє місце?

— Це й так зрозуміло. А ти не корч зі себе такого наївняка. Можна подумати, що при тобі мене ні разу не згадували.

Я чесно признався, що так.

— Ага, то ти вже знаєш, у чому справа? Вони тепер мене бояться. Та я й сам себе боюся. Хочуть мене мати на оці.

— Нічого дивного в цьому нема. Бізнес у них ризикований.

— Не в них, а в нас. Хтозна, скільки ти протримаєшся. Сталеві нерви не в кожного. Ти чим займався раніше?

— Фарцував…

— Ну, ти ж зовсім дилетант. І відразу вліз у таке діло? Нічого, на твою задницю так само ключик знайдеться. Але я не дам собі в борщ наплювати. Вони мене голими руками не візьмуть.

— Що ти маєш на увазі?

Він зиркнув на мене з підозрою і відказав:

— Ану давай чесно — доручили вони тобі стежити за мною?

— Смішний ти. У мене часу не буде цим займатися.

— Ага, значить доручили. Що ж… — Він помовчав кілька хвилин, обганяючи відразу кілька машин, а потім сказав: — Взяли чувачка з вулиці і відразу в діло! Га? Кльово. А тут людина провірена-перепровірена. У ділі по самі вуха. І її за борт?

— Я такого не чув, щоб за борт.

— Нічого, почуєш…

Авто заїхало на невеличку вуличку на Голоскові, де стояли старенькі одноповерхові будиночки з дзявкітливими песиками. Ми вийшли з авта і потрапили на подвір’я, захаращене дошками, побитими відрами з рештками розчину, якимись ящиками і цеглою.

— Я тут ремонт недавно скінчив.

Він відімкнув двері і пропустив мене в хату. Тут і справді після ремонту панував специфічний вологий запах. Книги на стелажах косилися в різні боки, поміж книгами виднілися порожні пляшки імпортних напоїв, порцелянові фігурки, касети і якісь пуделка.

— Ти сам живеш? — спитав я, не сумніваючись у відповіді.

— Сам. Розлучився недавно з жінкою. Забембало її таке життя.

— Невже вона грошей не любила?

— Ти знаєш, бувають серед жінок і винятки. От вона до таких винятків і належала. Та я, зрештою, не жалкую. В моїй праці дружина тільки зайва перешкода. Мені ж частенько доводиться не ночувати вдома. А тепер сідай ось тут, я зроблю знимку.

— Навіщо?

— Накази не обговорюють. Може, тобі закордонний паспорт збираються зробити. Звідки я знаю?

Я вмостився в кріслі під стелажем і став оглядати книги. Тут красувалася звична колекція українського інтелігента — вітчизняна і зарубіжна класика. Видно, що господар надавав перевагу серійним виданням, але більшість із них пишалася незайманістю.

— Вип’єш? — спитав Ярко.

Я здивувався його пропозиції. І видно це не залишилося поза його увагою.

— Запам’ятай, — підняв угору вказівного пальця. — Тільки в хаті алкоголіка нема чого випити.

— Ніц не маю проти. Але наскільки я чув…

— Власне, і що ж ти чув? — вдавано зацікавився він, ставлячи на столику пляшку коньяку і шампанське. — Що ти п’єш?

— Шампанське. Я чув, що ти присів на наркотики.

— Наркотики! Що ти знаєш про наркотики? — Він розкоркував шампанське й налив у келих, а собі хлюпнув коньяку. — Тільки й всього, що покурюю зіллячко. А вони вже бучу зняли. Я ж не колюся і взагалі я в цій справі далеко не фанатик. Ось навіть коньячок полюбляю.

Він сів навпроти і ми випили.

— Мені байдуже, — сказав я. — Мене взяли на роботу і обіцяли добрі гроші. Я не збираюся ставати при цьому нишпоркою і винюхувати, хто чим дихає.

— Рано чи пізно тебе й до цього змусять. Тут усе надто тісно переплетено. І між іншим ця робота не позбавлена ризику. Надіюсь тебе попередили.

— Я звик до ризику, — збрехав я.

Ярко розсміявся.

— Ризик ризикові не пара.

V

Наступного дня зранку я поїхав із Дзвінкою на базу. У машині при Максові ми були з нею на «ви» і намагалися розмовляти про нейтральні речі. На подвір’ї бази ми вийшли, з задоволенням залишивши Макса в авті.

— Ай-я-я-я! Кого я бачу! — розквітнув, мов півонія, маленький кругленький єврей і пішов нам назустріч, розкинувши руки. — Моя леді! Невже я знову можу вам прислужитися?

— Ще й як! — усміхнулася Дзвінка, дозволяючи себе обняти і цьомкнути в щічку. — Я привела вам клієнта.

— Борис Яковлевич, — виголосив він, тицьнувши мені свою пухку долоню. — Директор цієї богоугодної обителі. Чим можу служити? Вас вбрати, взути, напарфумити?

— Юрко потребує зо два порядних гарнітури, чотири пари мештів і кілька сорочок.

— Вам сильно повезло. Якраз ми дістали костюми «Mister D». Маємо югославські мешти і бельгійські сорочки. Який розмір?

Як тільки я назвав, ураз переді мною почали з’являтися і зникати речі, яких і вдень зі свічкою неможливо було б побачити в магазинах. Мені аж мерехтіло в очах. Я ледве тамував у собі синдром спекулянта — адже перепродавши будь-який із цих костюмчиків, я міг би цілий місяць бити бомки! Чому тільки два костюми? Я беру три! Ні, чотири!

— Я можу взяти чотири? — поцікавився я у Дзвінки.

— Дайся на стримання. Не все відразу. Ще не кінець світу, за місяць знову навідаємося.

— Тоді вже будь ласкава і вибери мені на свій смак.

— Ти вже свому не довіряєш?

— Я ніколи не довіряв смакові настільки, щоб зробити вибір з першого погляду.

— Я помітила, — відказала вона уїдливо, згадавши вочевидь наше знайомство.

Я залишив її репліку без коментаря — біля нас крутилося надто багато людей.

Дзвінка не забула й собі зробити кілька подаруночків. Спакувавшись, ми попрощалися з директором і ще перед дванадцятою повернулися назад.

Пан Роман уже нас чекав. Щойно ми вивантажили машину, кинув «Буду ввечері» на прощання, і щез разом з Максом.

— До вечора я вільний? — спитав я в Дзвінки.

— Звичайно. Це завтра почнеться запарка. А зараз я пропоную прогулятися. Тут чудові місця. Ходімо?

Ми пройшлися в кінець вулиці й опинилися в лугах. Ми йшли доти, доки не зникли у нас за спиною будинки, а висока сита трава не сягнула нам до колін. Біля невеликого ставка за великими лапатими кущами бузини ми сіли на березі й мовчки дивились на воду, що застигла в якомусь сонному стані. Довкола лунав радісний щебет пташок, сюркотіли коники, понад плесом діловито снували бабки.

Сонце пражило, як улітку. Життя здавалося прекрасним. Я роздивлявся лісок на пагорбі, дерева видавалися наче намальованими і неживими.

— Дзвінко, навіщо ти розіграла всю цю комедію? Навіщо я тобі потрібен тут?

Стебельце трави в її устах сіпнулося.

— Мені нудно самій.

— Хіба ти тут сама?

— Сама.

— Чому ти не товаришуєш з Ромою?

— В неї інший характер. Вона вжилася. А я не можу.

— Невже ти не могла передбачити, що станеться саме так?

— Ні. У мене немає досвіду подружнього життя.

— Чому ти не відшукала мене раніше?

— Я не мала про тебе жодної вістки. Не знала, з ким ти, де ти. До речі, ти маєш дівчину?

— Нічого серйозного.

— Принаймні вона тебе не буде розшукувати?

— Не думаю.

На очах у неї зблиснули сльози, а мене знову почала спалювати туга кохання. Мені було мало того, що вона сказала.

— Тобі бракувало саме мене? — спитав я.

Вона кинула стебельце у чисте плесо води і розправила на колінах сукню. Там у ставку відбувалося теж якесь своє життя. Стебельце спочатку стало сторца, а за мить зникло під ряскою. Дзвінка повернула до мене голову і подивилася поглядом сумним і лагідним.

— Ти ж знаєш відповідь…

Ні, я відповіді не знав. Я хотів це почути з її вуст. І похитав головою.

— Не знаєш? — всміхнулась вона, наближаючи обличчя своє до мого.

І коли наші вуста з’єдналися, я злякався, що в грудях моїх ось-ось вибухне цілий вулкан. Серце шалено калатало, і обійми мої були такі несміливі, наче цілувався я вперше. Та за хвилю нарешті оговтався, і ми повалилися в траву.

Ми обоє перебували в якомусь дивовижному стані, схожому на сп’яніння. Щось солодке, тепле і давно забуте спливало із дна моєї пам’яті. Я обережно, мов сонячне проміння, відгорнув її волосся і кінчиком язика торкнувся вушка. Дзвінка нічого не боронила моїм рукам і вустам, і, збагнувши це, я припав до неї цілим тілом, вивільняючи її і себе як з одежі, так і з законів моралі. У пам’яті у мене змигнули її слова про бажання бути зразковою жінкою і швидко згасли. Вона не змогла одурити ні себе, ні мене.

— Люби мене… люби мене… люби мене… — шепотіли її вуста.

І я любив її так захланно, наче то був останній день у нашому житті. Ми були настільки спраглі одне одного, що наситилися дуже скоро і втомлено випростали свої тіла попід сонячним промінням.

Рука Дзвінки лягла мені в долоню і затихла. Ми лежали мовчки, і весь наш сором оглядало небо.

— Боже мій, — сказала вона за якийсь час. — Я б отак лежала і лежала… і щоб ми були тільки вдвох і більше нікого…

— Давай втечемо…

Мої слова викликали в неї легку усмішку.

— Втікати? Куди?

Жінки чомусь завжди набагато практичніші від нас. От вона спитала: куди? І я замислився — а й справді, куди втечеш від цих людей?

— Тоді нам залишається тільки тішитися краденою любов'ю? — зітхнув я.

— Напевно, — відказала вона. А по хвилі додала: — Мені чомусь страшно. Якесь лихе передчуття. Мені часом здається, що я доживаю останні дні і мушу взяти від життя все, що тільки можливо. Це щось, як відчуття приреченої людини.

— Звідки в тебе такі дурні думки? Я не думаю, що це безвихідна ситуація. Треба тільки набратись терпіння і чекати. На свій час.

Вона зітхнула.

— Він може й не прийти…

— А ти пані Аліні розповідала про свої страхи?

— Так.

— І що?

— Як бачиш. Тепер я не одна. Маю тебе. Тільки пробач мене, добре? Мені було так важко і самотньо. Нікого в мене нема крім тебе.

— Але чому ти це зрозуміла тільки тепер? Невже раніше я був для тебе пустим місцем?

— Ти знаєш, я жила таким життям, що не було часу на роздуми. А тут я просто не маю де себе подіти. І отак з нудьги думаєш собі, думаєш… Доки нарешті не починаєш вити з розпачу. Я тільки тепер зрозуміла, що мені бракує найбільше тебе. Мені чомусь здається, що ти зможеш мене вирятувати… Ну, принаймні, спробуєш?

— Дзвінко, я все зроблю, щоб ми були разом. Але скажи мені: кого ти найбільше боїшся?

Вона задумалась.

— Кого найбільше? Але вони всі дуже небезпечні — і Роман, і Макс, і фрау Ольга… Пан Зеньо теж… На вигляд начеб усе спокійно, милі люди. Інколи в мене таке відчуття, що вони мене бачать наскрізь. Я постійно боюся себе чимось видати — словом чи рухом. Я просто знаю, що коли хтось спробує перейти їм дорогу, вони зітруть у порохно.

— Це тепер чекає Ярка?

— Можливо. Але мені здається, що Ярко якимсь чином застрахувався. І змусив боятись його. Ярко не такий простий, як виглядає.

— І як же він себе міг застрахувати?

— Елементарно. Він же фотограф, має купу цікавих знимків. Крім того, знімав на камеру порнокасети. Міг собі залишити копії.

— І що там знято?

— Різні забави. Гості замовляли, аби їх знімали прихованою камерою. Там у кожному покої є потаємна ніша, в якій замасковано камеру, завдяки цьому можна зняти все, що відбувається в ліжку. Отже, він знімав на замовлення порнуху і продавав тим же, кого знімав. А вони потім між собою обмінювалися і оглядали. Ясна річ, вони забирали касету ще того дня, але Ярко завше мав час, аби переписати найцікавіші кадри. Думаю, він має цілу колекцію того добра. Коли захоче, зможе шантажувати.

— Стривай… Але це означає, що твій чоловік у нього в кулаці?

— Мабуть, так.

— Тепер я розумію, чому вони не можуть його позбутися… Фрау Ольга попросила мене, аби я з ним затоваришував.

— Справді?.. Виходить, вони хочуть тебе використати в цій грі. Аби знати напевно, чи має Ярко якесь досьє, чи ні. А якщо має, то де воно.

— Твій чоловік сказав, що й сам має усіх своїх клієнтів у кулаці.

— Має. Але коли Ярко розколеться, то найбільше, на що можна буде надіятися, — це вийти сухим з води. А бізнес доведеться прикрити, а то й ушиватися зі Львова кудись подалі… Котра година?

— За чверть друга.

— Нам пора.

VI

Ми не пройшли й п’ятдесяти метрів, як перестрілися з Ярком. Він ішов нам назустріч.

— Гуляєте? — розплився в багатозначній посмішці, хльоскаючи себе лозиною по ногах.

— Гуляємо, — відказала холодно Дзвінка.

— Я теж. Мушу стирчати тут до завтра. Нудьга… Чи не міг би я з Юрком перемовитись кількома словами?

Дзвінка стенула плечима:

— Про мене… Тільки не затримуй його, бо скоро обід.

Ярко мав якийсь загадковий вигляд. Зі всього видно, що йому неймовірно кортіло щось мені вибовтати, але присутність Дзвінки стримувала. Коли ж вона відійшла, Ярко сказав:

— Ну, можеш тепер тішитися.

— А то чим?

— А тим, що цю відповідальну справу доручили саме мені.

— Яку ще справу?

— Зробити шмон у твоєму покої.

Я похолов.

— Шмон? Ти порпався в моїх речах?

— На твому місці я б здурів від щастя, що порпався я, а не хто інший. Одначе все по порядку. Давай сядемо. Чого нам стовбичити?

Ми сіли в траву.

— Хто тобі доручив обшукувати мій покій?

— Хто ж, як не та стерва.

— Фрау Ольга?

— Так.

— І ти її відразу послухав?

— Це моя робота — слухати всіх. Зрештою, як і твоя.

— Що її цікавило?

— Вона запідозрила, що ти не той, за кого себе видаєш.

— Хіба я себе за когось видаю?

— У наше діло люди з вулиці не приходять. А ти прийшов з нізвідки.

— За рекомендацією пані Аліни. І взагалі, я думаю, це є справа шефа, кого він бере на роботу. До чого тут фрау?

— Фрау — це права рука шефа.

— Ну, добре. Ти зробив шмон, відзвітував, і що далі?

— Помиляєшся. Я ще не відзвітував. Фрау поїхала по справах. І як ти думаєш, що мене найбільше зацікавило в твоєму покої?

І тут до мене нарешті дійшло: він прочитав «Діви ночі»! Дзвінка просила, щоб я прихопив зі собою рукопис. Боже, який же я ідіот!

— Ти прочитав?

— За одним подихом. Кримінальчики — моя слабість. Може, з тебе ще будуть люди. От така історія. Той факт, що ти знайомий з Дзвінкою віддавна… і то навіть близько знайомий… викликає деякі роздуми.

— Наприклад?

Вуста в мене пересохли, і я чекав, коли ж він нарешті видушить із себе свої наміри.

— Наприклад, можна запідозрити, що об’явився ти тут цілком не випадково. І всі ці рекомендації пані Аліни можна потрактувати зовсім в інакшому світлі. Може, вона просто вирішила звести докупи двох голубочків… А, може, мати свого власного агента в конкуруючій фірмі… Хтозна… У будь-якому випадку шефові ледве чи сподобається твій флірт з його жінкою.

— Для чого ти мені все це говориш? Біжи до своєї фрау. Може, вона тобі заплатить… Чи ти, може, чекаєш плати від мене? Збираєшся шантажувати?

— Навіщо мені тебе шантажувати?

— Ага, то ти націлився на Дзвінку? Ну, звичайно, грошей у неї більше.

— Заспокойся. В дупі я маю вас обох. Не збираюся шантажувати вас, бо можу будь-якого дня розпочати шантаж таких високих асів, що ви проти них дрібні мурашки. Я фрау нічого не скажу. А рукопис ти спали. Ти ж маєш інші відбитки?

— Маю.

Його пропозиція мене здивувала. До чого він веде? Навіщо розігрує зі себе доброго самаритянина?

Ярко запалив цигарку і продовжив:

— Скажу по правді, я мав до тебе недовіру. Думав, що ти такий самий негідник, як і всі решта. Тепер бачу, що помилився. Тебе цікавить Дзвінка. Так?

— Так.

— Тоді ми з тобою союзники. Я хочу вибратися з цього багна. По-доброму мене ніхто не відпустить. Але й пришити не просто. Я маю деякі речі, якими можна застрахати будь-кого.

— Вони ж напевно здогадуються про твій компромат.

— Звичайно. Це мене й тримає ще при житті. Інакше б мене давно позбулися.

— А як у тебе з наркотиками?

— Невже ти ще не здогадався, що це дурниця? Я навмисне запустив цю бздуру, а вони повірили.

— То ти навіть маріхуани не смалиш?

— Ніколи в житті.

— Навіщо ж ти вигадав цю історію?

— Спочатку я думав, що це буде зручною причиною, щоб мене вигнали з роботи. Але тепер бачу, що вони вирішили вчепитися в мене, як кліщі. Однак гра під наркомана мені вигідна. Сьогодні вранці я вдав, що маю жахливий облом. І фрау дала мені маріхуану зате, що я обшукаю твою кімнату. Це вже не вперше мене купують за цигарку. Як бачиш, цього разу маємо вигоду обоє. Коли б обшукала вона, добром би це не скінчилось. Мені це вигідно, бо я бачу, що можу тобі довіряти. Ти дилетант, для тебе все це лише захоплюючі пригоди, які ти потім опишеш. А ці люди здатні на все. Ти це усвідомлюєш?

— Я до них не маю жодного сентименту.

— От і прекрасно. У нас із тобою тепер є спільна світла мета — зруйнувати їх дощенту. Бо лише тоді я зможу цілим і неушкодженим випорснути з їхніх мацаків, а ти здобудеш свою Дзвінку. Ну як? Кльово я все розклав?

— Нормально. Але як ти хочеш їх зруйнувати?

— Розумієш, є одна компанія, яка б охоче перехопила цей бізнес. Вони тільки й чекають слушної можливості, і от я, уважно вивчаючи твій рукопис, натрапляю на знайомі імена. Я просто в захваті від твоєї наївності! Ти навіть не подумав, що імена варто змінити!

— Я писав для себе, а не для друку. А коли буду друкувати, то дещо зміню.

— Ну, це ти, дорогенький, ще не скоро видрукуєш. Хіба де на Заході. Але, як ти гадаєш, кого я зустрів у твоїй повісті?

— Важко сказати. Шиньйона? Його всі знають.

— Та ну — Шиньйон! Лушпайка! От Франьо — це фігура!

— О-о! Не кажи мені тільки, що ви з ним нерозлучні друзі! — скривився я.

— Знаю, що в тебе нема підстав, аби його палко любити. Але є одне святе правило: ворог нашого ворога — наш друг!

— Себто Франьо — це наш друг?

— Ти мудрієш на очах! Франьо якраз і належить до тієї компанії, що спить і бачить, як фірма пана Ромка злітає в небеса.

— Чому ж вони її ще досі не висадили в повітря?

— Брак динаміту. Але ми їм запропонуємо цей динаміт. Розумієш?

— Не розумію.

— Ну, це ж елементарно! Ти знаходиш Франя і повідомляєш, що в тебе є одна касета. На цій касеті увічнено сексуальні подвиги відомих діячів місцевого масштабу. Досить лише Франьові натякнути цим діячам про існування подібної касети, як від Романа і його фірми лишиться саме мокре місце. А тим часом увесь бізнес перейде в руки іншої компанії.

Я хвильку подумав і побачив, що цей план не є аж такий ідеальний.

— Ярку, ти, мабуть, знаєш, що пан Роман так само не з порожніми руками. Він же має свій власний динаміт.

— Має. Це я сам його ним і забезпечив. Я знімав оргії, а потім робив копії — для себе і для шефа. Звичайно, я вибирав тільки найцікавіше. Все це вмістилося на одній тригодинній касеті, яку він зберігає тут. Отже, коли сюди примчить міліція, зробить обшук і її знайде, йому капут. І не тільки йому. А тут поселяться нові люди.

— Ти знаєш, де ця касета?

— Цього я не знаю. Шеф її береже, як козирну карту. Коли запахне смаленим, то забезпечить де-небудь в іншому місці: мовляв, якщо з ним щось станеться, касета потрапить в КГБ чи ще куди. А поки все спокійно, вона лежить собі любесенько і чекає своєї пори.

— Чому ти сам досі не зустрівся з Франьом?

— Е ні, сам на сам я не маю бажання такі справи налагоджувати. Крім того, він подумає, що пан Роман мене навмисне підіслав для якоїсь провокації. Ти людина збоку, він тебе не буде остерігатися. До того ж, судячи з твого опису, він мусить тебе мати за лопуха.

Я пропустив повз вуха його репліку і спитав:

— Скільки всього касет?

— Існує дві касети. Одна в шефа, а друга в мене. Ну, то як — згода?

— Добре. Я розшукаю Франя. Хоча після тієї історії він мені не дуже довірятиме. Можливо, запідозрить, що я хочу помститися.

— Для початку передаси йому п’ятнадцятихвилинну касету. Так би мовити, для реклами. Тоді він вже з гачка не зірветься.

VII

— Де ти пропав? — спитала Дзвінка, коли я зайшов до хати.

Обід уже чекав на столі.

— Романа ще не було?

— Ні.

— Нас ніхто не підслухає?

— Не бійся. Служниця пішла до церкви. Ми самі.

Я розповів за обідом про свою розмову з Ярком.

— Ти думаєш, ця затія вдасться? — спитала вона.

— Треба спробувати. Що мені робити з рукописом?

— Дай мені. Я хутенько прочитаю і спалю, добре? — Вона наблизилась до мене, пригорнулася і прошепотіла:

— Я маю для тебе сюрприз.

— Який?

— Коли я тобі розповім, то він уже не буде сюрпризом. Наберися терпцю, скоро побачиш. Якщо нам усе вдасться…

Вона не докінчила, коло будинку пригальмувало авто. Дзвінка визирнула у вікно.

— Твій чоловік? — спитав я.

— Ні, фрау Ольга. Йде до нас. Не забудь, що ми на «ви».

Фрау Ольга мала на собі чорний в смужку костюм. Виглядала на дуже поважну особу, навіть волосся вже не спадало грайливо на плечі, а було укладене в сувору зачіску.

— Добрий день, мої любі, смачного. Я за паном Юрком.

— Десь маємо їхати? — спитав я.

— Так. І то вже. Але мусите вдягнути свій новий костюм. І все решта. Пана Романа ще не було?

— Напевно, під вечір буде, — відказала Дзвінка.

Я подався у свою кімнату і за кілька хвилин об’явився перед обома жінками у всій своїй красі.

— О, то я розумію! — сказала фрау. — Хлоп вбраний, як до шлюбу!

— А що, маєте таку поважну справу? — спитала Дзвінка.

— Їдемо в дитячий будинок, — багатозначно відказала фрау. — Нас там уже чекають.

Коли ми вийшли на подвір’я, я вдав, що у мене печія.

— Нема ради, — простогнав я. — Мушу випити соди від тих смальців пані Зоні.

Я повернувся в дім і сказав Дзвінці, де знаходиться рукопис.

— Забери його вже, поки не знайшли.

— Ти тільки за цим повернувся?

— Не тільки. Ще за тим, щоб тебе цьомкнути в губки.

За мить я вилетів на вулицю, де вже біля авта чекала мене фрау Ольга.

— Треба буде попередити пані Зоню, аби смажила на олії, а не на смальці, — усміхнулась вона. — А то в нас дехто тяжко переносить масні страви. І віддавна це у вас?

— Після війська. Там нам присмачували якимсь гидким «комбіжиром». Як згадаю, відразу знову починає пекти.

— Візьміть в бардачку свій пашпорт.

— Мій пашпорт? — перепитав я, знаючи, що він лишився вдома.

— Візьміть-візьміть.

Я вийняв пашпорт і, розгорнувши його, отетерів. В пашпорті було моє фото, але прізвище далеко не моє: Амбарцум'ян Ованес Арутюнович, народився в Єревані.

— Це тепер я?

— Ви. А я ваша дружина: Амбарцум'ян Ізабелла Аветіківна.

Ну, фрау Ольга зі своїм чорнющим волоссям могла залюбки зійти за вірменку. Щодо мене, то я вже колись з успіхом зіграв ролю грека. Нема причин, аби я не спробував перевтілитися на вірменина.

— А ви не могли б мені все пояснити?

— Ми маємо в дитячому будинку вдочерити дівчинку. Ми з вами приїхали з Єревану. Директорка дістане кругленьку суму й оформить усі папери. Я вже була нині зранку, але виявилося, що потрібен і батько. Не забудьте, що розмовляти мусите каліченою російською мовою.

— Ну, це я вмію. А що ми далі будемо робити з нашою донечкою?

— Навчати жити, — відказала вона тоном досвідченого педагога.

Не скажу, що мене тішила вся ця комедія з оформленням батьківства, але відмовитися не було можливості.

Авто ми лишили на сусідній вулиці, щоб не засвітитися з львівськими номерами. Я зачесав волосся назад і вбрав чорні окуляри.

Пишна розмальована пані директорка зустріла нас мало не з обіймами. Видно, що вранці фрау Ольга вже встигла її задобрити. Вона відразу провела нас до себе в кабінет, запропонувала каву з коньяком, не забувши при цьому розсипатися компліментами на адресу вірменських коньяків, і стала шурхотіти паперами.

— Дівчинку вже збирають, — повідомила вона. — Прошу ось тут розписатися… і тут… і тут…

Ми поставили підписи. Можливо, варто було попередньо потренуватися, бо щось мій підпис вийшов якимсь надто закрученим, як то буває в людей, які ще його не виробили.

— У вас там чудовий клімат, — сказала мрійливо директорка. — Я була в Єревані кілька років тому… Фрукти… виноград… Дівчинці все це дуже потрібне. Організм якраз розвивається. Я дуже рада, що Мартуся поїде жити на Кавказ. А які у вас люди! Які люди!

Вона торохтіла без упину, доки фрау Ольга не вийняла з торбинки згорток з грошима і не передала їй.

— Перерахуйте, — сказала фрау усміхнено.

— Ну, що ви! Що ви! — почервоніла та. — Я вам вірю! Ви солідні люди! Я відразу, тільки глянула і бачу — які солідні люди!

З цими словами вона розгорнула гроші в себе на колінах і таки перерахувала.

До кабінету молода вихователька ввела чепурненьку дівчинку з довгим каштановим волоссям. Дівчинка була схожа на ляльку і мала великі чорні очі.

— А ось і Мартуся! — радісно повідомила директорка. — Мартусі чотирнадцять років. Вона дуже гарно вчиться. Мартусю, це твої нові батьки. Вони приїхали за тобою аж з Єревану. Уявляєш? В Єревані тепло. Там ростуть персики, гранати… Там дуже люблять дітей… Мартуся така сором’язлива.

Дівчинка дивилася на нас з-під лоба і мовчала.

— Ну що, — озвався я, — нам пора?

— Так, — відповіла фрау Ольга.

— Мартусю, обов’язково напиши мені, як ти влаштувалася, — сокотіла директорка, погладжуючи її по волоссю.

Ми попрощалися. Директорка і вихователька розцілували Мартусю мало не зі сльозами на очах. Фрау взяла дівчинку за руку, і ми покинули інкубатор будинку розпусти.

Коли ми сіли в авто, дівчинка спитала по-російськи:

— Ми їдемо в аеропорт?

Я зиркнув на фрау Ольгу.

— Можеш говорити з нами по-українськи, — відказала та. — Ми будемо мешкати у Львові.

— А чому Марія Іванівна сказала, що ви вірмени?

— Вона щось переплутала. Ми львів’яни.

— Це добре, — зітхнула дівчинка. — А то я вже переживала, що заберуть мене кудись далеко і я ніколи не побачу ні Львова, ні своєї бабусі.

— А в тебе ще є бабуся? — спитала роздратовано фрау.

— Є. Вона вже старенька і хвора.

— Ну, ти бач! — моргнула мені фрау. — А та запевняла, що…

Вона не договорила, але я збагнув, що директорка обдурила, сказавши, що дівчинка не має родини. Цікаво, що з її батьками…

— І ще я боялася, що ніколи не навчуся говорити по-вірменськи. Я й по-російськи не люблю, а то по-вірменськи! А найбільше я боялася, що ви дасте мені зовсім інше ім’я.

Я спробував глянути на неї очима мужчини, який кохається в підлітках. Мартуся була високого зросту і мала гарну фігуру. Під сукеночкою вимальовувалися невеличкі груденята, а ніжки були круглі й рівні. Практично вона вже сформована і виглядає цілком звабливо. Але зараз у ній ще було чимало дитячого. Я з жахом уявив, що її чекає. Мені неприємно було усвідомлювати, що якимсь чином і я причетний до всього цього. Проте іншого способу, як здійснити замислене з Ярком, я не мав, я мусив грати свою ролю, а коли нам пофортунить, буде врятована й дівчинка.

— А ким ви працюєте? — спитала мене вона.

— Я лікарка, а пан Юрко інженер, — відказала фрау Ольга.

— А де я буду ходити до школи?

— До школи? Та скільки там тієї школи. Скоро вже літо. Підеш з вересня.

— От і добре! Мені не подобається школа. Але, може, потім сподобається… Мені вас називати мама і тато?

Це запитання вивело з рівноваги фрау Ольгу, і вона мусила трохи пригальмувати, інакше б авто занесло у фосу.

— Поки що називай нас пан Юрко і пані Ольга, добре? А коли ми звикнемо одне до одного, тоді інакше будеш кликати.

— А я вже звикла, — відказала дівчинка і, всміхнувшись до мене, додала: — У вас такі вуса, як у мого татка.

Я тоді ще не мав бороди і носив вуса підковою. Фрау Ольга зблиснула лютими очима.

— То в тебе ще й татко є?

— Ні. Мама з татком загинули в літаку. Знаєте про той літак, що летів з Таллінна?

Я пригадав, що така катастрофа й справді трапилася коло Львова.

Фрау Ольга навіть не намагалася приховати своє полегшене зітхання.

— Ой, як тут гарно! — втішилася дівчинка, коли ми приїхали і ступили на подвір’я. Вона явно не сподівалася подібної розкоші.

Я хотів було відкланятись, але фрау Ольга шепнула мені:

— Ще трішки пограємось в тата і маму.

Сказала це таким довірливим тоном, наче б за тим мало стояти щось значно більше.

Ми зайшли в дім, і дівчинка взагалі розгубилася від подиву. Фрау запровадила її до покою і ввімкнула відео з якимсь пригодницьким фільмом.

— Ви збираєтесь її тут тримати? — спитав я, коли вона звільнилась. — Адже завтра тут забава.

— Ну і що? Саме на завтрашню забаву вона і закуплена.

— Так швидко запускаєте її в діло?

— А що робити, коли завтра прибуде гість із Києва. Він кохається лише в дівчатках, і то невинних. А в нас усі вже втратили цноту. П-ф-у-у… Яка я змучена. Давайте за цю справу вип’ємо?

Вона відкоркувала шампанське, ми сіли в холі і продовжили розмову.

— Цікаво мені, як ви змушуєте таких дівчаток, щоб вони віддалися вперше.

— Для цього є чимало методів. Такій козі можна запропонувати пару келихів шампана або дати відповідний заштрик.

— І що дістане Мартуся? — спитав я.

— Укольчик.

Фрау відповідала на мої питання цілком спокійно, усі свої емоції віддаючи виключно шампанському, яке вливала в себе, наче райський нектар, примруживши очі і посміхаючись. Ось вона міняє позу: зсовується на край фотеля, відкидається на спинку і, коли знову закладає ногу на ногу, я мало не захлинаюся вином.

Коли вона встигла скинути майтки, я не знаю. Тепер на мене дивилося обидва її примружених ока, і ще одне третє — таємниче й глибоке, воно приковувало усю увагу і, здавалося, втягувало в себе всі мої помисли, наче пилосот.

Ситуація була ідіотична. Я намагався й далі вдавати, наче б нічого не помітив, і цмулив спокійно шампанське. Фрау Ольга не зводила з мене ласого погляду, вологий лискучий язичок прогулювався набряклими вустами. Перса її високо здіймалися, а пальчики нервово танцювали на стінках келиха.

Це тривало, може, хвилину або дві, але для мене минула вічність. Мабуть, зрозумівши, що поза її не справила враження, спокійно опустила ногу, і таємниче око щезло.

Я видихнув своє заціпеніння, допив вино і сказав:

— Мабуть, мені пора?

Вона мовчки ворухнула плечима. Напевно, я образив її жіночу гідність. Якщо, звичайно, вона в неї була.

VIII

У суботу зранку першими приїхали кухарі з офіціантами ресторану «Інтурист» та заходилися готувати вгощення. В будинку, де мала відбуватися забава, розпочалися гарячкові приготування. З’явився пан Зеньо — товстий, але міцно збитий чолов’яга віку мого шефа. Він всюди пхав свого носа і страшенно всім заважав.

Я намагався нікому не потрапляти на очі і таким чином мені вдалося перебути до самого обіду. В обід прибуло зо два десятка дівчат. Дві з них, що мали на вигляд років десять, взявшись за руки, гуляли садом. Решта мали від шістнадцяти до двадцяти років і видно було, що у них за плечима достатньо досвіду, аби не особливо перейматися тим, що їх чекатиме ввечері. Мартусю тримали в будинку і надвір не випускали. Ані Дзвінка, ані Рома теж не світилися.

Коли все вже було наготовлене, кухарів та офіціантів одіслали назад. У бенкетовій залі чекав на гостей шведський стіл, обслуги жодної при ньому не потребувалося, а що менше людей, то менше свідків.

Фрау Ольга звеліла вдягнути костюм, і я зрозумів, що гості ось-ось з’являться. О п’ятій над вечір почали над’їжджати чорні «Волги» й, оперативно висадивши високих пасажирів одразу щезали. Гостей стрічали шеф, пан Зеньо і фрау Ольги. Більшість прибулих належали до сталих відвідувачів і називали господарів на імена.

Першими приїхали товариші з обкому. Було їх дев’ятеро. Верховодили ними Бобрик і Ярчук. Потім приїхали ще чотири авта і привезли районне начальство. Всього зібралося сімнадцять чоловіків і одна жінка — секретарка товариша Бобрика Ліда. Помітивши мене, вона підплила майже впритул і промуркотіла:

— Сервус, кіцю. Як ся маєш? Ти готовий до забави?

— Я ще ні в одному оці, — засміявся я.

Вона провела пальцем по моїх вустах, потім торкнулася своїх і підморгнула.

— А хто тут з Києва? — спитав я пошепки.

— А он той лисий.

— Тут половина лисих.

— Але він єдиний — як бубон. Схожий на Хрущова.

Так от він, підкорювач дитячих сердець і дегустатор цноти. Руки в нього були короткі й товсті, животяра випинав над мішковидними штанами, і рухався він, мов дерев’яна лялька, розсипаючи на всі боки щасливу усмішку.

Вся компанія, весело перебалакуючись, посунула в будинок. Ми з Лідою попід руки замикали процесію. Вона пригорталась до мене своїм м’яким гарячим тілом і видихала у вухо жар тропіків.

Дівчата наводили перед дзеркалами останні штрихи. Сукні звабливо оголювали плечі до самого пояса. Обидві малі дівчинки мали намальовані личка і щедро наквацяні губи. Вони вже не трималися за руки, а стояли коло входу в бенкетову залу й зачудовано озирали багаті столи.

Гості затопили хол, і їхні жадібні очі відразу ж почали обмацувати стрункі дівочі фігурки. Дехто відразу починав розмову, зустрівши, очевидно, знайому.

— Просимо з дороги на чарочку, — проголосив пан Зеньо.

Своїм товстеньким виглядом він не відрізнявся від гостей і чувся межи ними знаменито.

Весь тлум повалив у залу і зосередився побіля столів. Дівчата моментально попідпливали до своїх клієнтів і почали їм накладати в тарілки. Тільки обидві дівчинки відбилися від гурту й харчувалися самі.

Довкола аж гуло від голосів, плямкання, сьорбання, дзенькоту келишків і виделок. Алкоголь поволі вивільняв їхні душі. На столах лежали фаршировані коропи, заливні судаки, печені поросята, фазани з барвистими хвостами, купи м’ясива, гори шпинату, салатів, фруктів.

— Яке наше завдання, щось я не второпав, — поцікавився я у Ярка, відірвавшись від Ліди.

— Стояти і спостерігати. Трапляються різні ексцеси. Коли виберешся до Франя? — спитав упівголоса.

— Я не знаю… Може, завтра або позавтра.

— Не тягни. Час підпирає. Мені здається, вони щось затівають.

— Що вони можуть затівати?

— Проти мене.

— Чому ти так думаєш?

— Бо хочуть тепер мене весь час мати на оці.

— Ти будеш сьогодні фільмувати?

— Так. Того гостя з Києва. Це якийсь заступник Щербицького. А ще маю зняти гру в «дев’ятку». То вже гості замовили.

— Що це за гра?

— У «дев’ятку»? О, то є улюблена гра всіх партійців. Дев’ять голих дівчат стають в позу «мама миє сходи». Тоді робляться ставки. Біля кожної складають, скажімо, по сотні. Гравець повинен по порядку, переходячи від першої до дев’ятої, всім дівчатам запхати по п’ять разів. А скінчити лише на дев’ятій. Коли це йому вдасться, забирає всі свої гроші. Якщо не втримається і скінчить раніше, то вважається, що програв. Взагалі мало кому вдається виграти.

За вікнами смерклося, і в будинку спалахнуло тьмяне інтимне світло. Гості вже почали скидати піджаки. Пан Зеньо повідомив, що бажаючі грати в рулетку можуть завітати в сусідню залу.

Ярка покликала фрау, я зостався сам. Але недовго. Біля мене раптом виросла Ліда.

— Таке враження, що ти нудьгуєш.

— Я на роботі. Яка тут нудьга? Я на такій забаві вперше.

— О-о, то тебе чекає море задоволення.

Вона кокетливо до мене всміхалася, вигинаючи своє тіло і надимаючи повні груди. Була вже під газом.

— Налий мені, кіцю.

— Що ти п’єш?

— Кампарі. Собі теж налий, вип’ємо на брудершафт.

Я налив, ми переплелися руками, одним духом вихилили келихи і Ліда з таким смаком засмоктала мої вуста, що я на хвилю втратив здатність дихати. Мимоволі моя долоня лягла їй на перса, Ліда застогнала і притислася до мене всім тілом. Проте я вивільнився:

— Хвилинку! Я на праці. Ще чого доброго побачить твій шеф.

— Він зайнятий, бачиш, як тиснеться з якоюсь блондинкою?

— Цікаво навіщо він возить тебе зі собою?

— А я тут своя людина. Мені теж щось належиться від життя.

— О-о, то ти мусиш знати дуже багато про свого шефа. Може, він тебе навіть боїться?

— Тут усі всіх бояться. Так і живуть. Налий мені ще. Ти за мною зовсім не пильнуєш. Я ж дама.

— А чим ти займаєшся, коли відбуваються якісь пікантні забави?

— Ну, які, наприклад?

— Наприклад, «дев’ятка».

— Ха, то ти вже й про це знаєш. А я розважаюся разом зі всіма.

Я розкрив від подиву рота. Але вона не дала мені його закрити.

— Я і є «дев’ятка».

— О… дуже приємно… Мабуть, тобі нелегко чекати, поки до тебе дійде черга.

— Нелегко… Але зате я вже маю діло зі справжнім мужчиною. Мені здається, ти б у цю гру виграв.

— Я?.. М-м, не знаю, не пробував.

— А спробуй! Я тебе буду чекати.

— Але я тут не на забаві, а на роботі.

— Це не має значення. Якщо я захочу, то і тебе введуть до гри. Ну, то як?

— Е-е, знаєш, може, якось іншим разом. Я ще новачок.

— Ну, гаразд. Але наступного разу ти так легко не викрутишся, — сказала вона.

На щастя, наступного разу не буде, подумав я собі. А вголос сказав:

— Отже ти справжня секс-бомба, якщо тебе приберегли на сам останок.

— Ти не помилився. Все, що я добилася в житті, я завдячую своїй задниці. Відповідно мене можна вважати дамою найвищої класифікації. Я коштую дорого, але ніхто ще не сказав, що він дурно стратив гроші. Хочеш перевірити? Я для тебе зроблю скидку.

— Ти знаєш, я тобі вірю й так. Але я ніколи не платив за любощі. Бо вважаю себе теж кавалером високої кваліфікації.

— О-о! І кілько коштує задоволення з тобою?

Я вдав, що замислився.

— Ходімо, пора, — смикнула мене за руку і потягнула за собою у зал, де грали в рулетку.

Гра була в розпалі. Пан Зеньо, як заправський круп’є, хвацько виконував свою справу. Але коли в повітрі сяйнуло чарівне слово «дев’ятка», усі миттю позривалися з крісел і помчали до бенкетної зали.

Обидві дівчинки і собі подалися туди ж. Я спинив їх:

— Зачекайте, давайте я вам включу телевізор. А сюди не йдіть.

— А чому?

— Ну, там будуть дорослі в щось грати.

— В «дев’ятку»?

— Так.

— Думаєте, ми «дев’ятки» не бачили? — спитали вони таким буденним голосом, що я зрозумів — вони вже все бачили.

Дівчатка зайшли в залу, сіли під стіною і стали чекати захоплюючого видовища.

Бажаючі грати в «дев’ятку» виходили в роздягальню і з’являлися звідти в халатах. Восьмеро дівчат і Ліда розібралися наголо просто в залі. Ліда кидала на мене грайливі погляди, цікавлячись, видно, яке враження на мене справить її статура. Там звичайно, було на що подивитися, і я весело їй підморгнув.

Раптом залою прокотилося пожвавлення, котре перейшло в бурхливі оплески.

На сцену вийшла фрау Ольга. Вигляд її викликав вигуки захоплення геть у всіх. Фрау мала на собі з чорної шкіри вузенькі майточки і бюстгальтер. На ногах чорні панчохи, які підтримував так само чорний шкіряний пояс, і чорні чобітки на шпильках. Пасочками шкіри були оздоблені її руки і шия. На плечі з-під гестапівського кашкета спадало хвилями смоляне волосся. Фігура її була бездоганна, і в багатьох просто щелепи повідвисали.

Фрау Ольга ляснула канчуком і скомандувала початок гри.

Дівчата поставали навкарачки, розставивши ніжки. Бобрик, Ярчук і гість із Києва не грали. Останній мав такий живіт, що це б йому і не вдалося. Гравці один за одним займали позицію і всі їхні рухи голосно коментувалися глядачами:

— Ну, давай, засади! Встав пістон! Вали її, дуй!

Перші п’ятеро гравців вибули з гри, не добравшись і до восьмої дівчини. Зате шостий добрався до Ліди і скінчив справу під бурхливі оплески. Зрештою, це був чоловік середнього віку.

Незабаром я побачив, як гість із Києва наблизився до фрау Ольги і почав з нею шепотітися. Та кивнула, і вони разом покинули забаву.

Ярко припинив фільмувати і теж подався до виходу.

— Що трапилося? — перепинив його я.

— Маю діло. Треба увічнити того жевжика.

— Я піду з тобою.

— Зачекай. Ольга повела його нагору до новенької дівчинки. Коли вона повернеться, можеш підійти. Зайдеш у четверті зліва двері.

Фрау хутко повернулася, і я під шумок вислизнув із зали.

За четвертими дверима знаходилася тісна кімнатка з вікнами в стінах по обидва боки. Вікна виходили в сусідні покої.

— У них там дзеркало, — пояснив Ярко. — І вони нас бачити не можуть.

За вікном на постелі лежала Мартуся в голубій сорочині. Мала якийсь напівпритомний вигляд. Високий гість непоквапливо розбирався. Я затамував подих. Ярко старанно фільмував.

— Вона дістала наркотик, — пояснив мені. — Взагалі нічого не тямить.

— Чи нема якоїсь можливості її врятувати?

— Врятувати? Від чого? Ти гадаєш, він їй щось зробить? Ця жаба?

— Адже він нарихтувався таки щось зробити.

— Нічого в нього не вийде. З таким пузевищем!

Голий ідеолог виглядав і зовсім огидно. Він виліз на ліжко, підповз до дівчинки і почав цілувати її ноги, поволі підбираючись усе вище і вище, аж поки не задер на ній сорочку і не розсунув стегна.

— Ну, бачиш, нічого страшного, — всміхнувся Ярко. — Старе одоробло більше ні на що не здатне, крім цілування.

Мені поволі відлягло від серця.

Дівчинка лежала непорушно, поки той вилизував її тіло, пестив червоними пухкими пальцями і трясся в старечому оргазмі.

— Ось і все, — сказав Ярко, вимкнувши камеру.

Старий знесилено впав на ліжко і важко дихав з заплющеними очима. На волохатих його ногах вилискувала сперма.

Я сплюнув і вийшов з кімнати.

Забава в «дев’ятку» закінчилась. Гості знову взялися за келихи і дружно випили.

Фрау Ольга не забувала свого обов’язку, і я побачив, як вона підвела Бобрика з Ярчуком до обох дівчаток. За хвилю обидві пари покинули залу. Так от хто у нас кохався в маленьких дівчатках!

Гостина ще потривала з півтори години, і гості почали розповзатися по покоях. Тепер і для мене знайшлася робота, я мусив вести одного добродія, котрий уже встиг надійно вимкнутися.

Фрау Ольга ушилася з якимсь клієнтом в кімнату тортур.

П’яна Ліда чіплялася до всіх з одним питанням:

— Де кабінет товариша Бобрика? Термінова телеграма! Лічно Леонід Ілліч!

IX

Прокинувся я пізно. На вулиці знову панував гармидер. Авта під’їжджали і забирали гостей, господарі проводжали, припрошуючи «на коня». Дівчата стояли напоготові, тримаючи кольорові таці з горілкою, шампанським і легкою закускою.

Бобрик раз по раз притискав до себе київського гостя і хрипким з похмілля голосом перепитував:

— Ну, как вам? Как? Правда, висший пілотаж?

Я спустився вниз. На кухні не було живої душі. Я відкрив заморозник, набитий рештками вчорашньої учти і став снідати. Щойно налив собі кави, як увійшов Ярко.

— Смачного.

— А тобі що до того? — всміхнувся я.

— Половину з того. От від кави і я не відмовлюся, — сказав він, підсідаючи.

— А ти чому не з ними?

— Пішли вони… Там всі ще такі прибацані, що лика не в’яжуть. Перегаром несе за кілометр. Мені здається, що маємо якраз добру нагоду провідати Франя. Мені треба проявити плівку. Під цим приводом можемо змитися.

— Добре. У неділю вранці Франя ще можна буде застати в хаті.

Коли ми вийшли на подвір’я, від’їхала остання машина з гостями.

— Хто куди, а я спати, — сказав пан Роман, позіхаючи.

— А ви куди? — поцікавилася фрау Ольга.

— Плівку проявляти, — відповів за нас пан Роман. — Нехай їдуть. Сьогодні ви всі вільні. Можете розповзатися по норах.

Ми сіли в авто і весь той час, поки ми не виїхали з нашої вулички, мене не покидало відчуття, що фрау Ольга не зводить з нас очей.

— Щоб я скис, коли вона чогось не підозрює, — сказав я.

— А це її звичайний стан — геть усіх підозрювати. Їй би в гестапо працювати.

— У неї є коханець?

— Навіщо? Вона втішається з клієнтами. Є така комаха богомол. Так от, коли самка парується з самцем, то вона під час оргазму відгризає самцеві голову. Фрау Ольга саме така. Вона не потребує тривалого спілкування.

— Тебе не пробувала звабити?

— Ні. Мабуть я не в її смаку.

— Зате мене намагалася.

— Та йди! І як це виглядало?

Я розповів. Ярко похитав головою.

— Можливо, краще б для нас обох було, якби ти її вграв.

— Тоді б я лишився без голови?

— Можливо. Нема правил без винятків. Хтозна, чи якраз на тобі вона б і не зашпорталася. Невже ти настільки кам’яний, що не відчув до неї потягу?

— Вона досить приваблива. Ідеальна фігура, задниця аж проситься, щоб до неї припасти. Але я не люблю владних жінок. Я не мазохіст. Дивує мене, що ти ще її не вграв.

— Я — пас. Я надто кохаю свою дружину.

— Ту, яка від тебе пішла?

— Ту саму. Тільки Оксана мене не покидала. Я сам винайняв для неї і малої на Майорівці помешкання. Щоб не підставляти сім’ю, розумієш? А шефам я сказав, що з Оксаною всі контакти зруйновані, вона не дозволяє мені бачитися з дочкою, а я цього й не надто прагну. Я намагався вдавати з себе пропащу людину. Таку, що не для сім’ї. Розумієш? Я не хочу, щоб мене шантажували сім’єю.

— А що як вони у тебе вдома теж затіють шмон?

— А вони там знайдуть різні цікаві піґулки, від яких тащаться усі наркомани, сушені голівки маку, а на плиті стоїть закіпчена ринка для виварювання кокнару. Усе має свідчити про те, що я викінчений наркоман.

— Але з дружиною і донькою ти бачишся?

— Звичайно. Але роблю це дуже обережно. І з задоволенням скористаюся тим, що я сьогодні маю твоє прикриття.

На Новому Львові я попросив його завернути у вуличку, що сусідила з тією, де мешкав Франьо. Ярко лишився чекати в авті, а я взяв короткотривалу касету і подався до будинку, де два роки тому розігралася дивовижна комедія з краденими джинсами.

На мій дзвінок пролунало чалапання пантофель і Франів заспаний голос видушив:

— Хто там?

Я назвався. Але Франьо довго не міг чи вдавав, що не може мене згадати. Він сопів, кахикав, десять разів перепитував, заки врешті не відчинив двері й пустив мене до хати.

— Ну, чого приперся? — позіхнув на повен рот, заводячи мене в кухню. — Поговоримо тут, бо в покої у мене теличка.

— Маю до тебе справу. Переглянь зараз оцю касету.

— Зараз? Кажу ж тобі, що там теличка на мене чекає. Вважай, що ти мене здер просто з гарячого тіла.

Він важко впав на стілець і посоловілими очима зиркнув у вікно, мовби не вірячи, що там на дворі може бути така гарна сонячна погода.

— А їй теж буде цікаво, — сказав я. — Там якраз еротичні сцени.

— Порнушка? Пхе! Ти шо, хочеш мені загнати? Та в мене цього добра цілий склад. Я тобі сам хоч ящик продам. «Ферму» бачив? Там про одну сімейку. Батько і донька. Батько грає свиню, а донька віддається псові, кабанові і жеребцю. Найцікавіше діло з кабаном. Ти бачив, який у кабана прутень? Він як спіраль, а довгий такий, що атас. Коротше, я тобі за сто крабів віддам.

— Це не проста собі порнушка, — перебив я його. — Тут знялися найкращі актори конкуруючої фірми.

Нарешті у Франьових очах зблиснула іскорка інтересу. Він вийняв з заморозника чеське пиво.

— Хочеш?

— Давай. Можливо, якраз тільки пива тобі й бракує, щоб второпати, про що йдеться.

— Я вчора перебрав. Сідай.

Ми випили пива, і Франьо спитав:

— Якої фірми?

— Пана Ромця і пана Зеня.

Франьо уважно подивився на мене і відкоркував другу пляшку.

— Чого ж ти зразу не сказав?

— От я й кажу.

Він підійшов до вмивальника, плюснув собі в писок холодної води, витерся і, взявши касету, посунув з кухні. Рівно за чверть години повернувся назад. Зі всього видно, те, що він побачив, справило на нього незабутнє враження.

— Де ти це взяв?

— Це тільки рекламний ролик. Є ще ціла тригодинна касета.

— І ти хочеш мені її загнати?

— Ні. Подарувати.

— Навіщо?

— Людина, яка мені її передасть, хоче зруйнувати фірму пана Ромка. Оригінал цієї касети знаходиться на фірмі. Ви її легко знайдете.

— А ти тут при чім?

— Посередник.

— Ти завше у щось вляпаєшся. Воно тобі треба? Ти ж дилетант.

— От я й звернувся до фахівця.

Франьо засміявся.

— Отже, ти знаєш того, хто це знімав?

— Так.

— Ти хоч усвідомлюєш, що з нами буде, якщо, наприклад оригіналу не виявиться там, де ти сказав? Ми ж будемо крайніми.

Я кивнув.

— Я знаю, що касета і фотографії там. У сейфі.

Франьо хвилю подумав і спитав:

— А де копія?

— Ти її отримаєш, коли перебалакаєш зі своїми. Оцю рекламу варто показати тим, кого на цій касеті відзнято. Розумієш? Тоді вони самі разом з міліцією і знищать Ромкову фірму. А ви в нагороду її переймете.

— Та це ясно, що ми самі нападати не будемо. Діло тут тонке.

— Але, Франю, попереджаю тебе, що коли захочеш зайнятися знову самодіяльністю, то цього разу так легко не випорснеш. За мною стоїть крутий чоловік, — брав я його на понт, — відразу пришиє.

— Ну-ну, не страхай мене. Подзвони в понеділок після шостої.

Я вернувся в машину.

— Ну, як? — спитав Ярко. — Клієнт дозрів?

— Дозріє в понеділок увечері.

— У той день, коли їх будуть брати, мусимо знайти якусь правдоподібну причину, щоб зникнути. Це теж, до речі, проблема.

— А чого нам боятися?

— А того, що заметуть і питати не будуть. А як розберуться, то вже пізно буде. Між іншим я збираюся провідати дружину.

Ярко пригальмував біля телефону.

— Зачекай секунду я їм задзвоню, — сказав порпаючись у бардачку. — Не маю пам’яті на цифри. Мусить пройти хіба з півроку, заки запам’ятаю. А то ще новий телефон… Ага, ось він.

Нарешті видобув пачку «Космосу» і вибіг з авта. Я знічев’я дивився, як він розкриває пачку і набирає номер, записаний на внутрішній стороні пачки. Розмова триває не більше півхвилини.

— Я їду до них, — сповістив, шпурляючи цигарки назад у бардачок. — Тебе де висадити?

— Нагорі Личаківської. Години через дві підбереш. Тобі вистачить часу?

— Вистачить. А ти чим збираєшся в цей час зайнятися?

— Зроблю одну візиту.

— І не хочеш мені сказати, кому?

— Краще тобі менше знати. Скажу тільки, що це в наших інтересах.

Я висів на Личаківській, під’їхав нагору на «двійці» і пішки перейшовся до будинку пані Аліни. Господиня приймала сонячні ванни в садку, розлігшись у шезлонгу і смалячи якусь білу тоненьку цигарку на довжелезному мундштуку. Була вбрана по-домашньому у китайський шляфрок. Біля неї на столику стояла ціла батарея алкоголю, кілька тарілок із закускою і фруктами. Судячи з порожніх келихів, пані Аліна щойно приймала гостей.

— О-ой, пане Юрцю! Як я ся тішу! Ну, як там ваша нова праця? Сідайте і вгощайтеся. Мала-м ту гостей з Польщі.

В її голосі вчувалося легке захмеління. Я вигідно розвалився у плетеному кріслі з доброю порцією югославського вермуту і сказав:

— Не знаю, чи маю вам дякувати, чи навпаки…

— Я була проти того, щоби ви йшли на цю роботу, — зітхнула пані Аліна. — Але Дзвінка так просила… Я не могла їй відмовити. Ви вже пробачте мене за всю ту комедію. Але хіба не хочете сказати, що вам там зле?

— А хіба ви не орієнтуєтеся, яка то банда? Я ще з таким криміналом справи не мав. Торгівля дівчатами і малолітніми дівчатками — це вам не забава.

— За малолітніх я вперше чую.

— Невже вам Дзвінка не розповідала?

— Ні. Можливо, не хотіла мене полохати. Бо якби я дізналася аж про таке, то нігди би вас не рекомендувала на ту роботу. Я давно знаю пана Ромця, знаю, чим він займається, але щось такого навіть не уявляла. І що — тепер? Що ж ви тепер хочете робити?

— Рятувати Дзвінку.

— Яким чином?

— Пані Аліно, не будете ж ви заперечувати, що Дзвінка потрапила туди завдяки вам? Ну от, маєте тепер можливість загладити свою провину.

— Що від мене вимагається?

— У цю хвилю тільки обіцянка допомогти, коли така допомога буде потрібна.

— Я готова для вас із Дзвінкою на все. Мене нічого з паном Ромком не єднає. А чи Рома теж потребує рятунку?

— Не думаю. Вона, здається, прижилася. А нам із Дзвінкою можливо треба буде підшукати якийсь надійний схрон.

— Не бійтеся, я вас так сховаю, жи вас вся міліція Совітського Союзу не знайде. Як вам подобається вілія в Карпатах?

— Чудово.

— А десь так за місяць я підготую вам документи для виїзду за кордон. Спочатку до Угорщини, а звідти до Австрії.

— Ви справді це можете?

— Я можу все, — проказала вона не без пихи.

Її план мені припав до вподоби настільки, що я замислився, чи варто діяти в парі з Ярком. Його план був куди небезпечніший і при цьому досить непевний.

X

Ярко спинив авто коло будинку фрау Ольги і сказав:

— Завтра ввечері приїдеш до мене додому. Після того, як зв’яжешся з Франьом.

У саду я побачив Мартусю, вона гралася з козеням. У вікні сиділа фрау і зображала на обличчі привітну усмішку.

— Ну, як ся маєш? — спитав я дівчинку.

— Добре. Це мені вчора було погано. У мене була грипа?

— В тебе просто була температура, — збрехав я.

— Мене зранку боліла голова.

— Вже пройшла?

— Пройшла. Давай погуляємо?

Я гукнув фрау Ользі:

— Ми підемо прогулятися.

Фрау радісно помахала нам ручкою.

Ми пішли на луг, Мартуся рвала квіти і весь час зиркала на мене.

— У мене таке вражання, що ти хочеш мені щось сказати, — промовив я.

— Я все пам’ятаю.

— Що ти пам’ятаєш?

— Все, що було уночі.

Я отерп.

— А що було?

— А ви ніби не знаєте?

— Ні.

— Мене виціловував якийсь товстий дядько… Але не так а інакше…

— Ти ж спала…

— Я вдавала. Мені дали якісь пігулки, я одну випила, а інші за щокою потримала, а тоді виплюнула. Я таке ще в нашому дитбудинку робила. Мене тягло трошки на сон, але не так сильно. Я чекала, що зі мною буде далі. А тоді прийшов той кабан і почав мене цілувати.

— Тобі не було страшно?

— Ні, я вже знаю, що це таке.

Я не втримався і засміявся.

— Що ти можеш знати?

— У нас був учитель, він мене садив собі на коліна, гладив і цілував. Намагався весь час залізти під сукенку.

— І цей учитель тільки тебе вподобав?

— Ні, не тільки. Але потім ми домовилися між собою, і всі разом прийшли до нього, і пригрозили, що все розкажемо директорці. Тоді він відстав.

— Ну добре, а що було далі вночі?

— Кабан обслинив мене з ніг до голови, а потім захропів і врешті забрався. Я поспала, а рано встала і вийшла в сад. Там гуляли дві дівчинки. Вони мені все пояснили, куди я попала. Їх так само з дитячого будинку забрали. Але з ними ще й не таке виробляють. З ними усе по-справжньому. Спочатку, вони розказували, це дуже болить, але потім можна терпіти. Залежить тільки від клієнта.

— Ого! Я бачу ти тут сильно просвітилася. Але навіщо ти мені все це говориш? Думаєш, я не такий, як всі інші?

— Думаю. Я підслухала, що про вас говорила пані Ольга панові Ромкові.

— О, це цікаво.

— Вона сказала, що за вами треба дивитися, бо ви слизький тип. Вона за вами весь час пильнує. Пан Роман сказав, що треба й справді про вас щось більше дізнатися, бо він довірився якійсь пані Аліні, а більше ні в кого не питався. А пані Ольга сказала, що краще поки що вас не дуже залучати в діло, бо хтозна, що від вас можна чекати. І ще про якогось Ярка, що ви з ним поїхали.

— А що про Ярка?

— Що пора з ним покінчити.

— Покінчити? — насторожився я. — Ти нічого не переплутала?

— Ні. Вони так і сказали: покінчити. Скажіть мені, а ви справді проти них?

— Якщо чесно, я сюди потрапив цілком випадково. Але хочу виплутатися з цієї компанії.

— Тоді й мене не забудьте виплутати. Поки не пізно.

— Добре. Я тебе заберу звідси, як тільки з’явиться нагода.

— І коли вона з’явиться?

— Вже скоро.

— Добре. А то я вже думала тікати.

— А-а, то ти навмисне вирішила зі мною прогулятися, аби вирватися з-під пильного ока твоєї нової матусі?

— Спочатку я й справді так планувала.

— А зараз?

— Зараз я думаю, що можу довіритися вам.

— Це добра думка. Я все одно не дозволив би тобі втекти. Ти мені б тоді зруйнувала всі плани.

— Я ж чесно призналася. Я вам вірю.

— Мабуть, нам пора, а то ще щось запідозрять.

XI

У садку в альтанці сиділи пан Роман і пан Зеньо з дружинами в товаристві фрау Ольги. На столику перед ними парувала кава, але не бракувало й алкоголю.

— Ми тут вчора погуляли, а бідні наші жіночки вже другий день нудяться, — сказав до мене шеф. — Поїдь з ними до міста. У кіно підіть, чи ще куди. Макс буде за кермом.

Дзвінка і Рома, мовби тільки й чекали цієї пропозиції. Обидві були вбрані в обтислі білі штани і такі самі обтислі білі футболочки, які не досягали пупа, залишаючи для любування звабливу місцинку. Крізь тоненьку тканину майок звабливо просвічували темні вишеньки пиптиків.

— Познайомся, це Рома, — сказала голосно Дзвінка.

Рома ледве себе стримувала, щоб не пирснути сміхом. Я стис її долоню і ввічливо вискалив зуби. Біля авта нас уже чекав Макс в костюмі і при краватці. Я сів біля нього, дівчата — за спиною і відразу ж почали вирішувати, куди податися.

— Я не знаю, чи мені хочеться в кіно, — задумалась Дзвінка.

— Ну що кіно, я кіно вдома маю. Давай, десь на люди. Я так надивилася телевізора, що мені в очах рябить, — сказала Рома.

— Давайте я вгадаю, чого вам хочеться, — встряв я.

— Ну-ну! Вся надія на тебе.

— Вам хочеться випити. Я вгадав? І, може, навіть не просто випити, а напитися.

— Ой, по-моєму він близький до правди! — зраділа Рома. — Напитися! Це якраз те, що я потребую вже другий день.

— Що вам заважало це зробити вдома? — спитав я.

— Самій? Я п’ю тільки в компанії, а Дзвінка не бажала мені компанію підтримати, і я мусила мучитись.

— Ну я бачу, що ви вже все вирішили за мене, — засміялася Дзвінка. — І що мені залишається?

— Напитися з нами, — втішила її Рома. — То що — куди їдемо?

— Я пропоную чоколядовий бар, — сказав я.

Макс поставив авто просто навпроти магазину «Світоч» на Академічній. Ми спустилися в бар. Всі столики, крім одного, були зайняті, але на вільному столикові стояла табличка «Службовий». Я підкликав офіціянта.

— За той столик можна?

— Якщо замовлення буде не менше як на п’ятдесят карбованців.

— Запросто, — заспокоїв я його і кивнув дівчатам.

Макс розмістився просто за баром — на відстані, але так, щоб мати нас весь час на оці.

— Ну, дівчатка, нам цей столик відпустили при умові, що стратимо півсотні. Так що замовляйте найкращі смаколики, — сказав я.

— Ну, старий, ти даєш! — засміялася Рома. — Я за вас дуже рада.

— За кого саме?

— За вас із Дзвінкою. Гуляємо на всю котушку.

— Вона все знає, — сказала Дзвінка. — Своя людина. Я хочу пити коктейлі.

— Я теж, — зраділа Рома. — Але ми їх приготуємо самі. Замовимо мартіні, кампарі, чінзано, сухе шампанське і коньяк.

— Ти забула про м’ятний лікер, — нагадала Дзвінка.

— Ой і справді! Без м’ятного лікеру не вийде.

— А не злипнеться? — спитав я.

— Фу, який вульгарний, — відказала Рома. — Офіціянт!

Офіціянт прийняв замовлення, до якого ще додалася гаряча чоколяда і празький торт, а за хвилю наш столик вкрився напоями.

— Так, я пропоную перший коктейль під назвою «Ночі Кабірії», — заявила Рома. — Мартіні, шампанське і коньяк. Прошу обслужити дам.

Я змішав їм трунки у тих пропорціях, які назвала Рома, але собі налив шампанське з кампарі.

— Вип’ємо за вас, — підморгнула по-змовницькому Рома. — Дзвінка у нас була завше романтичною особою, а я от не шукаю журавлів у небі. Пливу за течією.

— Кожному своє — відказав я, і ми випили.

— Як ви уявляєте ваше майбутнє? — спитала Рома.

Я перезирнувся з Дзвінкою і з її погляду зрозумів, що Ромі вона всього не розповіла. Ледве чи Ромі сподобалася б перспектива руйнації того бізнесу, яким займався її чоловік і завдяки якому вона вела безтурботне існування кімнатного гіацинта.

— Яке в нас може бути майбутнє? — вдавано засміявся я. — Ти ж чула про Трістана та Ізольду? Це ми. У нас платонічне кохання, правда, Дзвінко?

— Правда, коханий.

Ми випили ще кілька коктейлів. Я спитав:

— А ви коли-небудь були присутніми на тих забавах?

— Ніколи, — сказала Дзвінка. — Мені просто гидко дивитися на ті свинячі рила.

— Ну, я дещо бачила, — сказала Рома. — Мене теж ніхто ніколи не запрошував, але я одного разу поміняла зачіску, розмалювалася так, що мене рідний чоловік не впізнав. Правда, вже всі вони були п’яні, як белі. Ото була комедія. Я подивилася, як вони забавляються, покрутилася, а тут до мене прилип один жук. Мусила я з ним піти нагору, поклала його в ліжко і сказала, що за хвилинку буду. А сама втекла. Потім я дізналася, що він шукав мене, скандалив, вимагав, щоб йому показали всіх дівчат. Ледве чоловіка втихомирили… Але скажіть мені, ви хоч маєте якийсь план?

Я кивнув.

— Я зрозуміла, більше ні про що не питаю. Але знайте, що коли буде потрібна моя допомога, я готова. Тільки не рухайте мені мого Зеня.

Я подумав, що Дзвінка зробила дурницю, довірившись Ромі. Вона не збирається втрачати розкішне життя. І коли щось їй буде загрожувати, то може й не стриматися від зради. Я перевів розмову на іншу тему.

Грала музика. Поміж столиками шастали різні типи, вишукуючи чергову панну серця, аби запросити на танець. Біля нашого столика спинився якийсь захмелілий молодик і запросив Рому.

— Я не танцюю, — сказала Рома.

— Зате я танцюю, — вперся той.

— Ну і танцюй далі.

— Ні фіга. Хочеш салат на голову?

Він підступив ближче і поклав руку їй на рамено.

— Слухай, — сказав я, — не говори дурниць. Йди своєю дорогою.

— Що? — визвірився він. — Добре, я зрозумів. Одну хвилинку.

Він відійшов, але повернувся ще з одним типом і повторив, вигойдуючись просто над нашим столом:

— Ну, то як? Ідеш танцювати?

— А ми з дебілами не танцюємо, — сказала Рома.

Ну, все, подумалося мені. Зараз почнеться. І я не помилився, бо таки почалося, але зовсім інакше, ніж можна було передбачити. За спинами хлопців виросла могутня статура Макса. Його жилаві руки згребли обох кавалерів за обшивку і поволокли з бару. Ті пробували сіпатися, лаятися, але все це було марною справою.

— От бачиш, — сказала Дзвінка. — Макс теж став у пригоді. Ну, що — по останньому коктейлю і додому люлі?

Повернувся Макс і знову сів коло бару. Весь вечір він цмулив лише каву і сік. Ми випили і покинули кнайпу. На дворі моросив дощик, свіже повітря провітрило мені голову і здмухнуло поцимбальний настрій.

XII

У понеділок вранці я прокинувся з поцілунком на вустах.

— Вставай, лежебоко!

Я розплющив очі й побачив біля себе Дзвінку.

— Ти не боїшся, що тебе застукають? — спитав я.

— А нікого нема. Ходи снідати.

— Снідати? Чудово. Що може бути смачніше за гарячу Дзвінку на сніданок? — сказав я, схопивши її за руку.

— Ні-ні, — вирвалася зі сміхом вона. — Не спіши. У нас все попереду. Спускайся, я тебе чекаю.

За сніданком вона сказала:

— Я маю для тебе сюрприз.

— Той самий, про який ти мені вже казала?

— Побачиш. Зараз поїдемо з тобою в одне місце.

— А де Роман?

— Його не буде цілий день. Він мені так і сказав, щоб я пішла з тобою в кіно.

— Але ми в кіно не підемо?

— Я тобі влаштую куди цікавіше кіно, — підморгнула вона мені.

— А на чому ми поїдемо?

— На моїй машині.

— Бо я вже з жахом подумав, що нас повезе Макс.

— Макс повіз Ромка.

В авті я пробував випитати в Дзвінки, куди ми їдемо, але вона тільки віджартовувалася. Заїхали ми на Кривчиці й спинилися біля якогось двоповерхового будинку.

— Ну, от ми й приїхали, — сказала вона, відмикаючи хвіртку.

— Що це за будинок? — дивувався я. — Звідки в тебе ключі?

І лише коли ми зайшли всередину, вона мене ошелешила:

— А це наш будинок! Розумієш?

Тут усе було зовсім нове й необжите — меблі, килими, посуд. Видно, що зовсім недавно скінчено ремонт.

— Це твій будинок? — перепитав я.

— Так, я купила його ще перед одруженням. Тобі подобається?

— Що за питання? А Роман знає?

— Ні, що ти. Ніхто не знає. Ми тут зможемо зустрічатися, коли вдасться нарешті вирватися від Ромка. А потім, якщо ти захочеш, поселимося тут.

Вона обняла мене і притулилася усім своїм пружним тілом…

Ми пробули тут до обіду. Дзвінка була неймовірно щаслива. Нам так хотілося, аби це щастя тривало якнайдовше, але пора було повертатись назад.

Ми вже збиралися вставати з ліжка, коли раптом скреготнув ключ знадвору, двері рвучко відчинилися і всередину ввалилися три особи, поява яких не віщувала нічого приємного. Їм вдалося нас застати в дуже пікантній ситуації. На Дзвінці не було нічого крім лаку на нігтях.

— Ах ти ж сука! — заскрипіло на зубах в пана Романа.

Фрау Ольга, зі всього було видно, вельми тішилася цією сценою. Макс зупинився на крок від мене і тільки чекав слушної нагоди познайомити свій кулак з моїми зубами.

— Ти думаєш, я не зрозумів, що це ти сама його мені підсунула? — люто сопів її чоловік. — Мені досить було кількох днів, аби дізнатися про нього все! Ти його знала віддавна і дурила мене, як хлопчика! — А повернувшись до мене, кинув: — Ти — труп!

Бути трупом, напевно, дуже неприємно, але пересвідчуватись у цьому я не мав ані найменшого бажання. Я гарячково став натягувати на себе вбрання, перебираючи у голові, чим я можу ошелешити пана шефа, але нічого спасенного мені на думку не спадало.

Дзвінка спокійно вбрала сукню на голе тіло, решту речей згребла в торбинку і гордо випросталася. В її очах не було й натяку страху, тільки холодна зневага. Відступати було нікуди, виправдань від нас ніхто не чекав. На дерев’яному писку Макса повільно засвічувалася блаженна усмішка. Я либонь не сподобався йому ще з першого погляду. Цілком можливо, що він цією антипатією ділився з кимсь із них, і ось зараз настав його час тріумфу: «А я не казав?»

— Романе, залиш нас у спокої, — промовила Дзвінка. — На твому боці сила, але силою ти нічого не доб’єшся. Мені від тебе не потрібно жодного маєтку. Як прийшла, так і піду. Я ніколи не повернусь до тебе.

— А тебе ніхто й питати не буде! — жили на його шиї напнулися, а обличчя налилося кров’ю. — Я за тебе заплатив, і зі своїм товаром зроблю, що захочу!

Тепер настала черга й Дзвінці спалахнути:

— Бо ти ніколи не був справжнім мужчиною!

Навіщо вона йому говорила такі речі? До того ж в присутності його підлеглих. А їм, вочевидь, ця інформація припала до смаку. Макс зацікавлено зиркнув на шефа, а фрау пихато всміхнулася. Вона, видно, теж мала свою думку про можливості пана Ромця.

Але Дзвінка на цьому не заспокоїлась.

— Ти огидний для мене! І вся твоя липова фірма!

— Ти знаєш, що тебе за це чекає? — спитав шеф. — Підеш по руках! Тебе будуть дерти самі старі пердуни! Я тебе буду тримати лише для різних звироднілих бобриків і ярчуків! І ти будеш в мене найдешевшою курвою! А як захочу, то й задурно віддам!

Чи я був у ті хвилини надто вже отупілий, але жодної розумної думки у моїй голові так і не з’явилося. Я не знав, як із цього виплутатися.

— Я нею охоче займуся, — замріяно проворкотіла фрау Ольга. — Вишколю за найвищою категорією. Та й Макс не відмовиться! Правда, Максе?

Макс погойдувався на підборах, відчуваючи у цю хвилину всю вагу своєї професії. Чекав лише на знак, на легенький покив голови, щоб нарешті показати, на що здатні його волохаті п'ястуки.

— Романе, — озвалася Дзвінка, — не роби дурниць. Це безглуздо. Я не буду любити тебе зі страху.

— Не будеш? Помиляєшся! Зеньо свого добився, і я доб’юся!

— Ах, Зеньо! То це Рома нас продала?

— Так, твоя найліпша колєжанка! Тепер вам так дешево не вислизнути! Цей піцик, — показав чомусь на мене, — забагато знає. А ти знаєш ще більше. Я не самогубця!

Досить було після цього лише кивнути в мій бік, і в голові моїй вибухнула бензоколонка разом зі всіма автами, а стеля враз помінялася місцем з підлогою. Проте Макс і не думав на цьому зупинятися. У голові шаленіла пожежа, очі заволочив густий дим, я нічого не чув і не бачив. Останнє, що виловив мій погляд, це шприц у руках фрау Ольги — вона підступила з ним до Дзвінки. Після цього я відчув, що провалююся в якесь бездонне урвище і лечу, вдаряючись об виступи скель, доки нарешті не гупнув потилицею на щось тверде, і світ для мене вимкнувся. Я навіть було подумав, що навіки.

XIII

Повільне випірнання з темної каламуті, здавалося, не матиме ні кінця ні краю. Очі вперто не розплющувалися, склеєні чимось липким, аж поки я не розкрив повіки пальцями. Від яскравого світла призахідного сонця запекло в очах. Оточений памороками і тишею, якийсь час я лежав у повній безпорадності. Усвідомлення того, що сталося, засвічувалося в мозку надто повільно, наростаючи разом із відчуттям жаху. Хотілося знову вимкнутися.

Я ворухнувся і відразу застогнав, пронизаний гострим болем потилиці. Звівшись на ліктях, виплюнув солоний згусток слини і крові. Я знаходився й далі у тому самому будинку. Без Дзвінки. Потім, тримаючись за стіл, звівся на ноги, чіпляючись за меблі поплентався в лазничку і, зазирнувши у дзеркало, переконався, що мене при великому бажанні ще можна впізнати. На очах запеклась кров, що витекла з розбитої брови. Я промив очі, відчуваючи, як при кожному русі голови розколюється потилиця. Торкнувшись її рукою, намацав засохле від крові волосся. Намочив у зимній воді рушник і став обережно протирати потилицю.

На кухні в креденсі знайшлася аптечка. Я заліпив пластиром брову. Все, що я пам’ятав — це власне удар кулаком в обличчя. Що було далі? Я впав. А тоді вдарився об кант креденса. На підлозі засохло трохи крові. Це, видно, мене й врятувало. Вони вирішили, що я забився на смерть.

Тішило мене й те, що я не відчував нудоти, котра неодмінно віщувала б струс мозку. Я подякував Господу, що наділив мене такою мудрою головою, але для того, аби ожити остаточно, варто все-таки трохи струснути свій мозок. Я поліз в бар, висмикнув пляшку ямайського рому і ликнув добрих півшклянки. Було таке враження, наче ром протікає не в стравохід, а відразу тече в артерії. Я ликнув ще і за хвилю вже готовий був на будь-які подвиги.

Годинник показував за чверть восьму. Отже, я був непритомний цілих п’ять годин. За цей час багато могло скоїтися. Я вибіг з будинку і помчав до першого телефону. На щастя, Франьо був удома.

— Ну, що там? — спитав я.

— Шеф згідний. Нагорі теж переглянули. Але хочуть цілу касету дістати.

— Завтра вранці привезу.

— Давай, не тягни.

Тепер я мусив упіймати Ярка і забрати в нього касету. Тільки б він мене дочекався.

Як на біду, я довго не міг зловити таксі і прибув на місце, коли вже починало сутеніти. Вікна Яркового будинку не подавали ознак життя. Але на подвір’ї стояла його машина.

Я ступив на ґанок і натиснув дзвінок. Ніхто не з’явився. Двері були зачинені, а в шпарі ключа не було. Що це мало означати? Може, спить, а, може, кудись вийшов. Я ще раз натиснув, але у відповідь не почулося жодного звуку. Де він міг подітися?

З чорного входу, який вів до підвалу, я легко вивалив кийком благенькі двері. Війнуло на мене сирістю, запахом фарби і лаків. Сходами я піднявся навпомацки нагору і потрапив на кухню. Тут панував жахливий рейвах. Все було поперекидане й потовчене. Шухляди витрушені на підлогу, меблі відсунуті від стіни.

Я зазирнув до покою і відразу побачив Ярка. Він сидів на підлозі, спершись спиною на книжкову шафу. До грудей притуляв якусь книжку. На руках і на книжці червоніла кров.

Ярко був мертвий. Його застиглий погляд, спрямований на двері, свідчив, що він когось чекав. Можливо, мене.

Я взяв книжку з його рук і побачив стріляну рану на грудях. Але застрелили його не тут біля шафи, а метри зо два далі. Зі слідів крові можна було здогадатися, що він рештками сил добрався сюди. Для чого? Невже тільки для того, щоб добути цю книжку, з обкладинки якої всміхався до мене бравий вояк Швейк?

Я обмацав його кишені, але вони були порожні. Хтось уже цікавився їхнім вмістом.

Тепер у мене дуже складна ситуація. Ті, що його вбили мусили забрати й касету. Якщо знайшли.

Я оглянув покій. Всюди кидалися в очі сліди обшуку. Це означає, що Ярко їм касети не дав. Але чи знайшли вони її? Застреливши його, вони відразу зникли. При них він би сюди не доповз, а понадто в їхній присутності не сягав би по книжку. Книжка мусить бути якимось знаком. Чи був сенс залишати для мене знак, якби касету було знайдено?

Я розгорнув книжку і прочитав: «Дорогий Ярчику! Бери приклад із Швейка, який не знав безвихідних ситуацій. Твоя Оксана».

Чому Ярко вийняв з шафи саме цю книжку?

Отже, по-порядку. Він знав, що я маю прийти. Чекав на мене. Але прийшли інші люди. Вимагали в нього касету, не добилися нічого і застрелили. Тоді перевернули всю хату. Коли пішли, Ярко поповз за книжкою, притулив до грудей і вмер. Залишив мені якийсь знак. Який? Це могло стосуватися тільки касети. Виходить, що він мені подав знак, де знаходиться касета? «Пригоди бравого вояка Швейка». Чому Швейк? А, може, вся розгадка в написі? Хто така Оксана?

Я роззирнувся. На підлозі валялися фотографії, листи, різні рахунки за газ, воду… На кількох світлинах була молода симпатична жінка. То вона сама, то з Ярком і маленькою дівчинкою, то лише з дівчинкою. Мабуть, це його дружина і донька. Здається, звати її Оксана. Можливо, касета в його жінки. Але де тепер її шукати?

Я пригадав, як Ярко телефонував до дружини. Номер має бути записаний на пачці з цигарками. А пачка в авті. Якщо вони перевернули всю хату, то не обминули й авто. Та ледве чи звернули увагу на цигарки.

Я вибіг з хати на подвір’я, дверцята авта були незамкнені, і я, присвічуючи сірниками, почав шукати цигарки. Вміст бардачка був весь висипаний і довелося шпирати попід бамбетлями, але пачка таки знайшлася. Я сховав її до кишені і побіг назад до хати, щоб зателефонувати Оксані.

У мить, коли я став набирати номер, раптом по вікнах ковзнуло світло фар. Можливо, це й нічого не означало — мало яке авто могло проїжджати вулицею. Але я вже звик, що все випадкове чомусь стає для мене закономірним, і обережно визирнув у вікно. Авто зупинилося, і з нього вийшло двоє, чоловік та жінка, й попрямували сюди. Я отерп і відчув, як спина моя вкрилася інеєм — я упізнав Макса та фрау Ольгу. Макс ніс дві великі каністри. Навіть не було сенсу розмірковувати про їхній вміст. Ще раз поцілуватися з кулаком Макса я не мав жодного бажання.

Я кинув прощальний погляд на Ярка, якому за лічені хвилини судилося перетворитися на вугіль, і, сховавши книжку про Швейка за пояс, вимчав на стрих.

І якраз вчасно. Скреготнув ключ, і вони зайшли до хати.

— О-о, ти гарно попрацювала, — похвалив Макс. — Тільки нетреба було так відразу на той світ відправляти.

— Хто б говорив! Сам сьогодні відзначився.

— Ну, та той нам і не був потрібен. А цей ще б згодився.

— Максе, ти в нас не для того, щоб ділитися своїми роздумами. Ти в нас зовсім для іншої мети. Часом і в мене бувають проколи. Я не думала, що він такий слабак. Взяв і вмер. Тільки стривай…

— Що таке?

— Він не так лежить, як я його покинула. Він впав ось тут біля столу, бачиш цю калюжу?

— Ну?

— А потім поповз сюди. Я думала, що він мертвий. А виходить, ще якийсь час жив.

— Дурниця. Все одно здох.

— Так, але якого чорта він повз до книжок?

— Ну ти ж там все переглянула?

— Хіба не видно? — роздратовано відповіла фрау Ольга. — Там касети не було.

— Значить, щось інше було. Може, яка фотографія…

— Чогось він туди повз. Мені це не подобається. Треба ще переглянути.

Добре, що я мав при собі сірники, на стриху панувала безпросвітна темрява.

— Та ну, не мали роботи, — буркнув Макс. — Згорить і так. Ти цілу хату обдивилася?

— Ясно, все перетрусила. Підлогу, стіни обстукала. У підвалі була.

— А на стриху?

Я затамував подих.

— Дивилася. Він цей будинок недавно купив, ще не встиг його захарастити.

Я хутенько почав відв’язувати грубого білизняного шнура.

— Ну, тоді… — сказав Макс, і я почув дзюркіт рідини.

— Ти дуже квапишся. Стривай… ці фотографії… Це його жінка?

Дзюркотіння втихло.

— Так. Колишня. А що?

— Де вона мешкає?

— На дідька вона тобі?

— Він говорив, що вже понад півроку, як вона від нього пішла. І що він не бачився ані з нею, ані з донькою.

— Ну і що?

— А те, що півроку тому була в нас осінь, так?

— Та-ак, — намагався вловити логічну нитку Макс. Я навіть уявив, як він, бідачка, морщить свого куцого лоба. — Я не розумію, до чого ти ведеш.

— Подивися — ось його дружина з букетом бузку. А поруч його донька. Дійшло?

— Ні.

— Не дійшло? А хіба бузок цвіте восени?

— Та де! Бузок цвіте у травні. Отже, ти хочеш сказати, що вони зустрічалися в травні?

— Власне!

— Але це не конче має бути цьогорічний травень. Може, вони знимкувалися минулого року.

— Виключено.

— Чому?

— Скільки зараз має його донька?

— Та десь… е-е… коли ми обмивали, як він забирав її з пологового будинку… Півтора року тому.

— Якби ця знимка була зроблена минулої весни, то дівчинку тримали б на руках, розумієш? А тут вона стоїть на власних ногах. Знимка зроблена цього травня! Дійшло? Він нас пошив у дурні.

— Не розумію, навіщо.

— Та це ж ясно. Щоб вберегти родину від неприємної несподіванки. А якщо він перебуває в контакті з дружиною, то варто і її провідати. Касета в неї. Щоб я трісла.

— Ти думаєш?

— Тепер я майже впевнена.

— Тільки як ми її знайдемо?

— Ти тільки не спіши. За нами ще ніхто не женеться. Що ми тут маємо?.. Так… рахунки за газ, світло… Рахунки на телефон… Стривай… Тут не тільки рахунки за цю хату. Тут є рахунки ще за якесь помешкання, але на те саме прізвище, бачиш?

— О, телефон! Це ж не його номер!

— Ха! Вона у нас в жмені, — втішилась фрау. — Можеш продовжувати.

Знову почулося дзюркотіння. Різкий запах бензини проникав уже в усі закамарки.

— Увімкни телевізор, — сказав Макс, — я його теж поллю.

— Навіщо?

— Щоб вибухнув. Будуть думати, що це причина пожежі.

— Чудний ти. Якщо будуть розслідувати, то й так з’ясують, що він був застрелений.

— Якщо будуть розслідувати? А розслідувати не будуть! Подумаєш — наркоман згорів! З ними всяке буває.

— О-ой, щось я вже і в ту його наркоманію не дуже вірю.

Я відмотав здоровенний шмат шнура, перекинув його через балку, а обидва кінці зав’язав на морський ґудз.

— Іди в машину, — сказав Макс, — заведи мотор і чекай.

Фрау вийшла.

— От, курва, — вилаявся Макс, поливаючи сіни.

Потім хлюпнув на сходи, що вели на стрих, вивів струмочок аж до порогу і, черкнувши сірником, затраснув за собою двері.

Полум’я гехнуло і заклекотіло, напоюючи смородом повітря. Його язики миттю шугонули по всіх кімнатах, а за мить уже горіли й дерев’яні сходи на стрих.

Я спустив обидва зав’язані кінці мотузки через віконце на двір. Потім, щоб не поздирати шкіри з долонь, зняв зі шнурів два полотняні рушники і обмотав ними долоні.

Спустився я так різко, що потовк собі ноги об дошки, але це ж дрібниця порівняно з тим, від чого я врятувався. Я розв’язав ґудз і, тягнучи за один із кінців, стягнув мотузку додолу та закинув на купу сміття. Тепер не лишиться й сліду, що хтось тут був під час пожежі і врятувався від вогню втечею.

Вогонь шугав уже так яскраво, що на вулиці став збиратися натовп. На щастя, задньою стіною будинок виходив на пустище, і я, перемахнувши через паркан, зник у темряві.

Тепер зосталася найважливіше — відшукати Оксану.

Мені довго не вдавалося натрапити на справний автомат, а коли знайшов, то номер виявився зайнятим. Незважаючи на це, автомат ковтнув останню монету. Далі ще з півгодини я тинявся в пошуках двох копійок, а це у пізній час було нелегкою справою.

Аж от, нарешті, я додзвонився, і слухавку підняла жінка.

— Добрий вечір, це Оксана?

— Так.

— Я товариш Ярка. Маю до вас справу.

— Яку справу?

— Це не телефонна розмова.

— Це вже друга нетелефонна розмова.

— Що? Вам вже хтось дзвонив?

— Щойно.

У мене шалено забилося серце і пересохло в роті.

— Оксано! Повірте мені! Це дуже важливо для вас. Ви самі вдома?

— Так. А що трапилося?

— Негайно візьміть касету…

— Яку касету?

— Оксано, ви добре знаєте, яку касету. Ту, що передав вам Ярко. Візьміть її і покиньте квартиру. Зробіть це негайно.

— А що трапилося? Я не знаю, хто ви. Чому я повинна вам вірити?

— Ну, у вас просто іншого виходу нема. Мусите мені вірити.

— Де Ярко?

— Я вам все поясню. Ярко просив мене з вами зв’язатися.

— Де він?

Я боявся її сполохати і вирішив збрехати.

— Ярко чекає на вістку від мене.

— Чому він не дзвонить?

— Він не може. Ви ж знаєте, чому.

— Ви той новий працівник?

— Так.

— Чому ви відразу не сказали? Що я повинна робити?

— Ті, що їдуть зараз до вас, дуже небезпечні. Вони за будь-яку ціну хочуть дістати касету. У вас там є неподалік знайомі?

— Так.

— Заведіть доньку до них, візьміть касету і приходьте до «Червоної гвоздики». Я вас буду чекати за півгодини біля входу.

— Я вас не знаю.

— О, Боже! Я буду тримати в руках книжку, яку ви подарували Яркові — «Пригоди Швейка»! Вам нема чого боятися. Добре?

— Добре. Я візьму зі собою знайомих.

— Беріть хоч усіх. Але негайно звідти вимітайтеся.

— Я чую, що ліфт поїхав униз!

— Гасіть світло, беріть касету і спускайтеся з донькою сходами!

Мене цілого тіпало. Ліфт поїхав униз. Це могли бути мешканці будинку, а могли бути й мої «знайомі». Поки ліфт спуститься поки підніметься, вона повинна встигнути вийти.

Я піймав таксі, і за двадцять хвилин був на Майорівці.

Біля ресторану не було нікого. Понеділок — санітарний день. Я сів на кам’яний виступ, але нерви не дозволили спокійно сидіти, і я став міряти кроками всю довжину ресторану.

Взагалі, я вибрав дурне місце. По обидва боки шастали авта. Хтозна, чи не вискочить раптом машина Макса і фрау. Ресторан був яскраво освітлений, і розгледіти мене можна без проблем.

Я покинув освітлене місце і причаївся у тіні.

Минуло ще двадцять хвилин. Оксана запізнювалась. Я з тривогою вдивлявся в кожну машину.

Якщо вона не встигла вийти, я пропав. І Дзвінка теж.

Якесь авто спинилося, і з нього вийшло троє людей. Дві молоді жінки та чоловік. Усі троє попрямували до ресторану. Я вийшов на світло. Одна з жінок підійшла до мене.

— Це ви дзвонили?

— Так.

— Мені ледве вдалося вискочити. Це справді такі небезпечні люди? Я завше казала Яркові, щоб він кинув ті темні справи.

— Він якраз і збирався кинути. Але для цього треба було передати касету у відповідні руки.

— Чому подзвонив не Ярко, а ви?

Я затнувся, не знаючи, чи сказати правду. Натомість простяг їй книжку. Вона взяла і побачила засохлу кров.

— Що з ним? Це кров?

— Так. Вони його вбили. Він чекав на мене. І щоб дати мені знак, притулив до грудей цю книжку. Так я дізнався, що звернутися треба до вас.

— О, Боже, Боже… — вона сховала обличчя в долоні. — Я ж йому казала…

— Він саме планував, як вирватися від тих людей…

— І… І де він?..

— Там… в хаті.

— Ви викликали міліцію?

Я вирішив не пояснювати, чому я не викликав міліцію. Поки пожежу погасять, міліції ще доведеться зачекати.

— Я не міг цього зробити, бо вони повернулися, і я мусив тікати. Я спішив попередити вас.

— Що на цій касеті? — спитала вона.

— Там знято, як розважаються великі начальники. Я передам її таким людям, котрі знищать фірму пана Романа.

— Для чого це вам? Яркові вже не поможе.

— У них моя дівчина. Мушу її вирятувати.

— Добре, я віддам вам касету. Все одно вона мені не потрібна.

Вона взяла касету в чоловіка і передала мені.

— Поживіть ще кілька днів у знайомих, — сказав я на прощання.

XIV

Була вже пізня година, коли я приїхав до пані Аліни. Вона вже вкладалася спати.

— Боже мій, що ся стрєсло?

— А ви ще нічого не знаєте? Маємо два трупи.

— Свят-свят! А то що ви таке говорите? Бійтеся Бога!

Вона завела мене до вітальні.

— Я не жартую. Одного трупа ви бачите перед собою.

— Я так і думала, що ви жартуєте. Налийте собі щось.

— Я живий, але вони думають, що я мертвий. А ось Ярко таки насправді мертвий.

— Який Ярко? Їхній фотограф?

— Так. Його нині застрелила фрау Ольга. Вона шукала касету. Ось цю.

Я налив собі добру порцію токаю, випив і плюхнувся у фотель. Пані Аліна простяглась на канапі, прикрившись ліжником.

— Що то за касета?

— Ярко там накрутив різні сцени з клієнтами. А які там були клієнти, самі знаєте.

— Як йому то вдалося?

— Він це робив з відома пана Ромка. Одна копія призначалася для фірми, а другу таємно Ярко залишав собі. Найцікавіші кавалки він зібрав на одну тригодинну касету.

Я розповів про наш із Ярком план і про те, що трапилося зі мною та Дзвінкою.

— Нє, то не для моїх нервів, — похитала головою пані Аліна, — налийте і мені. Що ви збираєтесь робити?

— Треба рятувати Дзвінку. Вранці мусите їхати до Романа.

— Добре, я зроблю все, що в моїх силах. Але що я йому скажу?

— Скажете, що я живий. І маю касету. Касету я виміняю на Дзвінку. Ви забираєте Дзвінку, завозите туди, куди я вам скажу, а потім привозите касету.

— Він мені може не повірити після того всього… Це ж я йому підсунула вас.

— Але в нього нема виходу. Давайте подивимося кілька хвилин, що там знято, ви перекажете Романові, і то буде непоганий доказ.

Я ввімкнув магнітофон, вставив касету, і незабаром на екрані з’явився голий товариш Бобрик із двома дівчатками. Одна сиділа на ньому й сонно гойдалася, друга цілувала йому вушко.

За хвилин п’ятнадцять пані Аліна сказала:

— Досить… Я вже стара жінка, щоб таке оглядати… Де я маю вам тоту Дзвінку завезти?

— Я вам покажу. Зранку ви мене підкинете до мого знайомого, я буду вас там чекати. Але пильнуйте, щоб за вами не стежили.

— Я гадаю, вам варто заночувати в мене.

— Здалось би.

— Ну, то йдіть нагору. Там кімната вільна.

Вона підвелася з канапи. Була помітно рознервована.

— Чи міг би я скопіювати у вас цю касету?

— Прошу дуже. Розберетеся самі з технікою?

— Чому ні? Потребую тільки якоїсь чистої касети.

— Он там, на поличці. Беріть любу. Але для чого вам копія?

— Та так, на всякий випадок.

— Не хочете мені казати… — зітхнула вона. — Але, може, маєте рацію. На добраніч.

Я сполучив обидва відеомагнітофони шнурами, до одного вставив касету Ярка, а до другого чисту і запрограмував. Три години, заки буде копіюватися касета, я, звичайно, не мав наміру чипіти і, допивши токай, ліг спати.

XV

Вранці розбудила мене господиня.

— Але ви спите! Ледве вас добудилася. Хутенько пийте каву і їдемо.

Ми сіли в авто, і я з задоволенням стежив за всіма рухами пані Аліни — вона цілковито опанувала собою.

— Але то лайдаки! — бурчала вона. — Все, кінець. Аби я коли небудь ще втелепалася у щось подібне — Боже борони. Meні дуже прикро, жи ви мусили це все пережити.

— Але це ще не кінець.

— Не може бути. То мусить бути кінець. Я відчуваю, що все буде файно.

Вона підвезла мене до Франя.

— Я буду вас чекати тут. Пильнуйте тільки, аби за вами не було хвоста, — сказав я, висідаючи.

Франьо зустрів мене, як завше о такій порі, розчухраний і заспаний та з черговою теличкою в ліжку.

— І чому тобі не спиться? — позіхав він на цілий писок. — Я ж веду нічний спосіб життя. Як вовк. Якщо я пізно лягаю, то пізно встаю. Ти мав би це запам’ятати.

— Я чудово пам’ятаю твої вовчі звички. Але у нас нема часу. Ось касета. Мусиш квапитися. Варто би ще сьогодні накрити їх. Бо про цю касету вони вже пронюхали.

— Та-а-ак? — перепитав Франьо незадоволено. — Яким чином?

— Вони забили фотографа, який фільмував забави. Вони шукали цю касету, але не знайшли. Касета опинилася в мене. А вони думають, що забили мене.

Франьо звів брови й уважно на мене подивився.

— На духа ти не схожий. Але колись ним станеш, якщо не покинеш дурної звички пхати всюди свого носа…

— Обов’язково візьму до уваги.

— Зараз я зберуся і поїду до своїх. Тільки дай мені випити кави.

Ми зайшли на кухню, Франьо поставив чайник з водою на вогонь і запалив цигарку. Потім поклав переді мною аркуш паперу з олівцем.

— Намалюй, як розташовані їхні будинки. Скільки в кожному будинку осіб. І де саме може бути касета.

Я накреслив план.

— Є один нюанс, — сказав я. — Мушу десь пересидіти. З хвилини на хвилину вони дізнаються, що я живий і почнуть мене вираховувати.

— Дивно, як у тебе все розплановано. Просто не вірю своїм вухам. Отже, ти збираєшся пересидіти в мене?

— Якщо не заперечуєш, — усміхнувся я.

Франьо знизав плечима.

— Добре, сиди. Але там у мене теличка, — кивнув нагору. — Вона ще спить, але коли встане, то буде сильно здивована. Надіюсь, ти не будеш робити спроб спокусити мою теличку. Ось ключ, якщо захочеш вийти. Гадаю, по обіді я приїду.

— А що теличка? Вона в тебе живе?

— Тимчасово. Як тільки вони починають облаштовувати мій побут, я їх міняю.

— А ця, здогадуюсь, ще зовсім свіженька?

— Свіжіше не буває. Від учора. Знав я її, правда, давно, але тільки зараз заволік у ліжко. Надя називається.

— Надя? Стривай, чи це не та сама Надя, яку ми з тобою поздоровляли у «Львові» з днем народження?

— Два роки тому? Вона. — Він на хвилю замовк, потім ляснув себе в чоло. — Е! Та ти її знаєш! Щоб я скис — ти її грав! — Франьо відчутно збудився. — Ха! То ми молочні брати?

Я розсміявся.

— Виходить, що так.

— І чому ви розійшлись?

— Вона спробувала облаштовувати мій побут.

Тепер ми удвох залилися реготом. На прощання Франьо тицьнув мені під ніс вказівного пальця:

— Вона моя, врубався?

— Я давно про неї забув, — збрехав я.

Я налив кави, розкоркував шампанське і, закинувши ноги на стіл, розвалився у плетеному кріслі. Тепер головне, щоб пані Аліна встигла забрати Дзвінку до того, як там влаштують облаву. Нема для мене гіршого, як що-небудь чекати. У товаристві пляшки це робити значно приємніше, але все одно нерви накручені до краю.

На сходах почулося чалапання, кроки завернули до лазнички, полилася вода і загорілась колонка. Я зручніше вмостився в кріслі, прибравши ноги зі столу. Зараз з’явиться заспана Надюся зі своїми рум’яними щічками і з очима, в яких застигло незмінне дитяче здивування. Так воно й сталося. Панна у Франьовій фланелевій сорочці завмерла від несподіванки на порозі кухні. Кого-кого, а мене вона тут не сподівалася побачити.

Вона кілька разів кліпнула своїми великими віями, але від цього в її очах кмітливості не побільшало. Нарешті вона опанувала себе і відкрила пухкі соковиті вуста, на яких звабливо блищала слинка і якими вона… якими вона… ну, та не будемо відволікатись.

— Що ти тут робиш?

Я знизав плечима.

— Чекаю на одну особу.

— А куди зник Франьо?

— Поїхав по справах. Сідай і пий каву. Зробити тобі канапку?

— О, я бачу, ти тут чуєшся, як у себе вдома?

— Ми з Франьом нерозлучні друзі. Він у мене чується, як вдома, а я в нього.

Надя сіла навпроти, з таким виглядом натягаючи на коліна сорочку, мовби пройшло після наших любощів, років двадцять. Але я ще пам’ятав усі її перчики на спині і всі припухлості, розташовані нижче, і ковзання її вуст по тілу.

Я налив їй каву, а собі вина.

— А шампана хочеш? — спитав я.

— Бррр! Принципово не похмеляюсь.

— Я теж. Але шампан чудово скрашує муки очікування.

— Чим ти зараз займаєшся?

— Всім потроху.

— А точніше?

— Нічим.

— Нічого не змінилося?

— Власне чекаю змін на краще. З’їж канапку.

— Ти вже забув, що з самого ранку я п’ю лише каву? Без нічого.

— У тебе сьогодні вихідний?

— Відпросилася. Які в тебе справи з Франьом?

— Це ти краще сама в нього спитаєш. Я, думаю, він від тебе секретів не має.

— Перестань стібатися. Я з ним не настільки зблизилась.

— Не наскільки?

— Не настільки, — повторила з притиском вона. — І невідомо, чи зближусь.

— А хотіла б?

— Ні. Що за особу ти чекаєш?

— Ти її не знаєш. Як тобі Франьо?

— У якому розумінні?

— Як мужчина.

— Я ніколи не роблю висновків з першої ночі. А чому це тебе раптом стало цікавити?

— З ввічливості.

— З ввічливості? Ти думаєш, я тобі повірила?

— Ні. Але це правда. Це все одно, що запитати: як тобі смакувала кава?

Вона уважно подивилась на мене з таким виразом, з яким дивиться психіатр на потенційного пацієнта. Потім закинула ногу на ногу, оголивши кругле сите стегенце.

— Я б на твому місці вбрав майточки, — сказав я. — Бо коли тебе Франьо застане в такому пікантному вигляді, то боюся, що ти втратиш нагоду зробити висновки з другої ночі.

Вона розсміялася.

— Мені на Франьові не залежить. Я скоро виходжу заміж.

— Як скоро?

— За місяць.

— Ага, то ти просто піднімаєш свою кваліфікацію?

— Можна це назвати й так. Невигуляна дівка дуже небезпечна, хіба не знаєш? От я й надолужую.

— А хто цей щасливий обранець?

— Інтелігентний хлопець. Я до шлюбу з ним не збираюся спати. Але свої сексуальні потреби мушу якось задовольняти.

— Ти що, готуєшся розігрувати цілку?

— Звичайно. Все буде, як книжка пише.

— А він уже спав з кимось?

— Ніби спав, але досвіду не має. Принаймні з цілочкою він ще не кохався.

— І яким чином ти продемонструєш свою незайманість?

— Забіжу на хвильку в лазничку — мені ж треба позмивати косметику. А там запхаю собі розрізану цитрину…

— Куди запхаєш? Невже туди?

— Саме туди. Цитрина сприяє скороченню м’язів, і виникає ілюзія справжньої цілки. Для повноти картини мазну ще по простирадлі червоним фарбником для волосся. Ось і все.

— А як щодо цитрини? Вона має там залишатися?

— Та ні! Вистачить кількох хвилин. А що це ти так зацікавився?

— Просто перевірив, чи ти все правильно засвоїла. Чи раптом чогось не переплутала.

— То ти знаєш цей спосіб?

— Ще б пак. Це ж я тобі його й відкрив.

— Та ну! Жартуєш?

— Я розповідав тобі про школу кохання пані Аліни. Згадай. І між іншим про цей народний спосіб.

З вулиці долинув звук мотору. Я визирнув — про вовка промовка. Нарешті з’явилося авто пані Аліни. Я вилетів стрілою. Вже на бігу побачив Дзвінку. Вона напівлежала на задньому сидженні і ніби спала. Я сів коло пані Аліни.

— Що з нею? — спитав я.

— Вона непритомна, її чимось накололи.

Я глянув на Дзвінчині руки, на яких виднілися сліди заштриків, і все зрозумів.

— Ви маєте знайомого лікаря? — спитав я.

— У мене повно знайомих лікарів. А ви хочете такого, щоб вивів її з цього стану?

— Звичайно.

— Тоді їдемо. У мене обмаль часу, ще ж мушу відвезти касету.

— Взагалі, за те, що вони з Дзвінкою зробили, я міг би їм не давати жодної касети.

— Ну-ну, не жартуйте. Ті розбишаки погрожували, що рознесуть мою школу на цурпалля.

— Не бійтеся. Мені та касета не потрібна. Розкажіть ліпше, як то було.

— Ну, як… Приїхала я і застала всіх за нарадою. Вони були страшенно ошелешені, коли я сповістила, що ви живі й здорові. Тота вампірична кобіта визвірилася на Макса, назвала його одороблом. Далі почали між собою сваритися. Я сказала, що ви дасте касету за Дзвінку. Вони довго сперечалися, але таки згодилися… Тільки, коли її винесли, я аж отерпла. «Що ви з нею зробили?» — питаю. «Не бійтеся, — каже Роман, — вона спить після заспокійливого заштрику». От і все.

— Вони за вами стежили?

— Намагалися. Але то ся їм не вдало. Я так погнала, що дуже скоро стратила їх з ока.

Ми спинилися біля лікарні. Я взяв Дзвінку на руки й поніс за пані Аліною.

Її знайомий лікар дуже втішився, що може пані Аліні чимось прислужитися, і небавом Дзвінка вже лежала в палаті. Крім неї, тут лежала ще якась жінка, і більше нікого.

— Я думаю, її накололи морфієм, — сказав лікар. — До вечора очуняє.

— Я зайду ввечері, — сказав я.

— Добре. Мене вже не буде, але та лікарка, котра мене замінить, зробить все, що можливо.

— Ви думаєте, її можна буде забрати ще сьогодні?

— Гадаю, так. На все добре.

Я знову сів до пані Аліни в авто, і вона завезла мене назад до Франя. Я дав їй касету і сказав:

— Ну, Боже благослови. Лишилася ще дрібниця. Тільки дивіться — не пробалакайтесь, де Дзвінка знаходиться.

— Чи ви, пане Юрку, маєте мене за зовсім здурнілу?

XVI

Надю я застав знову на кухні, але вже вбраною. Вона варила зупу. Я провів рукою по її випуклих сідничках і сказав:

— Я радий, що ти вбрала майточки, бо Франьо дуже ревнивий.

Вона звабливо хіхікнула. Я поцілував її в шийку і сів за стіл.

— Ти зразкова господиня.

Вона про це й сама знала. Вона справді була зразкова. Книжки її не цікавили. «Мені легше помити підлогу, ніж прочитати сторінку», — призналась якось вона, і з тих пір я не раз користав з цього її скромного таланту мити і прибирати.

— Куди це ти їздив?

— Справи.

— Що за справи?

— Колійові.

— З тебе важко щось витягти.

— Ти ж знаєш — великі знання створюють великі клопоти.

Незабаром з’явився Франьо.

— Ну що? — спитав я нетерпляче.

— Все нормально. Надю, залиш нас на хвильку. — Він провів її допитливим поглядом і продовжив: — Операцію призначено на одинадцяту годину вечора. Одним словом, так, старий. Коли все щасливо завершиться, шеф обіцяв для тебе гонорар і роботу.

— Ні вже. Дякую. Досить із мене таких робіт. З цієї ще не звільнився.

Решту дня я провалявся у Франя. Увечері заїхав до лікарні, але лікарка сказала, що Дзвінка й досі не очуняла.

— Вона отримала надто велику дозу. Але усе буде нормально. Можете не турбуватися. Приходьте завтра вранці. Я нині чергую цілу ніч. Вранці вже її випишемо.

— Чи я можу хоча б зазирнути в палату?

— Будь ласка. Але не підходьте до неї.

Дзвінка мирно спала, розметавши волосся на подушці. Обличчя її було бліде, але спокійне.

Франьо збирався на операцію. Надя лежала на канапі перед телевізором і випускала клуби диму.

— Може, й мені з тобою поїхати? — спитав я.

Франьо кивнув головою у бік кухні, і ми вийшли.

— У жодному разі, — сказав упівголоса. — Там будуть високі міліцейські чини. Акція на всю потужність. Їдуть лише свої люди. — І знову тицьнув пальцем під носа: — До Наді не приставати.

— Ти мене знаєш. Все, що я зараз потребую, це побільше алкоголю, аби заспокоїти нерви.

— Пий, що бачиш. Чао.

Я поліз в бар і витяг пляшку сухого шампанського та Мартіні.

— Ти все це збираєшся вдути? — поцікавилась Надя, солодко потягуючись.

— Я думаю, ти мені складеш компанію.

Я підсунув журнальний столик і розставив на ньому пляшки та келишки.

— Ну-ну, і що це буде за коктейль?

— Називається «Зимна Мері».

— Чому «зимна»?

— Фригідна тому що. Для гарячої бракує коньяку.

— Не хочу. Суміші з коньяком надто підступні. Коли я п’яна, я собою не керую.

— Відколи це? За моєї пам’яті ти ще керувала собою.

— А тепер ні.

— І чим це небезпечно для мене?

— Невідомо.

— Так між нами, я пообіцяв Франьові до тебе не доторкатися.

— Брешеш!

— Він мене попередив, щоб я до тебе не пхався.

— Брешеш!

— А як ти гадаєш, чому він вивів мене на кухню?

— Дебіл!

За це ми і випили. Після двох келихів, я відчув суттєву полегкість, мої нерви заспокоїлися, і в милому патяканні з Надею проминув весь вечір. Але навіть тоді, коли вона нарешті пішла спати, я не склепив повік.

XVII

Франьо повернувся пізно вночі. З його щасливого обличчя можна було здогадатися, що облава вдалася.

— Ну, все! — вигукнув він. — Фірмі пана Ромця настав капець! Що ти там міряєш? Налий і мені.

— Розказуй, не трави душу.

Він упав на канапу з келихом, жадібно відпив і сказав:

— Ми зупинили авта на сусідній вулиці, далі пішли пішки. Міліція оточила всі три будинки, а тоді висадила двері. Ті жлоби навіть не боронилися, їх раз-два скрутили, речові докази — дві касети — знайшли там, де вказав. І шлюс!

— Ну, і кого ви загребли?

— Пана Ромця, пана Зенця, його жінку, ще того бурмила Макса… Ну, там ще була служниця, але ми її відпустили… Стара баба. Ще якась дівчинка спала. Ми її не рухали.

— Стривай, а фрау Ольга?

— Фрау Ольга? — перепитав Франьо, і мені відразу стало кисло на душі. — Яка фрау?

— Там була ще одна жінка. Вона серед них, може, найнебезпечніша.

— Ніякої жінки ми не бачили. В першому будинку був Роман, Макс і служниця. В другому тільки якась дівчинка. А в третьому Зеньо і його жінка.

— І ви всюди дивилися?

— По всіх кімнатах, по всіх закамарках.

— А там, де спала дівчинка?

— Але там нікого не було!

— Під ліжком дивилися?

Франьо наморщив чоло і здвигнув плечима…

— Чорт його знає… Повинні були дивитися.

— Зрозуміло. Вона випорснула.

Неясна тривога раптом охопила мене.

— Франю, поїхали!

— Куди? Я спати хочу.

— Я кажу: поїхали! То не є жарти. Чи ти хочеш прокинутися з перерізаним горлом?

Він витріщив очі, але я зблефував якраз влучно. Він миттєво зібрався, прихопив пістолет і ми тихенько, щоб не розбудити Наді, вийшли з хати.

— Куди їхати? — спитав у машині.

Я назвав лікарню.

— Заберемо звідти одну дівчину.

Франьо важко зітхнув.

XVIII

Я потермосив вхідні двері, звідкись виповзла заспана чергова, і я їй показав десять карбованців.

— Розумієте, їду вранці у відрядження. Мушу з жінкою побачитись.

— Хоч би цукерки купив, — буркнула вона. — 3 порожніми руками до жінки йде.

Я помчав нагору, перестрибуючи через дві сходинки. За столом куняла знайома лікарка. Коли я торкнувся її рукою, вона здригнулася і закліпала очима.

— Чого ви серед ночі?

— Мушу її забрати.

— Вона спить.

— Нічого.

— Добре, тільки без шуму.

Я зайшов у палату. У нічній тиші чути було рівномірний подих. Але то був лише один подих. І Дзвінці він не належав.

Коли я торкнувся її, то не стримався від розпачливого зойку. Дзвінка була холодна. Я не вірив самому собі і приклав пальці до шиї. Шия теж була холодна і пульсу під пальцями я не почув.

Жінка, що лежала поруч, прокинулася:

— Що сталося?… А-а, це ви?… Вона спить. Їй зробила медсестра укол.

— Коли?

— Н-не знаю… Давно… Я тільки-тільки засинала…

Я вибіг в коридор і покликав лікарку.

— Гляньте на неї… Мені здається, вона не дихає.

Лікарка увімкнула світло, помацала руками тіло і кивнула.

— Вона померла.

— Ви їй зробили укол? — спитав я.

— Я не робила ніяких уколів.

— Це не вона, — сказала жінка. — Та була з чорним волоссям. З двору падало світло, я її роздивилася. Вона зробила укол і відразу вийшла.

— Ви ніде не відлучались? — спитав я лікарку.

— Ні, я сиділа тут безперервно… Хіба що… Стривайте, мене покликали вниз.

— Хто покликав?

— Вона сказала, що… одним словом, що вона в нас лікувалася і попросила, щоб я спустилася і зачекала… А вона хоче мені віддячити… Але так, щоб ніхто не бачив…

— Коли то було?

— Ну, десь по дванадцятій. Я спустилася, почекала хвилин десять і вернулася назад.

Тепер все зрозуміло. Я посунув до виходу.

— Тіло можете забрати завтра ввечері, — сказала навздогін лікарка. — Я оформлю всі папери. Але… одну хвилинку…

Я спинився.

— Може, не будемо робити шуму? А то вийде, що я винна? Я б хотіла обійтися без міліції.

— А та жінка?

— З її палати? Вона мені багато чим завдячує.

— Добре.

— Тоді напишіть, що відмовляєтесь від розтину.

Я написав. Рука в мене тремтіла, і хотілося чимдуж вискочити з лікарні на свіже повітря.

Лікарка дякувала і ще щось лопотіла, дрібочучи за мною до самого виходу, але я її не слухав. Я мав зараз щось вирішити, а жахлива туга переплутала всі мої думки. Ледве себе опанував, коли сів у машину.

— Що, ти сам вернувся? — спитав Франьо.

— Сам. Вона померла.

— Від чого?

— Від уколу.

— Я завше казав, що всі лікарі — то дроворуби.

— Лікарка не винна. Це зробила фрау Ольга. Ви її не догледіли. Тепер буде мстити.

— Вона справді така небезпечна?

— Вже двох людей забила. Це те, що я знаю. Скільки ще заб’є, невідомо… їдемо туди.

— Куди? — перепитав Франьо.

— До хати пана Ромка.

— А то нащо? Думаєш, та фрау там?

— Ні, не думаю. Не така ж вона вже дурна. Але там є одна дівчинка. Я хочу її звідти забрати. Бо, хтозна, може, і її чекатиме укол.

— О, Господи! Та я тобі що — приватний шофер?

— Франю, мені здається, ти мені чимось зобов’язаний. Поїхали.

XIX

Надворі вже сіріло, а в будинку фрау Ольги панували глухі сутінки. Франя з автом я лишив на розі вулиці, а сам почимчикував на подвір’я. Легенько натиснув на клямку, двері подалися, і я зайшов усередину. Про всяк випадок рухався навшпиньки, але довкола була суцільна тиша.

Тільки ліниве поцокування дзиґаря в холі на стіні і більше нічого.

Та щойно я попрямував до сходів, як у мене за спиною пролунав знайомий голос фрау Ольги:

— Привіт, кохасику. Заскучив за мною? Я знала, що ти прийдеш, і чекала на тебе.

Я рвучко повернувся.

— Ну-ну, не так різко, — сказала вона. — У мене в руці пістолет.

І на підтвердження своїх слів засвітила нічну лампу. Тьмяне сяйво висвітлило постать фрау з пістолетом в руці.

Не знаю, чи у вас коли-небудь цілився хтось із пістолета. Якщо ні, то скажу вам, що відчуття це не є з тих ліпших. У тій частині тіла, куди спрямована цівка, відразу починається скрут м’язів. Це так, якби вже куля туди полетіла. Думати в такій ситуації дуже важко. Натомість з’являється інстинктивне бажання заговорювати зуби.

— Ти вбила Дзвінку? Навіщо? — спитав я.

— Чому вбила? Дала укол. Хтозна, чи після стількох доз морфію не стала б вона наркоманкою? Навіщо зайві муки?

— Як ти її знайшла?

— Макс їхав за пані Аліною, а я їхала за Максом. Коли Макс вдав, ніби загубив її, і відстав, пані Аліна заспокоїлася і більше не звертала уваги, хто за нею їде. Я бачила, як вона підібрала тебе на вулиці, далі ви поїхали в лікарню. Все дуже просто.

— А коли була облава, де ти поділася?

— Тут. Сховалася в кімнаті малої.

— Під ліжком?

— Який ти здогадливий!

— А що з дівчинкою? Ти ще їй уколу не зробила?

— О, то ти повернувся через неї? А я думала, що тебе привела сюди жага до мене. Як гірко я помилилася. Ти мені завше подобався.

— Я спитав, що з дівчинкою?

— Я ще не встигла зайнятися нею. У мене доволі часу. А тепер, мій любий, піднімайся по сходах.

— Куди?

— Побачиш. І не пробуй робити ґеци. Якщо не хочеш, аби сталося з тобою те саме, що з Ярком. Я стріляю цілком добре.

Я слухняно рушив нагору.

— Але з Ярком тобі не все вийшло добре.

— Ти це теж повинен врахувати. Це означає лише одне — на кулях економити не варто… А скажи мені, що Ярко шукав у книжковій шафі?

— Книжку. Він тримав її в руках, коли я його знайшов. Книжка мені підказала, де знаходиться касета.

— Отже, я не помилилася. Коли ми від’їхали, я подумала, подумала і теж дійшла того ж висновку. Навіщо він повз до тих книг? Щоб вийняти книжку, яка може тобі підказати, де знаходиться касета, правда? А яким чином книжка може слугувати підказкою? Можливо, своєю назвою. Щось на зразок «Смерть виповзає з підвалу» або «Духи на стриху». Але усі місця в будинку, де можна було щось заховати, я дбайливо обшукала. Проте, якщо книжка була кимось подарована і підписана, то підказка мусила причаїтися в підписі. А хто з Яркових знайомих міг йому дарувати книжки? Довкола крутилися самі кретини. І тут я згадала його дружину. Вона справляла враження. Виглядала якраз на таку, що читає книжки.

Нагорі я спинився.

— Не зупиняйся, іди просто в мою улюблену кімнату.

— В кімнату тортур? Що ти задумала?

— Нічого страшного. Вирішила трішки порозважатися. Життя таке нудне й нецікаве. Ну-ну, заходь. І не думай затраснути двері, бо куля долетить швидше, аніж ти дриґнешся.

У кімнаті фрау ввімкнула світло. Я побачив перед собою ліжко і всі причандалля для забави.

— Роздягайся, — звеліла фрау.

— Ти що, здуріла? Що ти хочеш?

— Роздягайся, — повторила вона крижаним тоном.

Я почав повільно роздягатися під її пильним поглядом. Моя світла голова не здатна була випродукувати жодного нормального пояснення для її затії.

— Не тягни час. Все, все скидай.

Врешті я постав перед нею у всій своїй небуденній красі Фрау з задоволенням оглянула мене.

— Тепер лягай в ліжко, і защіпни ремінцями ступні.

Я ліг, защіпнув ступні і подумав собі, що, напевно, не варт аж так у всьому слухати жінок. Однак це була особлива жінка. Скількох вона закатрупила, Бог святий знає.

— Тепер защіпни зап’ястя.

Я защіпнув ліву руку, а вона вже мені защіпнула праву. Таким чином я лежав у позі розіп’ятого.

Фрау Ольга поклала пістолет на столик і скинула сукню. Під сукнею мала ту саму чорну білизну. Виглядала вона настільки спокусливо, що я відразу забув про пістолет, який щойно цілився мені в живіт. Фантастична жінка!

Фрау сіла мені на ноги, і руки її почали гладити мене. Навіть не вірилося, що ці тоненькі рухливі пальчики вміють гратися ще й з пістолетиком.

Тепер я переконався, що натура мужчини не має жодною зв’язку з його розумом. Якою б великою не була моя ненависть до цієї жінки, а все ж таки інстинкти брали гору. Мені гірко признатися в цьому, і я розумію, що кожна читачка лише скрушно похитає головою: всі вони, хлопи, однакові! Одначе я не думаю, що всі вже аж такі однакові, бо, може, котрийсь і не піддався б на жодні пестощі, а плюнув би тій хвойді в писок.

Але я так не зробив. І коли вона вмостилася зверху й почала гойдатися назад і вперед, а перса її визволилися з чорного бюстгальтера і торкалися мого обличчя, я подумав, якщо вже маю загинути, то чому б не зазнати ще цієї останньої в моєму житті насолоди?

— Ну, скажи, тобі приємно, коли я тебе ґвалтую? — питала вона. — Скажи!

Я мовчав. У справах ґвалту я досвіду не мав, але мислив собі, що той, кого ґвалтують, повинен почуватися ображеним. Таким чином, я вдав ображеного, аби не виглядати на зовсім уже безпринципову особу. Шкода лише, що на той момент це мені нічим не допомогло.

— Скажи! — ляснула вона мене по щоці. — Скажи! — ляснула вдруге.

На вустах я відчув кров.

Але тут я побачив, як двері за її спиною помаленьку прохиляються. Я не знав, чи за ними з’явиться мій порятунок, чи ще щось гірше, але вирішив будь-що відвернути її увагу.

— О-о, як мені приємно! — сказав я. — Ґвалтуй мене! Ти — богиня!

Богині сподобалися мої слова, і вона солодко потяглася. А з-за дверей уже з’являлася моя знайома дівчинка Мартуся. Мала круглі налякані очі, але видно, що прослизала вона до покою не просто так, а з якимсь наміром.

— Тобі справді приємно? — спитала фрау.

— Ти розкішна! Це ні з чим не зрівняти!

— А тепер скажи: ти завинив переді мною?

— Так.

— І що за це тобі належиться?

— Не знаю.

— Я повинна тебе відлупцювати, так?

Я чекав гіршого, а тому відразу кивнув:

— Так, відлупцюй мене.

— А тобі подобається, коли я тебе б’ю? — питала вона великими вологими вустами.

— Дуже подобається.

Лясь! Лясь! І ось уже з кутика вуст моїх стікає тоненька цівочка крові.

Тим часом Мартуся зайшла вже до покою. Погляд її зупинився на масивному мідному свічникові. Свічки вже там не було.

— Ти зруйнував моє життя, — сказала фрау. — Я мала все. Тепер я все втратила. І мушу тікати з цього міста. Хочеш просити у мене вибачення?

— Так.

— Проси!

— Вибач мені.

— Мені цього мало. Я хочу забрати тебе зі собою. Ти будеш моїм. Будеш?

— Буду.

— Ти справді так хочеш?

— Так, ти найкраща жінка в світі.

Дівчинка простягла руки до свічника. Я намагався не зводити очей з фрау.

— Ти брешеш! — ляснула мене знову. — Брешеш! Скажи, що ти про мене думаєш! Обізви мене!

Здуріла баба, подумалося мені.

— Чого я маю тебе обзивати?

— Бо мені так хочеться! — застогнала вона від розкоші. — Вилай мене! Ну!

— Ти стерва!

— Ще!

— Скотина!

— О-о, ще, ще!

— Курва! Хвойда!

— Так, так… ще… — шепотіла вона, заплющивши очі й обхопивши перса долонями.

Дівчинка підступила ближче і підняла свічника над головою.

— Тепер ти мене вдар! — попросила фрау. — Вдар мене!

Вона відщіпнула мою ліву руку і нахилила своє обличчя до мене, аби мені було зручніше. Очі мала заплющені.

— Я прошу тебе — вдар!

Я ляснув.

— Сильніше! Покажи мені, як ти мене ненавидиш!

Я ляснув ще сильніше. Тепер і на її вустах з’явилася кров. Вона облизала її гарячим язиком і сказала:

— Вдар мене ще!

Я знову ляснув. Вона відповіла тим самим. Ми обмінялися ще кількома ляпасами. Фрау перебувала на верховині насолоди. Вона стогнала, вигойдуючись і викручуючись, доводячи себе до шалу.

— Вдар мене ще! Ще! Вдар мене! — вигукнула, жадібно заковтуючи повітря.

І тоді дівчинка з усієї сили вдарила її свічником по голові.

Ні, не цього удару чекала вона. У її очах спалахнув жах і розпач, її великі жагучі вуста розкрилися в безгучному крику, але сам крик не з’явився. Дівчинка вдарила ще раз, і в горлянці у фрау Ольги забулькотіла кров.

Тіло її ослабло і повалилося з ліжка на підлогу.

Мартуся кинула свічник і почала розщіпати мені руки.

— Який ти смішний, — сказала вона.

Я й справді був смішний. Смішний і голий. Я вивільнився і ремінців і почав зодягатися під допитливими очима дівчини. За вікнами вже настав ранок.

— Ходімо, — сказав я.

— А її залишимо так?

— Її заберуть пізніше.

Ми вийшли з будинку. Франьо куняв за кермом.

— Де ти пропав?

— Була одна історія. Фрау лишилася там, — сказав я.

— Жива? — витріщив очі Франьо.

— Вже ні.

— Слава Богу.

— Заберете сьогодні. А тепер відвези нас до мене додому.

XX

Мартуся хазяйновитим оком обстежила мою хату і сказала:

— Відразу видно, що тут бракує жіночих рук.

— Маєш рацію. Але це мій єдиний недолік.

— Його можна поправити.

— Справді? Як?

Мартуся не відповіла. Вона набрала в чайник води і поставила на плиту.

— Давай поснідаємо, — сказала вона і вийняла з холодильника яйця, масло, сир. — Ти відпочинь, а я приготую сніданок.

— Я маю відпочити? Після чого?

— Знаєш після чого, — хитро всміхнулась Мартуся.

— А ти вмієш і сніданки готувати?

— Нас вчили варити. І я варила найкраще.

— Та ти просто скарб.

Вона підійшла до мене і, поклавши руки мені на плечі, сказала:

— Якщо я не змогла стати твоєю дочкою, то, може, стала б жінкою?

Content

Юрій ВИННИЧУК
ДІВИ НОЧІ-2
Повість

КНИГА ДРУГА