Служивий мечник. Повість із життя Семицарства

I

Описана у повісті історія сталася приблизно за дев’яносто років до початку подій «Гри престолів».

У залізній клітці на перехресті під літнім сонцем гнили двоє мертвих чоловіків.

Яйк зупинився попід ними, аби краще роздивитися.

— Як гадаєте, пане, хто вони такі?

Його мул Маестер, вдячний за хвилину спочинку, негайно взявся скубти обабіч дороги суху брунатну чорт-траву, не зважаючи на два здоровенні барила з вином, почеплені на спину.

— Грабіжники, — відповів Дунк. Зі спини Грома він їх бачив краще. — Гвалтівники. Убивці.

Навколо пахв на його старій зеленій сорочці розпливлися темні плями поту; сонце немилосердно палало з блакитного неба, і відколи вони на світанку рушили у дорогу, з Дунка вже зійшло сім потів.

Яйк зняв крислатого, обвислого солом’яного бриля; під ним виблискувала його лиса голова. Брилем він розігнав навколо себе мух, яких по мертвих хлопах повзали незліченні сотні, а ще більше кружляло у нерухомому гарячому повітрі.

— Мабуть, вчинили щось дуже погане, якщо пан замкнув їх у воронячій клітці.

Десятирічний Яйк іноді міркував мудріше за багатьох маестрів. Та часто-густо кількома словами виказував, яка він ще дитина.

— Пани бувають різні, — відповів Дунк. — Є такі, що їх хлібом не годуй, а дай людину замордувати.

Двох злочинців якось примудрилися запхати лицем до лиця у залізну клітку, замалу навіть на одного. Вони сплуталися руками й ногами, а спинами втиснулися у гарячі грати. Один, поки був живий, кусав іншого зубами за шию та плечі, намагаючись з'їсти. Гайвороння вже потрудилося над обома; коли Дунк та Яйк з'явилися з-за пагорба, птахи злетіли щільною чорною хмарою й налякали Маестра.

— Хай там хто вони були, а голодом заморені добряче, — відзначив Дунк. Від страчених лишилася сама шкіра, гнила і зелена, та кістки. — Може, хліба в когось вкрали чи оленя вбили у панському лісі.

Посуха не кінчалася вже другий рік, і панство дедалі гірше терпіло лісокрадів у своїх володіннях. Чи то пак, ще гірше, ніж раніше.

— А може, вони з якоїсь розбійної ватаги?! — У Доску вони слухали арфиста, що співав «Чорний Робін повис у петлі того дня». Опісля того шляхетні розбійники ввижалися Яйкові за кожним кущем.

Дунк мимоволі зазнайомився з кількома розбійниками, поки служив старому лицареві, й відтоді не надто прагнув нових знайомств. Жоден з бачених ним харцизів шляхетністю не вирізнявся. Один, що його пан Арлан допомагав вішати, страшенно полюбляв чужі персні. Аби забрати перстень в якогось чоловіка, відрізав йому пальця, а в жінки — переважно відкушував. Про нього, скільки Дунк відав, пісень ніхто не склав.

Та зрештою, чи не байдуже: були то розбійники чи лісокради? Однак їхнє товариство — невелика розвага. Дунк повільно рушив Громом у об’їзд клітки. Порожні очі, здавалося, стежили за ним. Один з мерців звісив голову і роззявив рота. Дунк помітив, що язика в нього нема. Напевне, з’їли гави. Гайвороння завжди найперше видзьобувало очі, це він чув від людей. То може, на другу страву вони полюбляли язика. А може, це пан наказав його вирвати за зухвалі слова.

Дунк скуйовдив шапку вигорілого волосся долонею. Мерцям він нічим допомогти не міг, а от барила вина до Стояка самі пішки не дійдуть.

— Звідки ми приїхали? — спитав він, блимаючи очима на дві дороги. — Я щось заблукав.

— Стояк — це туди, пане, — вказав Яйк.

— Ну, то й нам туди. Може, дістанемося до вечора, якщо менше мух ловитимемо.

Він вдарив Грома п’ятами і повернув здоровенного бойового огиря на ліву дорогу від розгалуження. Яйк нап’яв свого вислого бриля і добряче смикнув Маестра за повід. Мул полишив чорт-траву і посунув слідом, цього разу не впираючись. «Його теж мучить спека», подумав Дунк, «а ще ж і барила важкі на спину почепили».

Літнє сонце спекло дорогу, мов цеглу. Колії були такі глибокі, що й кінь би ногу зломив, тому Дунк обережно вів його високою серединою. Сам він у день виїзду з Доску — а вирушили вони глупої ночі, задля прохолоди — звихнув собі гомілку. Старий хазяїн колись казав, що лицареві треба вчитися жити з болем та ранами. «Еге ж, хлопче, і зі зламаними кістками, і з рубцями на шкірі. Це така сама лицарська доля, як носити меча і щита.» Втім, якщо Грім раптом зламає ногу, тоді… нема коня — нема й лицаря.

Яйк тримався аршинів за п’ять позаду, перед Маестром з винними барилами на спині. Хлопець крокував однією босою ногою в колії, іншою — між коліями, а тому підіймався та опускався з кожним кроком. При боці він мав кинджала, чоботи закинув за торбу на плечах, а поношену буру сорочку підібрав знизу і зав’язав навколо стану. Під крислатим солом’яним брилем виднілося обличчя з розмазаною грязюкою та великими темними очима. Років йому було десять, а зросту він ще й п’яти ступнів не набрав; останнім часом почав був витягатися вгору, та наздогнати Дунка, звісно, не мріяв. Виглядав малий точнісінько як стайниченко при заїзді, хоча й не був ним. Зате анітрохи не скидався на того, ким був насправді.

Мерці скоро зникли позаду, але Дунк піймав себе на думці про них. Часи настали такі, що держава переповнилася харцизяками. Посуха не кінчалася, простий люд тисячами рушав у дорогу на пошук місць, де ще буває дощ. Князь Кровокрук наказав усім посполитим повернутися до своєї землі та своїх панів, але послухалося його наказу небагато. Чимало людей звинувачувало в біді саме Кровокрука, а заразом і короля Аериса. Казали, що це божий суд, бо вбивця родичів є проклятим навіки. Розумні люди, втім, тримали язика на припоні. «Скільки очей в князя Кровокрука?», питалося в загадці, яку Яйк почув у Старограді. «Тисяча, і ще одне.»

Шість років тому в Король-Березі Дунк бачив його на власні очі. Той проїжджав на коні блідому вгору по Сталевій вулиці з п’ятьма десятками Крукових Зубів позаду себе. Тоді король Аерис ще не сів на Залізний Трон і не призначив його Правицею, та все одно Кровокрук вражав поставою, вдягненою у димний шовк і кармазин, з Темною Сестрою при боці. З-за блідої шкіри та білого, мов кістка, волосся він скидався на живого мерця. Через щоку та підборіддя простяглася родима пляма винного кольору, яку люди вважали схожою на червоного крука, хоча Дунк бачив лише незугарну латку спотвореної шкіри. Він так витріщався на князя, що той відчув його погляд. Королівський ворожбит повернувся, проминаючи Дунка, і глянув просто на нього. Єдине око в нього було червоне, замість іншого лишилося порожнє гніздо — подаруночок Лихого Булата на полі Червонотрав’я. Але Дункові здалося, що обидва ока глянули йому просто крізь шкіру та плоть у глибини душі.

Незважаючи на спеку, від спогаду його пробив холодний піт.

— Пане? — покликав Яйк. — Вам недобре?

— Та ні, — відповів Дунк. — Лише спекотно і спрага мучить. Так само, як їх.

Він вказав на поле обабіч дороги, де на своєму бадиллі всихали рядки динь. «Козячі голови» та пучки чорт-трави ще чіплялися за життя на межах, але городина вже покинула ту безнадійну справу. Дунк знав, як почуваються дині. Колись пан Арлан казав, що заплотному лицареві спрага не загрожує. «Поки в тебе є шолом, аби підставити під дощ. Немає, хлопче, кращого напою, ніж дощова вода.» Але старий ніколи не бачив такого літа, як оце. Дунк свого шолома кинув у Стояку, бо однак не було під що його підставляти, а возити на голові — занадто важко і спекотно. Що має робити заплотний лицар, коли навіть заплоти висихають, буріють та помирають?

Може, коли вони дійдуть до потоку, то можна буде скупатися. Він посміхнувся, уявивши собі, як потішить себе і стрибне просто у воду, як вийде, шкірячись від задоволення, як вода стікатиме щоками й сплутаним волоссям, і як вимокла сорочка прилипне до шкіри. Яйк, мабуть, теж захоче скупатися, хоча він на вид зовсім не потерпав від спеки. Тільки пилом припав, але навіть не спітнів. Він взагалі мало пітнів, любив усе гаряче та пекуче. У Дорні він ходив голий по пояс і став брунатний, як самі дорнійці. «Ще б пак, кров дракона», сказав собі Дунк. Хто коли чув про таке, щоб дракони пітніли? Сам він теж радо стяг би сорочку, але то було б негідно. Заплотний лицар, ясна річ, міг би хоч голий ходити — сам-бо собі голова. Але коли служиш, присягнувши на мечі господареві — то вже інша справа. «Приймаючи панський трунок та частунок», казав пан Арлан, «треба розуміти: віднині все, що ти робиш, уславляє або ганьбить твого хазяїна. Завжди роби більше, ніж вимагають, а не менше. Ніколи не ухиляйся від служби, від тягарів, від клопоту. А найперше — не осором пана, якому служиш.» Хай у Стояку за трунок і частунок мали не солодкий мед і червоне м'ясиво, а просте пиво та печену курку, але ж пан Явтух чим пригощав, тому й сам радий бував.

Тому Дунк не знімав сорочки і пітнів собі далі.

II

На старому дощатому мості на них чекав лицар Беніс Бурощит.

— Повернулися, значить, — гукнув він. — А то линдали десь… Я вже гадав, що втекли разом із грошиками старого.

Беніс сидів на кошлатому муцику і жував кислолист, від якого рот здавався повним крові.

— Аби знайти хоч якесь вино, довелося пхатися аж у Доск, — відповів Дунк. — На Малий Доск наскочили кракени. Забрали все добро й жінок, а тоді спалили половину того, що лишилося.

— По тому Дагонові Грейджою гілляка плаче, — мовив Беніс. — Хто б його на неї підвісив? Чи ви бачили старого Баша Гостродупа?

— Люди казали, нема його більше. Залізняки вбили, бо дочку від них боронив.

— Семеро клятих дідьків. — Беніс повернув голову та сплюнув. — Бачив колись я ту дочку. Не варта, щоб за неї помирати, скажу вам. Дурний Баш лишився мені винен пів-срібняка.

Відтоді, як вони поїхали, бурий лицар на вид аніскільки не змінився. Ба гірше: він не змінив і свого запаху. Одяг на собі він завжди мав один і той самий: бурі штани, мішкувату сорочку з ряднини, чоботи кінської шкіри. Коли він узброювався, то вдягав просторого бурого вапенрока на їржаву кольчугу. Що його пояс, що помережане рубцями обличчя здавалися вичиненими з тієї самої бурої вареної шкіри. Голова скидалася на одну з тих зморшкуватих динь, що вони проминули по дорозі. Навіть зуби в нього були бурі під червоними плямами від кислолисту, що він полюбляв жувати. Серед суцільного бурого забарвлення дивно виділялися тільки очі: світло-зелені, малі, трохи косі, близько посаджені, блискучі від лютої та паскудної вдачі.

— Тільки два барила, — зазначив він. — А пан Лантух хотів чотири.

— Дякуймо, що хоча б два знайшли, — відповів Дунк. — Казали, що у Вертограді теж посуха, ще й така, що виноград просто на лозі всихає на родзинки. Та й залізняки кругом…

— Пане! — перебив його Яйк. — Вода зникла!

Дунк так захопився розмовою з Бенісом, що й не помітив: під покрученими дошками мосту лишився самий пісок та каміння. Дивно. Коли вони їхали, то вода в струмку текла низько, але все ж текла.

Беніс засміявся. Він мав два різновиди сміху: коли квохтав, як курка, а коли їржав гучніше за Яйкового мула. Цього разу сміх був курячий.

— Мабуть, висохла, поки ви швендяли. За посухи таке буває.

Дунк відчув розпач. Купатися тепер не вийде. Він зіскочив з коня на землю. Що ж станеться з врожаєм? Половина колодязів у Обширі пересохла, усі річки стояли низько — навіть Чорноводна і могутній Мандер.

— Вода — то гидота, — мовив Беніс. — Колись попив води, то мене аж знудило. Краще вже вино.

— Та не для вівса. Не для ячменю. Не для моркви, цибулі, капусти. Навіть виноградній лозі потрібна вода. — Дунк струснув головою. — Як це вона пересохла так швидко? Нас не було якихось шість днів.

— Ой леле, Дунку, та скільки там було тієї води. Я собі насцяти можу більшого струмка.

— Не «дункайте» мені, — відповів Дунк, дивуючись сам собі, чого це він. Мабуть, того, що Беніс мав злого язика і полюбляв кпинити з усіх. — Мене звати пан Дункан Високий.

— Хто це тебе так зве? Оте лисе щеня? — Він зиркнув на Яйка і зареготав курячим сміхом. — Зараз ти трохи вищий, ніж був при панові з Грошодубу, та для мене як був Дунком, так і лишився.

Дунк потер шию та потилицю і втупився у каміння внизу.

— Що будемо робити?

— Привеземо вино додому та скажемо панові Лантуху, що його струмок висох. У Стояку є колодязь, пан від спраги не помре.

— Не називайте його Лантухом. Ви спите під його дахом, виказуйте йому трохи поваги.

— Сам виказуй йому повагу за нас двох, Дунку, — відповів Беніс, — а я називатиму старого, як схочу.

Блякло-сірі дошки заскрипіли під Дунком, коли він зайшов на міст, аби роздивитися пісок та каміння унизу. Поміж каменів виблискувало кілька невеличких брудних калюж завбільшки хіба що з його долоню.

— Онде мертва риба, бачите? І там теж. — Сморід нагадав про покійників на перехресті.

— Я бачу, пане, — відповів Яйк.

Дунк зістрибнув у русло струмка, присів навпочіпки й перекинув одного каменя. Сухий та гарячий зверху, він був мокрий і брудний знизу.

— Вода пішла нещодавно.

Підвівшись, він жбурнув каменя убік, на берег, де той збив сухий мисок землі, здійнявши хмару бурої пилюки.

— На березі грунт аж розтріскався, а посередині м’який та болотистий. А риба ще вчора була жива.

— Дунк-бовдунк, ось як тебе старий величав. Пригадую. — Беніс сплюнув ляпку кислолисту на камені. Під сонцем вона заблищала волого та яскраво-червоно. — Ти, бовдунку, думати себе не силуй, в тебе головешка для цього тупувата.

«Дунк-бовдунк, тупіший за замковий кут.» Від пана Арлана ці слова чомусь звучали з любов’ю. Він був доброю людиною, навіть коли сварився. А от Беніс Бурощит вимовляв те саме геть по іншому.

— Пан Арлан два роки як помер, — відповів Дунк, — і я тепер лицар Дункан Високий.

Він відчував шалену спокусу влупити кулаком по бурій лицарській мармизі та розтрощити оті червоні гнилі зуби на дрібнесенькі уламки. Беніс Бурощит, звісно, так легко не дасться, але Дунк був вищий на добрих десять вершків, ще й важчий на півтора пуди. Бовдунк бовдунком, але здоровенний та сильний. Набив гулі на половині одвірків Вестеросу, не рахуючи вже стелі в кожній корчмі від Дорну до Перешийку. Яйків брат Аемон зміряв його у Старограді та знайшов, що до семи ступнів, або сажня, йому не вистачає пів-вершка. Та це було півроку тому. З тих пір він, може, ще виріс. Старий казав якось: чого-чого, а випинатися вгору Дунк навчився добряче.

Він повернувся до Грома і знову заліз у сідло.

— Яйку, повертайся до Стояка з нашим вином. А я поїду гляну, що трапилося з водою.

— Наче річки вперше пересихають, — зазначив Беніс.

— От я й хочу подивитися…

— Як ото дивився під камінь? А ти не перевертай каміння, пане Бовдунк. Хіба знаєш, що з-під нього може вилізти? У Стояку для нас постелені добрі солом’яники. Майже щодня дають яйця на обід. Ще й робити нічого не треба, хіба що слухати, як пан Лантух просторікує про свою колишню велич. Хай так усе і лишається, кажу тобі. Висох струмок, та й грець із ним.

Але чого-чого, а впертості Дункові не бракувало.

— Пан Явтух чекає на своє вино, — мовив він до Яйка. — Розкажеш йому, куди я поїхав.

— Розкажу, пане.

Яйк смикнув Маестра за повід, мул смикнув вухами, але хутко рушив з місця. Він теж прагнув якнайскоріше скинути зі спини ті барила. Дунк його цілком розумів.

Коли в струмку ще була вода, він протікав на північний схід, тому Дунк повернув Грома на південний захід. Не проїхав він і кількох кроків, як Беніс наздогнав його і рушив поруч.

— Треба ж наглянути, щоб тебе не повісили. — Він запхав до рота новий жмут кислолисту. — За отим гайком піщаної верби увесь правий берег — то павуча земля.

— Гаразд, поїду по нашому боці.

Дунк не хотів халепи від господарки на Холоднокопі. У Стояку про неї казали недобре, кликали Червонястою Вдовицею, бо власних чоловіків та, мовляв, поклала у землю немало. Старий Сем Горбик патякав, що вона — відьма, отруйниця, а чи й гірше. Два роки тому вона послала своїх служивих лицарів через струмок, аби схопити Осгреєвого чоловічка за крадіжку овець.

— Коли наш ласкавий пан самі поїхали до Холоднокопу вимагати його назад, то їм сказали шукати неборака на дні рову, — розказував Сем. — Удовиця наказала зашити бідолаху Дейка у лантух каміння, та й потопити. Опісля того пан Явтух найняли пана Беніса на службу, аби той відганяв павуків од нашої землі.

Під палючим сонцем Грім ішов неквапним, рівним кроком. Небо було синє, пронизливе, без жодної хмаринки. Русло річки вихилялося між кам’янистих острівців та поодиноких верб крізь голі брунатні пагорби та поля мертвого або вмираючого збіжжя.

Через годину дороги від мосту вони опинилися на краю невеличкого ліску, що належав Осгреєві та звався Гаковим Гаєм. Здалеку його зелень вабила до себе і викликала в Дунка марення про тінисті галявинки, дзюрчання струмків і таке інше. Але зблизька дерева виявилися хирлявими, покрученими, з понурим обвислим гіллям. Деякі з великих дубів поскидали листя, половина сосен стояла бура, як пан Беніс, і підперезана поясами з висохлої мертвої глиці. «Дедалі гірше», подумав Дунк. «Бодай одна іскра, і все тут спалахне, мов губка.»

Втім, поки що підлісок уздовж річки Клітчастої тримався міцно. У ньому сплуталися в один суцільний безлад терен, кропива, зарості білої шипшини і молодої верби. Щоб не продиратися крізь кущі, вони перетнули сухе русло на бік Холоднокопу, де ліс був вирубаний задля пасовиська. Тут серед бурої посохлої трави та зів’ялих квіток силувалися знайти щось їстівне кілька чорноносих овець.

— Немає тварюки, тупішої за вівцю, — зазначив пан Беніс. — Вони тобі, бовдунку, часом не родичі?

Дунк не відповів, і той знову зареготав своїм курячим сміхом.

Ще за три верстви на південь вони натрапили на загату. Не надто велику, але міцну. Через струмок від берега до берега були перекинуті дві добрячі дерев’яні загорожі зі стовбурів дерев, на яких ще лишилася кора. Простір між ними був засипаний камінням впереміш із землею та добре притоптаний. Позаду греблі потік піднімався берегом та стікав у рівчак, прокопаний крізь поля пані Тенетник. Дунк звівся у стременах, аби глянути пильніше. Блиск сонця на воді видав наявність іще двох десятків менших каналів, що розбігалися на всі боки, наче павутиння. «То вони крадуть нашу річку.» Видовище розлютило його, а надто коли він зрозумів, що дерева для загати напевне вкрали з їхнього ж Гакового Гаю.

— От бачиш, у що ти вляпався, бовдунк, — мовив Беніс. — Не міг змиритися, що струмок висох собі сам. Почалося все з води, а скінчиться кров’ю. Твоєю та моєю, до речі.

Бурий лицар витяг меча.

— Та що поробиш, якось вже буде. Онде твої трикляті копачі. Треба напустити на них трохи страху.

З цими словами він вдарив муцика острогами і загалопував крізь траву.

Дункові залишалося тільки поїхати слідом. При боці в нього висів меч-півторак пана Арлана — довгий, прямий, надійний сталевий клинок. Якщо ці копачі канав мають хоч краплю здорового глузду, то втечуть. Громові копита розкидали на всі боки грудки грязюки.

Один чолов’яга кинув лопату, забачивши лицарів, та інші не поворухнулися. Було їх зо два десятки: високих та низьких, молодих та старих, спечених сонцем до брунатної кірки. Беніс стишив крок, а вони стали нерівною лавою, стискаючи в руках кайла та лопати.

— Це земля Холоднокопу! — закричав один.

— А це річка Осгрея, — вказав Беніс мечем. — Хто поставив цю кляту загату?

— Маестер Керрік, — відповів один молодий копач.

— Ні, — заперечив старий. — Те сіре щеня тицяло пальцем і казало, що робити. А ставили ми.

— Ну то й розваліть її до дідька так само, як поставили.

Копачі дивилися похмуро та виклично. Один витер піт з лоба тилом долоні. Але ніхто не вимовив ані слова.

— Ви, вражі сини, щось недочувати стали, — заявив Беніс. — Чи мені вухо комусь відрубати? Або два? Кому першому?

— Це земля Тенетників. — Старий копач був кощавий, зігнутий і впертий, як пень. — Ви тут чужі. Відріжете комусь вухо — пані втопить вас у мішку.

Беніс під’їхав ближче.

— Не бачу тут жодної пані, лише одного язикатого хлопа.

Він тицьнув у голі бурі груди копача вістрям меча. З’явилася намистина крові.

Це було вже занадто.

— Прибери меча, — попередив Дунк. — Він не винуватий. Роботою керував маестер.

— Це для збіжжя, пане лицарю, — мовив капловухий копач. — Пшениця сохла, отож маестер наказав. І груші теж сохнуть.

— То й вибирайте, кому здохнути: грушам чи вам.

— А ви нас не лякайте, — мовив старий.

— Отакої? — Беніс свиснув мечем у повітрі, розпанахавши щоку старого від вуха до щелепи. — А я кажу: чи груші повиздихають, чи ви.

Кров копача потекла обличчям.

«Ой леле, не слід було так чинити.» Але Дунк проковтнув свою лють. Зараз вони з Бенісом стояли на одному боці.

— Геть звідси, ви усі! — закричав він на копачів. — Тікайте до замку вашої пані!

— Тікайте! — підхопив пан Беніс.

Троє впустили реманент і втекли, хутко приминаючи траву. Але інший чолов’яга, кремезний та зчорнілий на сонці, підняв кайло і мовив:

— Та їх же тільки двоє.

— Заступами проти мечів багато не повоюєш, Йоргене, — гукнув старий, тримаючись за щоку. Кров стікала йому між пальців. — А ви не думайте, що вам це так подарують!

— Ще бодай слово, і я не подарую тобі!

— Ми не бажали вам зла, — мовив Дунк, дивлячись старому в скривавлене обличчя. — Нам потрібна тільки наша вода. Перекажіть вашій пані.

— Авжеж перекажемо, пане, — пообіцяв кремезний з кайлом. — Будьте певні.

III

Додому вони рушили просто через глушину Гакового Гаю, вдячні за ріденьку тінь, що її давали дерева. Хоча все одно спеклися. У лісі мали бути олені, але з живих створінь лицарі побачили самих лише мух. Вони вилися навколо Дункового обличчя, повзали Громові просто по очах, викликаючи скажену лють велетенського коня. Повітря стояло нерухоме, задушливе. У Дорні дні також були сухі, але ж ночами зате бувало так холодно, що і в кобеняку замерзнеш. А тут у Обширі, аж куди північніше, ночі стоять не надто прохолодніші за дні.

Пірнаючи під навислу гілку, Дунк зірвав з неї листка та розтер між пальців. Листок розсипався пилом, наче тисячолітній пергамен.

— Дарма ви поранили того чоловіка, — мовив він до Беніса.

— Та трохи чиркнув по щоці, аби навчити чемності, ото й усе. А мав би горлянку врізати! Та вони б тоді кинулися врозтіч, мов зайці. Довелося б усіх доганяти та конями давити.

— Ви убили б двадцятьох людей? — недовірливо перепитав Дунк.

— Двадцять двох. На двох більше, ніж у тебе пальців на руках та ногах, бовдунку. Їх треба вбивати усіх, бо інакше базікатимуть.

Вони об’їхали повалені дерева.

— Треба було сказати панові Лантуху, що його сцяний струмок знищила посуха, ото і усе.

— Панові Явтуху. То ви б йому збрехали?

— Еге ж, а чого б ні? Хто йому правду скаже? — Беніс вишкірив мокрі червоні зуби. — Пан Лантух ніколи не виходить зі своєї вежі, тільки до хлопців у ожину.

— Служивий мечник має казати панові правду.

— Є одна правда, а є інша, бовдунку. Є така, яку казати не треба. — Він сплюнув. — Посуху насилають боги. Хоч дупу собі розірви, а проти богів нічого не вдієш. А от проти Червонястої Вдовиці… ми скажемо Лантуху, що та сука відвела його воду, і він стане дибки, бо честь накаже йому забрати воду назад. От побачиш: він забере собі в голову, що має щось зробити.

— А таки має. Нашим селянам потрібна вода для полів.

— Нашим селянам?! — Пан Беніс заїржав ослячим сміхом. — Чи не зробив пан Явтух, бува, тебе спадкоємцем, поки я до вітру ходив? Скільки, гадаєш, в тебе селян? Десятеро? Еге ж. Рахуючи дурнуватого синочка Косоглазої Джейни, який не знає, з котрого кінця братися за сокиру. Висвяти у лицарі кожного з них, і ти матимеш половину від лицарів Вдовиці. Це ще не рахуючи зброєносців, лучників та решти. А щоб порахувати їх усіх, знадобляться не тільки твої руки-ноги, а ще й твого лисого малого.

— Я не рахую на пальцях ніг.

Дунка нудило від спеки, мух і товариства бурого лицаря. Так, колись той їздив з паном Арланом, але за минулі з тієї давньої пори роки став неймовірно бридким, підлим та боягузливим.

Дунк вдарив коня п’ятами і потрусив уперед, аби залишити гидкий сморід позаду себе.

IV

Стояк величали замком лише з чемності. Хоча він хвацько стирчав з вершини кам’янистого пагорба і виднівся на багато верстов довкола, та все ж являв із себе усього лише укріплену вежу. Кілька століть тому вона частково завалилася, хазяї мусили її добряче лагодити, і тепер з півночі та заходу над вікнами вежа була мурована зі світло-сірого каменю, а під ними — зі старого чорного. На даху, коли лагодили вежу, поставили стрілецькі гнізда, але тільки на перебудовані боки. На двох інших кутках сиділи якісь стародавні химери, скорчені й вигладжені вітром та водою так, що ніхто б уже не сказав, що воно таке було. Плаский дах із соснових дощок був покручений та протікав.

Від підніжжя пагорба до вежі вела звивиста стежка, така вузька, що їхати по ній можна було тільки по одному. Дунк їхав попереду, а за ним Беніс. Просто над собою Дунк побачив Яйка, що стояв на виступі скелі у своєму вислому брилику.

Вони зупинилися перед стайнею, виплетеною з гілля та обмазаною глиною, що приліпилася до підніжжя вежі, наполовину схована під брунатно-червоним мохом. У одному стійлі стояв сірий мерин старого пана, а поруч — Маестер. Скидалося на те, що Яйк та Сем Горбик затягли вино досередини. Двором блукали курки.

Підбіг Яйк.

— Чи ви взнали, що сталося зі струмком?

— Червоняста Вдовиця його загатила. — Дунк зіскочив з Грома і передав повід Яйкові. — Не давай йому відразу багато пити.

— Гаразд, пане. Не дам.

— Гей, малий, — покликав Беніс. — Ти б узяв і мого коня.

Яйк кинув на нього зухвалий погляд.

— Я не ваш зброєносець.

«Колись його язик до біди доведе», подумав Дунк.

— Візьми коня, або дам ляща у вухо.

Яйк скривив похмуру мармизу, але виконав наказ. Поки він брав повід, пан Беніс відхаркався та сплюнув. Згусток яскраво-червоного слизу ляпнув хлопця по пальцях ноги, і він кинув на бурого лицаря крижаний погляд.

— Ви мені на ногу плюнули, пане.

Беніс незграбно зліз на землю.

— Еге ж. Наступного разу плюну в пику. Не терпітиму твого клятого язика.

Дунк ясно бачив лють у хлопчакових очах.

— Подбай про коней, Яйку, — поспіхом мовив він, поки все не ускладнилося. — Нам треба побалакати з паном Явтухом.

Єдиний вхід до Стояка — двері з обкутого залізом дуба — знаходилися за три сажні над ними. Нижні сходинки були викладені з брил гладкого чорного каменю і витерлися посередині до того, що нагадували полумиски. Вище їх змінювала крута дерев’яна драбина, яку в разі лиха можна було підняти, як моста. Дунк шуганув курей і заходився перестрибувати по дві сходинки за раз.

Насправді Стояк був більший, ніж здавався. Його глибокі підвали та льохи займали добрячу частину пагорба, на якому стояла вежа. Сама вона над землею височіла на чотири поверхи; верхні два мали вікна та балкони, а нижні — стрілецькі бійниці. Всередині було прохолодніше, але так тьмяно, що Дункові довелося чекати, щоб звикли очі. Дружина Сема Горбика саме вигрібала попіл з комина, стоячи навколішки.

— Де пан Явтух? Нагорі чи унизу? — спитав її Дунк.

— Нагорі, пане. — Стара була така зігнута, що голова їй висіла нижче за плечі. — Тільки-но прийшов від хлопчаків у ожині.

Хлопчаки — то були сини пана Явтуха Осгрея. Едвин та Гаролд були лицарями, Аддам — зовсім юним зброєносцем. Усі троє загинули на полі Червонотрав’я п’ятнадцять років тому, наприкінці Повстання Чорножара.

— Вони хоробро билися за короля і чесно поклали свої голови, — казав пан Явтух Дункові, — тож я привіз їх додому та поховав серед ожини.

Там була похована і його дружина теж. Коли старий пан починав нове барило вина, то завжди ходив до підніжжя пагорба і чинив узливання кожному з хлопців.

— За короля! — гукав він, а тоді випивав.

Опочивальня пана Явтуха займала четвертий поверх вежі, а світлиця розташувалася на поверх нижче. Дунк знав, що саме там пан і знаходився найчастіше, човгаючи потихеньку між численних скринь та барил. Товсті сірі стіни світлиці були завішані іржавою зброєю та захопленими в ворога корогвами — здобиччю битв минулих століть, які ніхто, крім пана Явтуха, вже не пам’ятав. Половину корогв укривала пліснява, усі вони добряче вицвіли та просякли пилом, а колись яскраві кольори перетворилися на сірий та тьмяно-зелений.

Коли Дунк зійшов сходами, пан Явтух саме зішкрібав ганчіркою грязюку з якогось побитого щита. Беніс, розповсюджуючи свої пахощі, йшов по п’ятах. Очі старого лицаря наче трохи потеплішали, щойно він побачив Дунка.

— Мій добрий велетню, — оголосив він, — і хоробрий пане Бенісе. Ану ж погляньте на це. Знайшов на дні отієї скрині. Справжній скарб, жахливо занедбаний.

Скарб являв із себе щит, або радше досить вбогі залишки щита. Майже половину відрубали в бою, решта посіріла та розщепилася на тріски. Залізна облямівка геть зіржавіла, дерево поїла шашіль. Кілька плям фарби ще лишилося, та вони вже не давали змоги розібрати, який на щиті колись був знак.

— Вітаю, вельможний пане, — мовив Дунк. Осгреї втратили вельможні титули багато століть тому, але пана Явтуха тішило, коли він у зверненні до себе чув відлуння колишньої слави свого дому. — Що це в вас таке?

— Щит самого Малого Лева. — Старий потер облямівку, струсивши кілька часточок їржі. — Пан Вілберт Осгрей ніс цього щита у ту битву, в якій загинув. Я певний, ви знаєте його історію.

— Ні, мосьпане, — відповів Беніс. — Не знаємо, перепрошую пана. Ви сказали, Малого Лева? Він що, був карлик чи щось таке?

— Авжеж ні. — В старого лицаря аж вуса затремтіли. — Пан Вілберт був високий та могутній, справжній лицар. Прізвисько йому дали ще в дитинстві, як найменшому з п’яти братів. У ті часи Семицарства ще не було, на семи королівствах сиділи сім королів, і Вирій зі Скелею якраз вели війну. Нами тоді правили зелені королі Тепличі, від крові старого Гарта Зеленорукого, під знаком зеленої руки на білому полі. Гиліс Третій повів корогви на схід, аби воювати штормового короля, і Вілбертові брати усі пішли з ним, бо в ті часи, коли король Обширу виїжджав у битву, поруч із зеленою рукою завжди майорів клітчастий лев.

— І трапилося так, що поки король Гиліс воював деінде, король Скелі побачив нагоду відгризти шматок від Обширу, тож зібрав військо західняків і налетів на нас. Осгреї тоді були воєводами північного прикордоння, і саме Малому Левові довелося стрічати ворога. На чолі Ланістерів їхав, здається, четвертий король Лансель, а може, й п’ятий. Пан Вілберт перестрів короля Ланселя і наказав йому спинитися. «Не смійте їхати далі», мовив він. «Вам тут не раді. Я забороняю ступати ногою на землю Обширу.» Але Ланістер кинув у бій всі свої корогви.

— Вони билися добрих півдня, золотий лев проти клітчастого. Ланістер був озброєний валірійським мечем, з яким не рівнялася пересічна сталь, тож Малий Лев жорстоко потерпав, а щит його був геть пошматований. Наприкінці бою, страждаючи від десятку тяжких ран, зі зламаним клинком у руці, він кинувся на ворога з відчайдушною відвагою. Співці переказують, що король Лансель розрубав його мало не навпіл, але вмираючи, Малий Лев знайшов щілину в обладунку короля під пахвою і загнав туди кинджала. Втративши свого короля, західняки повернули назад. Обшир було врятовано.

Старий лицар попестив понівеченого щита так ніжно, як дитину.

— Еге ж, мосьпане, — проскрипів Беніс, — такі люди нам би сьогодні не завадили. Ми тут з Дунком поглянули на ваш струмок, мосьпане. Сухий, як кістка, і не від посухи, прошу пана.

Старий відклав щита убік.

— Розповідайте.

Він сів на крісло і махнув їм сідати теж. Бурий лицар заходився розповідати, а старий — уважно слухати, розправивши плечі та піднявши підборіддя, весь прямий, наче спис.

В молоді роки пан Явтух Осгрей, напевне, нагадував лицарів із малюнків у романах: високий, сильний, гарний на вроду. Час та горе, звісно, взяли своє, але пан Явтух усе ще не втратив ані міцної прямої постави, ані широких плечей, ані могутніх грудей, а риси обличчя зберіг сильні та різкі, як в старого орла. Коротко стрижене волосся побіліло, як молоко, але густі вуса, що приховували рота, лишилися попелясто-сірими. Брови він мав того самого кольору, очі — сірі, світліші, повні суму.

І суму в них додалося, коли Беніс згадав про загату.

— Цю річку знали як Клітчасту більш як тисячу років, — мовив старий лицар. — Ще хлопчаком я ловив там рибу, і мої сини теж. Алісанна полюбляла плюхатися на мілині у такі спекотні дні, як зараз.

Алісанною звали його дочку, що померла навесні.

— Саме на берегах Клітчастої я вперше поцілував дівчину. То була моя сестра у перших, молодша дочка мого дядька, з Осгреїв Листопадного Озера. Нікого з них вже немає на світі, навіть її.

Його вуса знову затремтіли.

— Ми не можемо цього так подарувати, панове добродії. Та жінка не отримає моєї води. Я не віддам їй моєї Клітчастої.

— Та гребля міцно збудована, мосьпане, — попередив пан Беніс. — Ми з паном Дунком за годину її не розберемо, навіть якщо лисий малий впряжеться. Знадобляться мотузки, сокири, кайла та з десяток людей. Це тільки для роботи, а ще ж комусь треба буде битися.

Пан Явтух витріщився на щита Малого Лева.

Дунк прочистив горло.

— Мосьпане, тут ще така справа… ми той, натрапили на копачів, ну і…

— Дунку, не надокучай його мосці всякими дурницями, — попередив Беніс. — Ну, повчив я одного тупака чемності, ото і все.

Пан Явтух гостро зиркнув на нього.

— Як саме повчили?

— Та мечем, як іще. Дряпнув трохи по щоці, ото і все, мосьпане.

Старий лицар довго дивився на нього.

— Це ви… це ви нерозважливо вчинили, пане мій. Та жінка має павуче серце. Замордувала трьох чоловіків. Усі її брати померли ще в пелюшках. П’ятеро їх було. Чи шестеро, не пригадаю вже. Вони стояли між нею та замком. Не сумнівайтеся, вона батогами здере шкіру з будь-якого хлопа, що їй не догодить. Але щоб ви самі порізали її людину… ні, такої образи вона не подарує. Це вже напевне. Вона вимагатиме вашої крові, як вимагала Лимової.

— Дейкової, мосьпане, — відповів пан Беніс. — Красно прошу вельможного пана пробачити мені, ви його знали, а я ні, та все ж його звали Дейком.

— З вашої ласки, пане, я можу поїхати до Золотогаю та розповісти князеві Рябину про цю загату, — мовив Дунк. Від Рябина, свого зверхнього володаря, тримали землю і старий лицар, і Червоняста Вдовиця.

— Рябину? Ні, там ви помічі не знайдете. Сестра князя Рябина вийшла заміж за Вендела, брата у перших пана Вимана, тож він є родичем Удовиці. А до того ж він мене недолюблює. Пане Дункане, назавтра ви маєте об’їхати мої села й зібрати усіх повнолітніх чоловіків, що можуть тримати зброю. Я старий, та ще не мертвий. Я покажу тій жінці, що клітчастий лев ще має кігті!

«Аж два», похмуро подумав Дунк, «і один з тих кігтів — я».

V

На землі пана Явтуха сяк-так животіли три крихітні села: три невеличкі купки хатин, загонів для овець та свиней. Найбільше могло похвалитися септом з однієї кімнатки під солом’яним дахом, де на стінах вугіллям були нашкрябані грубі подоби ликів Седмиці. Жмуд — зігнутий навпіл старий свинопас, який колись бував у Старограді — кожної седмиці очолював у септі поклоніння. Двічі на рік туди навідувався справжній септон, аби відпустити гріхи в ім’я Матері. Простий люд наче й радів, що його звільняють з лабетів гріха, та прихід септона все одно проклинав, бо його доводилося годувати.

Поява Дунка з Яйком їх теж не надто втішила. Дунка у селах знали — якщо не з імені, то хоча б як нового лицаря на службі пана Явтуха — але жодного разу й кухля води не подали. Чоловіки головним чином робили у полі, тому назустріч їм із хатин повилізали жінки й діти, а ще кілька дідів, що вже не мали сил до праці. Яйк віз корогву Осгреїв — клітчастого зелено-золотого лева навстоячки на білому полі.

— Ми прибули зі Стояка скликати до пана Явтуха його вірних підданих, — повідомив Дунк селянам. — Кожен чоловік від тринадцяти до п’ятдесяти років, здатний тримати зброю, має з’явитися до вежі назавтра вранці.

— Це що, війна? — запитала одна кощава жінка, в якої двоє дітей ховалися за спідницями, а ще одне немовля смоктало груди. — Знову чорний дракон нагодився, абощо?

— Немає тут ніяких драконів, ані чорних, ані червоних, — відповів їй Дунк. — Справу вирішують між собою клітчастий лев та павучиха. Червоняста Вдовиця відвела собі вашу воду.

Жінка кивнула, але зиркнула скоса, коли Яйк зняв бриля і став ним обвіюватися.

— Ти ба, в малого катма волосся. Чи він хворий?

— Він голений, — відповів Яйк, надів бриля, повернув Маестра та рушив геть.

Того дня малий мав кепський настрій. Ще й слова не сказав, відколи вони від'їхали. Дунк торкнувся Грома острогами й швидко нагнав мула.

— Чи ти, часом, не образився, що я вчора не став на твій бік проти пана Беніса? — спитав він свого насупленого зброєносця по дорозі до наступного села. — Він мені до душі не більше, аніж тобі, але ж є лицарем. Ти маєш розмовляти до нього, як належить.

— Я ваш зброєносець, а не його, — відповів хлопець. — Він брудний та чорноротий, а ще він мене щипає.

«Якби він знав, хто ти такий, то обісцяв би собі ноги при самій думці торкнутися тебе бодай пальцем.»

— Мене він теж колись щипав.

Дунк вже й забув про те, поки Яйкові слова не повернули йому спогади. Свого часу пан Беніс та пан Арлан були в загоні лицарів, найнятих дорнійським купцем, аби убезпечити собі проїзд із Ланіспорта до Великокняжого Проходу. Дунк тоді був не старший за Яйка, хоча вже вищий. «Як ущипне, бува, за руку, то аж синця лишить. Пальці-бо мав, як залізні кліщі, але я тоді панові Арлану не жалівся.» Поблизу Камінного Септу один з лицарів загону зник, і подейкували, що Беніс його випатрав після сварки між ними.

— Якщо вщипне тебе ще раз, скажи мені. Я це припиню. А до того з тебе не убуде подбати про його коня.

— Комусь та треба про нього дбати, — погодився Яйк. — Беніс ніколи його не вичісує. І стійла ніколи не вичистить. Та він навіть імені йому не дав!

— Деякі лицарі не дають імен коням, — повідомив Дунк. — Коли кінь без імені гине на полі бою, його лицар менше за ним сумує. Простих коней завжди можна знайти ще, а от вірного друга втратити дуже тяжко.

Так казав старий лицар, але своєї поради сам не дотримувався і давав імена усім своїм коням. Дунк чинив так само.

— Побачимо, скільки люду з’явиться до вежі. Але п’ять їх буде чи п’ятдесят, про них теж треба буде подбати.

Яйк, здається, обурився.

— То я тепер маю служити хлопам?

— Не служити. А допомагати. Ми маємо перетворити їх на бійців.

«Якщо Вдовиця дасть нам час.»

— З ласки богів можуть знайтися такі, що вже служили у війську. Але більшість буде зелена, як літня трава. Їхні руки звикли до сапок, а не до списів. Та може настати день, коли від них залежатиме наше життя. У якому віці ти вперше взяв меча до рук?

— Я був дуже малий, пане. Та й меч був дерев’яний.

— Прості хлопчаки теж б’ються дерев’яними мечами — всілякими палицями, зламаними з дерев гілками. Послухай-но, Яйку! Тобі ці люди здадуться якимись дурниками. Вони не знають, як назвати частини обладунку, вони ніколи не бачили гербів великих домів, вони не відають, який король скасував панське право першої ночі… та однак ти мусиш поводитися з ними шляхетно. Хоч ти і зброєносець вельможного роду, але за віком лише малий хлопчина. Ті ж люди в більшості — дорослі чоловіки, а чоловік завжди має свою гідність, якого б низького роду не був. Якби поселити тебе до їхньої хати у селі, ти б там почувався тупаком, будь певний. А якщо не віриш, просапай грядку, пострижи вівцю і назви мені усі трави та квіти у Гаковому Гаю.

Хлопчина поміркував якусь мить.

— Я міг би розповісти їм про герби великих домів і як королева Алісанна переконала короля Джаяхаериса скасувати право першої ночі. А вони б розповіли мені, з яких трав краще робити отрути, і чи безпечно їсти оті зелені ягоди.

— Так, — погодився Дунк, — але перш ніж братися до короля Джаяхаериса, допоможи їм навчитися, як братися за спис. А сам просто не їж нічого, що не їсть Маестер.

VI

Наступного ранку тузінь майбутніх воїнів дістався-таки Стояка і розташувався у дворі купою посеред курей. Один був застарий, двоє — замалі, а один миршавий хлопчисько виявився миршавим дівчиськом. Цих Дунк розігнав по їхніх селах, залишивши вісьмох: трьох Гаків, двох Вілів, Лима, Баша і Великого Роба-дурника. «Жалюгідне військо», мимоволі майнуло в Дунковій голові. Хвацькі селянські хлопці — красені, зухи та майбутні підкорювачі сердець високородних панн — чомусь не з'явилися. А з тих, які з'явилися, один був брудніший за іншого. Лимові стукнуло п’ятдесят, як один день, а в Баша сльозилися очі, але ці двоє хоча б служили у війську — ходили з паном Явтухом та його синами на війну з Чорножаром. Решта шестеро були такі зелені, як Дунк і передбачав. Усі восьмеро мали воші, а двоє Гаків були рідними братами.

— Мабуть, ваша мати іншого імені й не знала, — зазначив Беніс, квохчучи сміхом.

Що ж до зброї, то вони принесли з собою косу, три сапки, старий ніж, кілька міцних київ. Лим мав при собі загострену жердину, яка могла правити за спис, а один з Вілів зізнався, що непогано кидає каміння.

— Ти ба! — мовив Беніс. — Рятуйтеся, павуки, в нас тепер є метавка!

І хлопа миттю обізвали Метом.

— Хто з вас уміє стріляти з довгого лука? — запитав їх Дунк.

Люди втупилися у грязюку, де кури вигрібали все навколо себе. Нарешті відповів Баш Слізоокий.

— Перепрошую, та пан Явтух луків не дозволяє. Осгреєві олені бігають в лісі для клітчастого лева, а нам зась.

— А ми матимемо мечі, шоломи та кольчуги? — поцікавився молодший з трьох Гаків.

— А чого ж ні, — відповів Беніс, — убийте собі когось із лицарів Удовиці, обдеріть трупака, та й матимете все, що забажаєте. Тільки не забудьте у дупі його коня пошурувати — там лицарі зазвичай срібло ховають.

Він щипнув молодого Гака за плече знизу так, що хлопець заскиглив з болю, а тоді погнав усіх до Гакового Гаю вирізувати списи.

Повернувшись, вони мали при собі вісім відпалених у вогні списів нерівної довжини та грубі, плетені з гілля щити. Собі пан Беніс теж вирізав списа і став ним показувати, як колоти вістрям та відбивати удари держалном… і куди саме тицяти, аби вбити людину.

— У живіт або у горло, краще не буває. — Він стукнув себе кулаком у груди. — Отут серце: якщо влучите, людині капець, але є одна біда — ребра заважають. А живіт — він м’який. Як випатраєте когось — той помре повільно, зате напевне. Ще не стрічав людину, яка б вижила, коли в неї тельбухи з живота теліпаються. Коли якийсь дурень повернеться спиною та побіжить, тицяйте його між лопаток або в нирку. Це сюди. Як влучите у нирку, ніхто довго не протягне.

Оскільки Гаків у війську було троє, накази пана Беніса, куди ставати і що робити, викликали плутанину.

— Треба дати їм прізвиська по їхніх селах, пане, — запропонував Яйк. — От як «пан Арлан з Грошодубу», ваш колишній хазяїн.

То була б вдала думка… якби ті села мали назви.

— Гаразд, — міркував Яйк далі, — дамо прізвиська залежно від того, що вони вирощують.

Одне село стояло посеред поля бобових, в іншому садили головним чином ячмінь, а третє опікувалося рядками капусти, моркви, цибулі, ріпи та динь. Прозиватися Капустою чи Ріпою ніхто не хотів, тому воякам з останнього села вирішили давати прізвисько Диня. Зрештою серед вояцтва виявилося четверо Ячменів, двоє Динь та двоє Бобів. Обидва брати Гаки були Ячменями, і довелося знов шукати способу їх розрізнити. Молодший брат згадав, як колись малим загубився у лісі в якомусь байраку, і Беніс миттю обізвав його Гак-Байрак. Вояки дуже схвилювалися, отримавши справжні «панські імена» — не рахуючи Великого Роба, який однак не міг втямити, чи він Біб, а чи Ячмінь.

Коли усі вже мали списи та імена, зі Стояку вийшов, аби їх привітати, пан Явтух. Старий лицар став перед дверима вежі, вдягнений у бехтерця і довгого вовняного вапенрока, що колись був білий, та з роками зжовтів. Спереду та ззаду на ньому красувався клітчастий лев, вишитий зеленими та золотими клаптиками.

— Хлоп’ята, — мовив він, — усі ви пам’ятаєте Дейка. Червоняста Вдовиця потопила його у мішку. Вона забрала його життя, а тепер вирішила забрати й нашу воду. Клітчасту, яка живить наші ниви. Але ми її не віддамо!

Він здійняв меча над головою.

— За Осгреїв! — дзвінко пролунав його голос. — За Стояк!

— Осгрей! — підхопив його клича Дунк. Слідом заволали Яйк та новоспечені вояки. — Осгрей! Осгрей! За Стояк!

Дунк та Беніс узялися навчати крихітний загін у дворі серед свиней та курей, а пан Явтух спостерігав з балкону. Сем Горбик напхав кілька мішків брудною соломою і зробив їм ворогів. Вояки почали працювати списами, а Беніс тим часом волав на них:

— Коли, повертай, висмикуй! Коли, повертай, висмикуй! Забирай списа назад, хай тобі грець! Він тобі ще знадобиться для наступного. Повільно, Мете, воруши дупою! Якщо не можеш швидше, краще кидай каміння. Лиме, вкладай вагу в удар. От так молодець! Туди-назад, туди-назад. Відгойдай тих паскуд, туди-назад, туди-назад, порви їм дупу, туди-її-назад!

Коли мішки подерлися на клапті від півтисячі ударів списами, і уся солома висипалася на землю, Дунк вдяг лати та узяв дерев’яного меча, аби перевірити, як хлопці стоятимуть проти трохи рухливішого ворога.

І скоро отримав відповідь: не надто добре. Один тільки Мет спромігся тицьнути списом мимо щита Дунка, і то лише раз. Дунк відвернув один хиткий укол за іншим, відкинув списи убік і насунувся впритул. Якби він тримав сталевого меча, то зарубав би усіх по півдесятка разів.

— Щойно я мину ваші вістря, вам кінець, — попередив він, лупцюючи їх по руках та ногах, аби краще засвоїли. Мет, Лим та Гак-Байрак принаймні скоро навчилися вчасно відступати. А от Великий Роб просто кинув списа та побіг, і Бенісові довелося його доганяти та зарюмсаного тягти назад. Під вечір усі були побиті до синців, а на мозолястих руках посходили свіжі пухирі від списів. Дунк жодного удару не отримав, але стікав потом, поки Яйк допомагав йому стягати обладунок.

Коли сідало сонце, Дунк повів загін у підвал і примусив усіх помитися — навіть тих, хто вже мився ось тільки минулої зими. Після лазні жінка Сема Горбика роздала миски густого ячмінного крупника, добре приправленого цибулею та морквою. Вояки були втомлені до смерті, але якщо послухати їх — кожен скоро стане вдвічі грізнішим за лицаря Королегвардії. Війську вже не терпілося показати свою звитягу, а пан Беніс ще й підбурював: патякав про втіхи вояцького життя, головне здобич та жінок. Двоє старих із ним погодилися. Лим після Повстання Чорножара приніс додому ножа та пару добрих чобіт; щоправда, чоботи були йому замалі й тому висіли на стіні для краси. А Баш без упину розказував, яку табірну дівку він знав, коли служив у драконячому війську.

Сем Горбик постелив у льосі вісім солом’яників, і коли усі набили кендюхи, то відразу вляглися спочивати. Беніс затримався рівно настільки, аби виплюнути Дункові своє презирство.

— Пан Лантух мав би гойдати якомога більше селянських дівок, поки ще мав якесь сім’я у старих яйцях. Якби він гарненько засіяв свої лани байстрюками, то зараз ми б, може, мали собі якогось путящого вояка.

— Звичайне собі селянське рушення. — На службі в пана Арлана Дунк передивився такого війська вдосталь.

— Еге ж, — відповів пан Беніс. — Тижнів за два вони б, може, звикли твердо стояти проти таких самих селян. Але проти лицарів?…

Він струснув головою та сплюнув на підлогу.

VII

Колодязь Стояку розташувався у найнижчому підвалі — темній келії зі стінами з землі та каменю. Саме там дружина Сема Горбика вимочувала, відтирала та відбивала одяг, перш ніж нести його на дах висихати. Великі кам’яні ночви служили також і купільницею. Аби зробити собі купіль, треба було натягати води відром з колодязя, зігріти на вогні у великому чавунному казані, випорожнити казана у ночви, а тоді почати все знову. Казан вміщав чотири відра, а ночви — три казани. Поки зігрівався третій казан, вода з першого лишалася ледь теплуватою. Пан Беніс казав, що він такий клопіт бачив у могилі, тому ряснів вошами та блохами й смердів, як старий сир.

Дунк хоча б міг звернутися за допомогою до Яйка, коли відчував нагальну потребу помитися — ось як сьогодні увечері. Хлопець тягав воду мовчки й похмуро, а поки вона грілася, не казав ані слова.

— Яйку? — спитав Дунк, поки скипав останній казан. — Що трапилося?

Коли Яйк не відповів, Дунк попрохав:

— Допоможи-но мені з казаном.

Удвох вони перетягли його з вогню до купелі, намагаючись не обляпатися.

— Пане, — раптом спитав малий, — як гадаєте, що хоче зробити пан Явтух?

— Розібрати загату і відбити Вдовициних людей, якщо вони спробують нам завадити.

Він говорив гучно, бо поруч плюскала вода. Білою завісою здіймалася пара, від якої обличчя аж пашіло.

— В них щити виплетені з гілля, пане. Спис або стріла з арбалета прохромить їх наскрізь.

— Коли вони будуть готові, ми знайдемо їм щось із обладунків. — На більше годі було сподіватися.

— Їх усіх можуть повбивати, пане. Гак-Байрак іще наполовину хлопчина. Віл Ячмінь хоче одружитися, щойно прийде септон. А Великий Роб не відрізняє лівої ноги від правої.

Дунк впустив порожній казан, і той гепнув на втоптану земляну підлогу.

— Рогер з Грошодубу загинув на полі Червонотрав’я ще молодшим за Гака-Байрака. У війську твого батька були й одружені чоловіки, й такі, що ніколи раніше не цілували дівчат. А сотні з них, ба навіть тисячі, не розрізняли лівої ноги від правої.

— То інша справа, — уперся Яйк. — То була війна.

— Зараз теж. Така сама, тільки менша.

— Менша й дурніша, пане.

— Це не тобі судити і не мені, — відповів Дунк. — Їхній обов’язок — піти на війну, коли пан Явтух накаже… і загинути, якщо вже така доля.

— Тоді дарма ми давали їм імена, пане. Як загинуть — буде тяжче їх оплакувати.

Він болісно скривився.

— А от з допомогою чобота…

— Ні. — Дунк став на одну ногу, щоб стягнути власного чобота.

— Гаразд, але ж мій батько…

— Ні. — Другий чобіт полетів туди ж, куди й перший.

— Але ми тоді…

— Ні.

Дунк стягнув через голову просяклу потом сорочку і кинув її Яйкові.

— Попроси жінку Сема Горбика, щоб випрала.

— Попрошу, пане, але ж…

— Я сказав — ні. Тобі дати ляща у вухо, щоб краще чув?

Дунк розшнурував штани. Під ними нічого, крім Дункового тіла, не було — у спеку не дуже кортіло вдягати ще й підштанки.

— Це добре, що ти дбаєш про Гака, Гака, Гака і решту, але чобіт — то на крайню скруту.

Скільки очей має пан Кровокрук? Тисячу, і ще одне.

— Що казав тобі батько, коли відпускав служити мені зброєносцем?

— Голити або фарбувати волосся, нікому не казати свого справжнього імені, — неохоче пробурчав Яйк.

Яйк служив Дункові півтора роки, хоча коли-не-коли йому здавалося, що вже років двадцять. Разом вони подолали Великокняжий Прохід і перетнули глибокі червоно-білі піски Дорну. Плотогони довезли їх річковою хатою по Зеленокровці до Накоту, а звідти вони сіли на галеас «Біла панна» до Старограду. Вони спали у стайнях, корчмах та рівчаках при дорозі, ділили хліб-сіль зі святими братами, шльондрами, мартоплясами, розшукали, мабуть, із сотню лялькарських ватаг. Яйк дбав про Дункового коня, точив лицареві меча, відчищав кольчугу від їржі. Кращого товариша у дорозі годі було й шукати. Молодий заплотний лицар звик до нього, як до молодшого брата.

І все ж стати йому братом Яйк не міг. Те яєчко налупилося від дракона, а не від курки. Так, Яйк був зброєносцем заплотного лицаря, але Аегон з дому Таргарієн — четвертим, наймолодшим сином Маекара, принца Перелітку, теж четвертого сина короля Даерона Ласкавого, Другого тако нареченого, що сидів на Залізному Троні двадцять п’ять років, поки його не прибрала Велика Весняна Пошесть.

— Люди думають, що Аегон Таргарієн повернувся до Перелітку разом з братом Даероном після турніру на Ясенбродській луці, — нагадав малому Дунк. — Твій батько не хоче, аби усі знали, що ти швендяєш Сімома Королівствами з якимсь заплотним лицарем. Тому давай-но забудемо про твій чобіт.

У відповідь хлопець тільки зиркнув. Очі в Яйка були великі, а на лисій голові здавалися ще більшими. У тьмяно освітленому підвалі вони виглядали чорними, та при кращому світлі показували свій справжній колір: темно-волошковий. «Валірійські очі», подумав Дунк. На Вестеросі мало хто, не походячи від крові дракона, мав очі такого кольору і волосся, що сяяло куваним золотом з вплетеними срібними пасмами.

Поки вони пливли Зеленокровкою на річковому будинку-плоті, дівчата-сироти вигадали гру: гладити голену голову Яйка собі на щастя. Від цього хлопець червонів, як гранат.

— Дурепи вони, ті дівки, — казав він. — Наступна, хто мене торкнеться, полетить у річку.

Тоді Дунк йому відповів:

— Дивися мені, бо я тебе торкнуся! Такого ляща дам у вухо, що до повороту місяця чутимеш дзвони.

Але тим тільки розпалив хлопцеву зухвалість.

— Краще вже дзвони, аніж ті дурепи, — правив він своєї, проте в річку нікого не кинув.

Дунк ступив у ночви та сів, сховавшись під водою до підборіддя. Вода була пекуча зверху, але вже вистигла знизу. Він зчепив зуби, щоб не зойкнути, бо тоді малий став би сміятися. Яйк полюбляв воду гарячу, мов кип’яток.

— Нагріти вам ще води, пане?

— Та ні, цієї досить.

Дунк потер руки та плечі, дивлячись, як з них довгастими сірими хмарами спливає грязюка.

— Принеси-но мені мило. І щітку з довгою ручкою.

Думка про Яйкове волосся нагадала йому, що його власне вже загидилося. Він глибоко вдихнув і ковзнув під воду, аби добре його вимочити. Коли він знову випірнув, розхлюпуючи воду, Яйк стояв поруч із милом та довгою щіткою з кінського волосу.

— В тебе волосини на щоках, — зазначив Дунк, приймаючи мило від хлопця. — Аж дві. Онде, під вухом. Не забудь зрізати їх, коли голитимеш голову.

— Зголю, пане. — Здається, хлопця знахідка втішила. Без сумніву, він думає, що трохи бороди зробить з нього чоловіка. Дунк теж так думав, коли вперше знайшов на верхній губі легкий пушок. «Я тоді спробував поголитися кинджалом і трохи носа собі не відрізав.»

— Іди поспи, — наказав він Яйкові. — До ранку потреби в тобі нема.

Аби відтерти усю грязюку та піт, пішло чимало часу. Опісля він відклав мило, простягся, як тільки міг, і заплющив очі. Вода до того часу вже вистигла. Після жорстокої денної спеки нарешті настало якесь полегшення. Дунк відмокав, поки ступні та пальці рук не вкрилися зморшками, а вода стала зовсім сіра та холодна. І тільки тоді неохоче вибрався геть.

Хоча він та Яйк отримали від пана товсті солом’яники у підвалі, для сну Дунк віддавав перевагу дахові. Тут повітря було свіжіше, інколи дмухав вітерець. А дощу нема чого боятися — досі ще жодного не було.

Поки Дунк добрався до даху, Яйк уже спав. Дунк ліг на спину, підклав руки під голову та витріщився у небо. Його вкривали зірки, багато-багато тисяч. Він згадав ніч на Ясенбродській луці, перед самим початком турніру. Тієї ночі він побачив падаючу зірку. Люди казали, що вони приносять щастя, і він попрохав Танселу намалювати таку зірку йому на щиті. Але в Ясенброді його чекало що завгодно, крім щастя. До кінця турніру він трохи не втратив руку та ногу, троє добрих воїнів наклали з-за нього головами. «Зате я придбав собі зброєносця. Коли я залишав Ясенбрід, поруч зі мною їхав Яйк.» Ба ні, посеред того шарварку все-таки трапилася одна щаслива подія.

Він сподівався, що хоч сьогодні зірки не падатимуть.

VIII

Вдалині стояли червоні гори, а під ногами лежали білі піски. Дунк копав, глибоко встромляючи заступа у суху гарячу землю і викидаючи тонкий пісок за плече. Він копав яму, а точніше, могилу. «Могилу для надії», подумав собі Дунк. Трійко дорнійських лицарів стояло й дивилося, глузуючи з нього тихими голосами. Неподалік чекали купці з мулами, возами та піщаними санями. Вони вже хотіли їхати, але він не міг, доки не поховає Каштана. Старого друга не можна лишати зміям, скорпіонам та піщаним собакам.

Коник помер просто під Яйком під час довгого спраглого переходу від Великокняжого Проходу до Вайфу. Передні ноги коня підломилися, він упав на коліна, перекотився на бік і помер. Його туша простяглася поряд із ямою. Вона вже задубіла, і скоро почне тхнути.

Дунк плакав, поки копав, звеселяючи цим дорнійських лицарів.

— Вода у пустелі безцінна, — казав один, — ви б її не марнували, пане добрий.

Інший гигикнув і додав:

— Чого плакати? Велике горе — коняка, ще й така поганюча.

«Каштан», подумав Дунк, копаючи, «його звали Каштан. Він возив мене на спині багато років, ніколи не вибрикував і не кусався.» Поруч із стрункими піщаними скакунами, що на них їхали дорнійці — з довгими шиями, гарними головами, рясними гривами, що віяли за вітром — старий мерин виглядав жалюгідно, але служив до останнього подиху.

— Плачеш по меринові з запалою спиною? — спитав пан Арлан буркотливим старечим голосом. — Та ж ти, хлопче, не пролив ані слізини по мені, який посадовив тебе на того мерина.

Він захихотів, неначе вибачаючись за докір.

— Отакий вже Дунк-бовдунк, тупіший за замковий кут.

— По мені він теж сліз не лив, — сказав з могили Баелор Списолам. — А я ж був його принцом, надією Вестеросу. Чого б це боги забажали моєї смерті замолоду?

— Моєму батькові виповнилося тільки тридцять дев’ять років, — мовив принц Валар. — Він мав стати великим королем, найвеличнішим з часів Аегона Дракона.

Він оглядів Дунка холодними блакитними очима.

— За віщо боги забрали його і залишили вас?

Молодий кронпринц мав світло-брунатне волосся свого батька, але у ньому проглядало срібно-золоте пасмо.

«Ви мертві!», хотів закричати Дунк, «ви мертві усі троє, чому ви не дасте мені спокою?» Пан Арлан помер від застуди, принц Баелор — від удару, завданого братом під час Дункового суду Седмиці, а син принца, Валар — під час Великої Весняної Пошесті. «Я не винуватий. Ми були в Дорні, ми навіть нічого не знали.»

— Ти божевільний, — сказав йому старий. — Коли ти згубиш себе своєю дурістю, ми не копатимемо тобі могили. У глибоких пісках людина має берегти воду.

— Ідіть геть, пане Дункане, — мовив Валар. — Забирайтеся.

Яйк допоміг йому копати. Малий не мав заступа, тільки руки, і пісок стікав у могилу швидше, ніж той його викидав. Наче копаєш яму просто у морі. «Я маю копати далі», твердив собі Дунк, хоча спина та плечі вже стогнали від зусиль. «Я маю поховати його так глибоко, щоб не знайшли піщані собаки. Я маю…»

— …померти? — спитав Великий Роб-дурник зі дна могили. Лежачи там нерухомим та холодним, з розірваним червоним проваллям у череві, чомусь він уже не здавався таким великим.

Дунк зупинився і витріщився на нього.

— А ти ж не мертвий. Ти спиш унизу, в підвалі.

А тоді звернувся до пана Арлана по допомогу.

— Скажіть йому, пане, — попрохав він, — скажіть йому, щоб виліз із могили.

Але над ним вже стояв не пан Арлан з Грошодубу, а пан Беніс Бурощит. Бурий лицар заквохтав своїм сміхом.

— Дунк-бовдунк, — мовив він, — випатраєш когось — він помре повільно, зате напевне. Ще не стрічав людину, яка б вижила, коли в неї тельбухи з живота теліпаються.

В нього на губах спухала червона піна. Беніс обернувся і сплюнув, а білі піски всотали її усю. Позаду нього стояв Мет зі стрілою в оці, плачучи повільними червоними слізьми. Там був і Гак-Байрак з майже навпіл розрубаною головою, зі старим Лимом, червонооким Башем та рештою. Усі вони жували кислолист разом з Бенісом — так спершу подумав Дунк, але потім зрозумів, що це кров стікає в них з ротів. «Мертві», подумав він, «усі мертві». Бурий лицар заїржав, як віслюк.

— Еге ж. Берися до справи: тобі ще багато могил копати, бовдунку. Вісім для них, одну для мене, одну для пана Лантуха і останню — для свого лисого хлопчиська.

Заступ випав з Дункових рук.

— Яйку! — заволав він. — Біжи! Тікаймо!

Але піски піддавалися під його ногами. Коли малий спробував видряпатися з ями, її стінки посипалися. Дунк побачив, як над Яйком зімкнулися піски, як вони поховали його крик про допомогу з відчайдушно роззявленого рота. Дунк спробував пробитися до нього, але піски здіймалися навколо, тягнули його до могили, засипали рота, носа, очі…

IX

Щойно настав світанок, пан Беніс узявся навчати вояків ставити стіну щитів. Він вишикував усіх вісьмох плечем до плеча так, щоб щити торкалися один одного, а вістря списів витикалися поміж них, наче довгі й гострі дерев’яні зуби. А тоді Дунк із Яйком сіли верхи і ринули на них.

Маестер відмовився підходити до списів бодай на п’ять кроків і різко став, але Громові було не звикати. Великий бойовий кінь гупав двором, набираючи швидкість і розганяючи курей, які з вереском ляпали крилами. Їхній переляк виявився заразним. Великий Роб знову першим кинув списа і побіг, лишивши дірку посередині стіни. Замість зімкнутися, решта захисників Стояка приєдналася до втечі. Гром добряче потоптав їхні кинуті щити, перш ніж Дунк його зупинив; кувані копита потрощили плетене гілля на друзки. Поки селяни та курки розбігалися на всі боки, пан Беніс заливисто обкладав їх добірною лайкою. Яйк відчайдушно боровся зі сміхом, але врешті-решт програв ту тяжку битву.

— Та годі вже!

Дунк натяг повід, зупинив Грома, відв’язав шолома і зірвав його з голови.

— Якщо вони вчинять так у бою, їх усіх переріжуть.

«І мене, мабуть, теж.» Ранок вже стояв спекотний, і Дунк почувався таким липким та брудним, наче ніколи не мився. У голові гупало, і з неї ніяк не йшов той сон, якого він бачив уночі. «Але ж усього цього не було», намагався він переконати себе. «Все було не так.» Хіба що Каштан справді помер довгою сухою дорогою до Вайфу. Вони з Яйком їхали на одному коні, доки Яйків брат не подарував їм Маестра. А от решта…

«Я тоді не плакав. Може, й хотів би, та не плакав. І коня поховати хотів би, але дорнійці не стали б чекати.»

— Піщані собаки мають щось їсти та годувати щенят, — мовив до нього один з дорнійських лицарів, поки допомагав Дункові знімати сідло та вузду. — Його плоть з’їдять або собаки, або піски. За рік на кістках нічого не лишиться. Це ж Дорн, друже мій.

Згадавши про це, Дунк не міг не спитати себе, хто з’їсть плоть Гака, Гака і Гака. Може, у Клітчастій річці водяться клітчасті риби.

Він від’їхав Громом назад до вежі та спішився.

— Яйку, допоможи панові Бенісу позганяти їх докупи та приведи сюди.

Дунк пхнув малому шолома і закрокував сходами нагору.

Пан Явтух зустрів його у сутінках своєї світлиці.

— Якось не надто добре вийшло.

— Еге ж, мосьпане, — відповів Дунк. — Вони ні до чого не здатні.

Служивий мечник має вірно служити і в усьому коритися своєму панові, але ж це божевілля.

— Це був їхній перший раз. Їхні батьки та брати були не кращі, а то й гірші, коли починали навчатися. Мої сини займалися з ними перед тим, як рушити на поміч королю. Щодня, добрих два тижні. І зробили таки з них вояків.

— А в битві, мосьпане? — спитав Дунк. — Що з ними стало у битві? Скільки їх повернулося з вами додому?

Старий лицар довго дивився на нього.

— Лим, — відповів він нарешті, — Баш та Дейк. Дейк в нас був хуражиром. Найкращим, якого я знав. З ним ми ніколи не знали порожнього черева. Назад повернулося троє, пане мій. Троє, та ще я сам.

Його вуса затремтіли.

— Мабуть, двох тижнів не вистачить.

— Мосьпане, — мовив Дунк, — сусідська пані може з’явитися тут просто завтра з усім своїм військом.

«Хороші хлопці», подумав він, «та скоро стануть мертвими хлопцями, якщо впиратимуться проти лицарів Холоднокопу».

— Має бути якийсь інший спосіб.

— Інший спосіб. — Пан Явтух легенько пробіг пальцями по щиті Малого Лева. — Я не прийму правосуду ані від князя Рябина, ані від цього короля.

Він ухопив Дунка за лікоть.

— Пригадую, що в минулі дні, коли на цій землі правили зелені королі, можна було виплатити людині за вбивство її тварини або селянина виру — ціну крові.

— Виру? — перепитав Дунк підозріло.

— Самі кажете — якийсь інший спосіб. У мене відкладено трохи грошей. Пан Беніс каже, що просто дряпнув хлопові щоку. Я можу заплатити йому срібного оленя, і ще три тій жінці за образу. Можу, і заплачу… якщо вона розвалить свою греблю.

Старий спохмурнів.

— Сам я, проте, до неї не піду. Я не можу з’явитися у Холоднокопі.

Жирна чорна муха задзижчала довкола його голови і сіла на руку.

— Той замок колись був наш. Ви це знали, пане Дункане?

— Знав, мосьпане. — Йому розповів Сем Горбик.

— Тисячу років до Завоювання ми служили воєводами північного прикордоння. Нам присягало два десятки дрібніших панів та сотня земельних лицарів. Тоді ми тримали чотири замки, а на пагорбах ще й вартові вежі, аби попереджати про прихід ворога. Холоднокоп був найславетнішим нашим столом. Його звів князь Первин Осгрей. Первин Гордий — ось як його кликали.

— Та після Полум’яного Поля Вирій перейшов від королів до їхніх підстоліїв, а Осгреї зубожіли та впали в немилість. Син Аегона, король Маегор, відняв у нас Холоднокоп за те, що князь Ормонд Осгрей сказав слово проти придушення Зірок та Мечів, як колись називали братства Небораків та Синів Воїна.

Старий лицар заговорив хрипко, важко дихаючи.

— У камені над брамою Холоднокопу вирізьблено клітчастого лева. Мій батько показував його мені, коли вперше узяв із собою в гості до старого Рейнарда Тенетника. А я показав своїм синам. Аддамові… Аддам служив у Холоднокопі джурою та зброєносцем, і між ним та дочкою пана Вимана… виникла певна приязнь. Отож одного зимового дня я вдягся якнайкраще та поїхав до князя Вимана укладати шлюб. Він відмовив мені дуже чемно, але виїжджаючи, я чув, як він регоче разом з паном Лукасом Верхополем. Опісля я побував у Холоднокопі ще тільки раз, коли та жінка насмілилася викрасти одного з моїх власних людей. Тоді вони сказали мені шукати бідолаху Лима на дні рову…

— Дейка, — відповів Дунк. — Беніс казав, що його звали Дейком.

— Дейком? — Муха сповзала додолу рукавом старого пана, зупиняючись, аби по-мушиному потерти лапки. Пан Явтух зігнав її та потер губу під вусами.

— Дейк… Я так і казав. Добрячий дядько, я його пам’ятаю. На війні був у нас хуражиром, і ми не знали, що таке порожнє черево. Коли пан Лукас розповів мені, що зробили з моїм бідним Дейком, я дав святу обітницю ніколи не ступати ногою до того замку, якщо тільки не для того, щоб знову заволодіти ним. Тож бачите, пане Дункане, мені туди не можна. Ані заплатити виру, ані для чогось іншого. Мені не можна.

Дунк усе зрозумів.

— Я можу поїхати, мосьпане. Я ніяких обітниць не давав.

— Ви справжня людина, пане Дункане. Хоробрий лицар, і вірний до того ж. — Пан Явтух стиснув Дункову руку. — Якби ж боги змилувалися над моєю Алісанною. Ви — саме такий чоловік, за якого я сподівався видати її заміж. Щирий лицар, пане Дункане. Найщиріший.

Дунк залився червоною фарбою.

— Я перекажу пані Тенетник ваші слова про виру за кров, але…

— Ви врятуєте пана Беніса від Дейкової долі. Я це знаю. Я непогано знаюся на людях, і бачу в вас справжню сталь. Ви їх зупините, пане мій. Самий ваш вигляд їх зупинить. Щойно та жінка побачить, який в Стояку є поборник, вона сама розвалить свою греблю.

Дунк не знав, що й відповісти. Тому став на коліно.

— Мосьпане… Я поїду туди назавтра і зроблю, що зможу.

— Назавтра. — Муха зробила коло і сіла на ліву руку пана Явтуха. Той підняв праву і роздушив її одним ударом. — Гаразд. Назавтра.

X

— Знову купіль? — простогнав Яйк у розпачі. — Та ви ж учора милися.

— А потім день тягав на собі обладунок і тонув у власному поті. Тож стули пельку і наповнюй казана.

— Ви милися того вечора, коли пан Явтух узяв нас на службу, — нагадав Яйк. — І минулого вечора, і зараз. Це вже три рази, пане.

— Я маю перемовлятися зі шляхетною пані. Хочеш, щоб я перед її панським кріслом смердів, як той пан Беніс?

— Аби тхнути, як він, ви, пане, мали б скупатися у ночвах Маестрового лайна. — Яйк наповнив казана. — Сем Горбик каже, що каштелян у Холоднокопі не нижчий за вас. Його ім’я — Лукас Верхопіль, але за зріст усі кличуть Довговерхом. Як гадаєте, він справді такий високий, як ви?

— Ні. — Вже багато років Дунк не стрічав нікого рівного собі зростом. Він підхопив казана та повісив над вогнем.

— Ви битиметеся з ним?

— Ні. — Дунк вже жалкував, що їхав не битися. У королівствах знайшлися б і кращі за нього бійці, та зріст і сила майже надолужували йому брак майстерності. Але брак розуму, на жаль, не надолужували. Красні та гречні слова виходили в нього погано, а надто коли він мусив казати їх жінкам. Той велетень Лукас Довговерх і наполовину так не лякав його, як очікування перемовин з Удовицею. — Я їду говорити з Червонястою Вдовицею, та й годі.

— Що ви їй скажете, пане?

— Накажу їй зруйнувати загату. — «Ви маєте зруйнувати загату, мосьпані, бо інакше…» — Тобто попрошу зруйнувати загату. — «Благаю, поверніть нам клітчастого струмка.» — Якщо на те буде її ласка. — «Дайте трошки води, мосьпані, ну будьте ж добренькі.»

«Ні, пан Явтух не схотів би, щоб я благав. То що мені казати Вдовиці?»

Вода запарувала та забулькала.

— Допоможи перекинути у ночви, — мовив Дунк до хлопця. Разом вони підняли казана з вогню та перетягли його через підвал до великої купільниці.

— Я не знаю, як розмовляти з високородними панями, — зізнався він, поки вода переливалася. — З-за того, що я сказав пані Вайф, нас обох у Дорні трохи не вбили.

— Пані Вайф була несповна розуму, — нагадав Яйк, — та все ж ви могли б поводитися з нею шляхетніше. Пані люблять шляхетне поводження та шляхетні вчинки. От якби ж ви врятували Червонясту Вдовицю так, як оту лялькарку від Аеріона…

— Аеріон зараз у Лисі, а Вдовицю нема від чого рятувати.

Він не хотів говорити про Танселу. «Її прозивали Тансела Зависока, та для мене вона зовсім не була зависокою.»

— Гаразд, — вів малий далі, — деякі лицарі співають паням шляхетних пісень або грають їм на лютні.

— В мене немає лютні. — Дунк так спохмурнів, що дивився вовком спідлоба. — Та й тієї ночі, коли я перепив у Накоті, ти мені сказав, що я співаю, наче віл реве у грязюці.

— Я вже й забув, пане.

— Як ти міг забути?

— А ви наказали мені забути, — відповів Яйк, з лиця сама невинність. — Сказали, що дасте мені ляща у вухо, якщо згадаю хоч раз.

— Співів не буде. — Мало того, що він не мав голосу, так ще й пісню знав від початку до кінця лише одну: «Ведмедя та красну дівку». І сумнівався, що зміг би скорити нею серце пані Тенетник.

Казан знову закипів. Вони дотягли його до ночв та перекинули через край. Яйк втретє натягав води до казана і знову всівся на край колодязя.

— Краще вам, пане, нічого не їсти й не пити у Холоднокопі. Червоняста Вдовиця отруїла усіх своїх чоловіків.

— Мені не загрожує шлюб із нею. Вона високородна пані, а я — Дунк з Блошиного Подолу, хіба забув? — Він зморщив лоба. — А чи не знаєш, скільки в неї було тих чоловіків?

— Четверо, — відповів Яйк, — а дітей жодного. Коли вона народжувала, то вночі з’являвся біс і забирав приплод геть. Дружина Сема Горбика каже, що вона продавала своїх ненароджених діточок Князеві Семи Пеклів за те, щоб той навчив її темних мистецтв.

— Високородні пані не мішаються у чорні мистецтва. Вони танцюють, співають та вишивають.

— Ну то може, вона танцює зі злими дідьками та вишиває чорні чари, — примирливо мовив Яйк. — Та й звідки вам, пане, знати, що роблять високородні пані? Ви були знайомі аж з однією пані Вайф.

То була правда, хоч і образлива.

— Може, високородних пань я й не дуже знаю, зате добре знаю одного хлопчину, який так і просить доброго ляща у вухо.

Дунк потер потилицю. Після дня у кольчузі вона затерпла, мов дерев'яна.

— А от ти в нас знаєшся на королевах та принцесах. Чи вони танцюють з дідьками і мудрують чорні чари?

— Пані Шієра так і робить. Коханка князя Кровокрука. Вона купається у крові, аби зберегти красу. А моя сестра Райя колись підлила мені у питво любовний напій, аби я одружився з нею, а не з іншою сестрою, Даеллою.

Яйк казав так, наче жахливий кровозміс для нього був найневиннішою річчю в світі. А таки був. Таргарієни одружували поміж себе братів із сестрами століттями, аби зберегти чистоту драконячої крові. Хоча останній дракон помер, як Дунк іще не народився, драконовладці жили собі далі. Може, боги й не заперечували, аби вони одружувалися з сестрами.

— І що, напій подіяв? — спитав Дунк.

— Подіяв би, — мовив Яйк, — якби я його не виплюнув. Я не хочу дружини. Я хочу стати лицарем Королегвардії та жити задля служби королю. А Королегвардія не одружується.

— Шляхетний намір. Та коли підростеш, то може, зрозумієш, що дівчина бажаніша за біле корзно.

Дунк думав про Танселу Зависоку та її посмішку, звернену до нього у Ясенброді.

— Пан Явтух казав, що за такого, як я, він би видав свою дочку. Її звали Алісанною.

— Вона ж померла, пане.

— Я знаю, що померла, — роздратовано кинув Дунк. — Він сказав: якби та була жива. Якби вона була жива, то він видав би її за мене. Або такого, як я. Ще ніколи вельможний пан не пропонував мені за дружину власну дочку.

— Мертву дочку. А щодо вельможності, то в давні дні Осгреї, може, й були князями, але зараз пан Явтух — усього лише земельний лицар.

— Я знаю, хто він такий. Хочеш ляща у вухо?

— Ну, — відповів Яйк, — як на мене, краще вже ляща, аніж дружину. Особливо мертву, пане. Казан скипів.

Вони віднесли воду до купелі, й Дунк стягнув сорочку через голову.

— Вдягну до Холоднокопу свою дорнійську сорочку.

Сорочка була з піщаного шовку — найкраще його вбрання, розмальоване гербом з в’язом та падаючою зіркою.

— Якщо ви вдягнете її просто у дорогу, то вона просякне потом, пане, — відповів Яйк. — Краще вдягніть оцю, а я повезу ту, і перед замком ви перевдягнетеся.

— Трохи раніше, ніж перед замком. Ото вони надивляться на дурника, що перевдягається на підйомному мості. До речі, хто сказав, що ти їдеш зі мною?

— Лицареві личить мати при собі зброєносця.

То була правда. Малий добре знався на таких речах — недарма відслужив джурою два роки у Король-Березі. І все ж Дунк не мав охоти вести його просто в пащу небезпеці. Невідомо, як його привітають у Холоднокопі. Якщо та Червоняста Вдовиця справді така небезпечна, як подейкують, то він міг скінчити життя у воронячій клітці на кшталт отих двох при дорозі.

— Ти лишишся тут і допоможеш Бенісові з селянами, — наказав він Яйкові. — А дивитися на мене отак не треба.

Він відкинув штани геть ногою та поліз до паруючої купелі.

— Тепер іди спати, а я помиюся. Ти нікуди не їдеш. Розмову скінчено.

XI

Коли Дунк прокинувся від вранішнього світла на обличчі, Яйк вже встиг кудись зникнути. «Ласка божа, хіба буває на світі така спека просто на світанку?» Він сів і потягнувся, позіхаючи, а тоді зіп’явся на ноги та пошкутильгав до колодязя, де запалив товсту сальну свічку, плюхнув у обличчя холодної води й одягся.

Коли він вийшов на сонячне світло, Грім чекав коло стайні засідланий та загнузданий. Поруч разом із Маестром стояв Яйк.

Нарешті на ногах хлопця з'явилися чоботи. Та й загалом у гарному жупанчику, помережаному зелено-золотою кліткою, в тісних білих вовняних штанях він виглядав належним лицарським зброєносцем.

— Штани були розірвані між ніг, але жінка Сема Горбика їх зашила, — оголосив малий.

— Це Аддамів одяг, — додав пан Явтух, виводячи власного сірого мерина зі стайні. Стару сіру шовкову кирею, що струменіла з його плечей, прикрашав клітчастий лев. — Жупан трохи залежався у скрині, та загалом ще справний. Лицареві личить мати при собі зброєносця. Тому я вирішив, що Яйкові слід поїхати до Холоднокопу.

«Мене обдурив хлопчик десяти років.» Дунк виразно подивився на Яйка та вимовив самими губами слова «ляща у вухо». Малий вишкірився.

— Для вас, пане Дункане, я теж дещо маю. Підійдіть-но.

Пан Явтух видобув кирею та струснув її у повітрі, аби справити враження.

Одежина була пошита з білої вовни, облямована клітинами зеленого єдвабу та золотої парчі. У таку спеку він найменше бажав накидатися вовняною киреєю, та коли пан Явтух розправив її в нього на плечах, Дунк побачив на обличчі старого справжню гордість і не зміг відмовитися.

— Дякую вам, вельможний пане.

— Вам пасує. Аби ж я міг дати щось більше. — Вуса старого затремтіли. — Я послав Сема Горбика до підвалу пошукати у речах моїх синів, але Едвин та Гаролд мали менший зріст, вужчі груди, та й ноги закороткі. Сумно, але з їхнього одягу вам нічого б не пасувало.

— Киреї досить, мосьпане. Я не осоромлю ваші кольори.

— Жодного сумніву. — Він поплескав свого коня по каркові. — Я б хотів проводити вас трохи, якщо не заперечуєте.

— Анітрохи, мосьпане.

Яйк зійшов схилом першим, ведучи за собою Маестра.

— Чи обов’язково йому вдягати отого вислого бриля? — спитав пан Явтух Дунка. — Вам не здається, що він у ньому має якийсь дурнуватий вигляд?

— Матиме ще дурнуватіший, мосьпане, як голова стане лущитися.

Навіть у цю годину, коли сонце ледве знялося над обрієм, спека стояла страшенна. А пополудні від розпечених сідел на ногах вискакуватимуть пухирі. Святковий одяг покійного хлопця сидів на Яйкові гладенько, мов яєчко; аби ж тільки те яєчко до вечора не зварилося. Дунк хоча б мав у що перевдягтися, бо їхав у старій зеленій сорочці, а у саквах віз гарну дорнійську.

— Поїдемо західним шляхом, — оголосив пан Явтух. — Останніми роками ним майже ніхто не ходить, та він ще й досі найкоротший між Стояком та Холоднокопом.

Стежка провела їх мимо тилу пагорба, де в могилах поміж рясних кущів ожини спочивали дружина та сини старого лицаря.

— Мої хлопчики так любили збирати тут ягоди. Коли були зовсім маленькі, то прибігали до мене із замурзаними личками та подряпаними руками, і я завжди знав, куди це вони бігали.

Він тепло всміхнувся.

— Ваш Яйк нагадує мені мого Аддама. Такий хоробрий був хлопчик, а ще ж зовсім молодий. Аддам намагався захистити пораненого брата Гаролда, коли на них накотила хвиля битви. Йому відрубав сокирою руку разом з плечем якийсь річковий вояк з шістьма жолудями на щиті. — Сумні сірі очі зустрілися з Дунковими. — Ваш старий господар, лицар з Грошодубу… він теж бився у Повстанні Чорножара?

— Так, мосьпане. Ще до того, як узяв мене. — В той час Дункові мало бути три або чотири роки, і він ганяв голий провулками Блошиного Подолу, нагадуючи радше малу тваринку, аніж хлоп’я.

— За червоного дракона чи за чорного?

За червоного чи за чорного? Навіть і зараз питати таке в людей було небезпечно. Від днів Аегона Завойовника за герб дому Таргарієн правив червоний дракон на чорному тлі. Даемон Самозванець обернув кольори на своєму прапорі, як робило багато байстрюків. «Пан Явтух — мій хазяїн», нагадав собі Дунк, «і має право питати».

— Він бився у корогві князя Сіноброда, мосьпане.

— Зелені рясиці на золотому тлі — такі собі зеленаві хвильки?

— Напевне, мосьпане. Яйк має знати краще. — Малий знав напам’ять герби доброї половини лицарства Вестеросу.

— О так, за князем Сінобродом усі знали непохитну вірність престолові. Король Даерон поставив його Правицею просто перед битвою. Маслоплав на цій посаді наробив стільки лиха, що ходили чутки про його зраду. А от князь Сіноброд від початку до кінця був опорою правлячого дому.

— Пан Арлан був коло нього у мить його загибелі. Якийсь пан із трьома замками на щиті переміг його у двобої.

— Того дня з обох боків загинуло багато добрих вояків. А перед битвою поле ще не було червоним. Чи казав вам про це пан Арлан?

— Пан Арлан взагалі не любив балакати про ту битву. Його зброєносець теж там загинув. Рогер із Грошодубу, сестринець пана Арлана.

Дунк почувався винуватим, навіть коли вимовляв його ім’я. «Це ж я забрав його місце.» Тільки принци та найбільші князі могли тримати при собі двох зброєносців. Якби Аегон Негідний віддав меча своєму спадкоємцеві Даеронові замість байстрюка Даемона, то Повстання Чорножара могло й не початися; тоді Рогер із Грошодубу був би живий до цього дня. «Став би лицарем, кращим за мене, ніс би десь службу. А я б скінчив свої дні на шибениці або ж вступив до Нічної Варти і там тинявся б Стіною до самої смерті.»

— Велика битва — то сама собою жахлива річ, — сказав старий лицар, — але поміж крові та різанини в ній завжди стрічається й краса. Така краса, що скніє серце. Я ніколи не забуду, як сяяло сонце, заходячи над полем Червонотрав’я… там лежало десять тисяч загиблих воїнів, у повітрі носився стогін та лемент, а над головами висіло таке гарне небо, помережане золотим, жовтогарячим та червоним… і я плакав, бо знав, що моїм синам побачити його не судилося.

Він зітхнув.

— Ви, молоді, зараз і не повірите, яка запекла була боротьба і яка непевна перемога. Якби не Кровокрук…

— Я все життя чув, що битву виграв Баелор Списолам, — зазначив Дунк. — Разом із принцем Маекаром.

— Молот і ковадло? — Вуса старого лицаря смикнулися. — Співці багато чого недомовляють. Того дня Даемон був Воїном, втіленим у плоть, перед яким годі було встояти смертним воякам. Він порубав на шматки передовий полк князя Арина, убив Лицаря Дев’ятизір’я та Затятого Тиля Тягнидуба, а тоді схрестив мечі з паном Гвейном Корбреєм із Королегвардії. Мало не годину вони верхи танцювали один навколо одного, виверталися та кружляли, рубали та сікли, а навколо них снопами падали вояки. Співці кажуть, що коли Чорножар вдаряв по Пані Безнадії, то два мечі співали і стогнали так, що їх чули на п’ять верстов навколо. І щойно Панна схибила, як Чорножар розрубав панові Гвейну шолома і засліпив його потоком крові. Даемон спішився, аби пораненого ворога не задавили, і наказав Червоному Іклові доправити його до маестрів у обоз. То й була його фатальна помилка, бо тим часом Крукові Зуби стали на верхівці Сльозавого Гребеня, і Кровокрук побачив королівське знамено свого зведеного брата за чотириста аршинів звідти, а під ним — Даемона з синами. Першим він убив Аегона, старшого з близнюків, бо знав, що Даемон ніколи не залишить сина, поки тіло не вистигне, хай би яка злива білих стріл падала навколо. Даемон і не залишив, бо його теж прохромило сімома стрілами, донесеними з Кровокрукового лука силою злих чарів. А коли юний Аемон підняв клинок Чорножар, що вислизнув з пальців вмираючого батька, тоді Кровокрук вбив і молодшого з близнюків. Так загинули чорний дракон і його сини.

— Ти скажеш, що на цьому справа не скінчилася, що далі сталося іще багато чого. Так, я знаю — сам бачив дещицю… як розбігалися повстанці, як їх зупинив Лихий Булат і очолив шалену, божевільну навалу… його бій проти Кровокрука, зрівнянний тільки з боєм Даемона проти Гвейна Корбрея… як страшно принц Баелор вдарив у тил бунтівників, мовби молотом гупнув… вереск дорнійців, ліс їхніх списів… але наприкінці дня було вже байдуже. Війна скінчилася зі смертю Даемона.

— А висіло ж усе на волосині… Якби Даемон просто збив Гвейна Корбрея з коня і залишив на милість долі, то проламав би лівий край Маекарового війська, перш ніж Кровокрук став на тому гребені. Тоді день скінчився би перемогою чорного дракона, Правиця загинув, і відкрилася б пряма дорога на Король-Берег. Тоді Даемон вже сидів би на Залізному Троні, перш ніж зі штормовим панством та дорнійцями підійшов принц Баелор.

— Хай там скільки співці просторікують про молот і ковадло, але хід битви своїми білими стрілами та чорними чарами переломив братовбивця. Він править нами й зараз, годі сумніватися. Король Аерис — лялька в його руках. Я не здивуюся, дізнавшись, що Кровокрук зачарував його милість, аби підкорити своїй волі. Не дивно, що усі ми тепер прокляті.

Пан Явтух похитав головою та впав у задумливе мовчання. Дунк питав себе, як багато почув Яйк, але точно знати не міг. «Скільки очей має пан Кровокрук?», подумав він.

День ставав дедалі спекотнішим. Дунк помітив, що навіть мухи кудись повтікали. Мабуть, вони краще за лицарів знають, куди не треба пхати носа, тому й ховаються від сонця. Йому стало цікаво, яку ж гостину їм з Яйком запропонують у Холоднокопі. Приміром, кухоль холодного темного пива був би доречний. Дунк з великою приємністю крутив цю думку в голові, аж поки не згадав слова Яйка про те, як Червоняста Вдовиця труїла своїх чоловіків. Спрага миттю зникла, бо є на світі гірші речі, аніж пересохла горлянка.

— Були часи, коли дім Осгрей тримав усі землі на десятки верстов навколо: від Нюні на сході до Битих Валунів на заході, — мовив пан Осгрей. — Холоднокоп був нашим, а ще Підковні Пагорби, печери на  Лихому Лисаку, села Доск, Малий Доск та Сивушний Поділ, обидва береги Листопадного озера… Осгреєвські наречені виходили заміж за Флорентів, Лебединів, Тарбеків, ба навіть Вишестражів та Чорнолісів.

В полі зору з’явився Гаків Гай. Дунк прикрив очі долонею і примружився на зелену смугу. Зараз він заздрив Яйковому брилеві. «Ну хоч там матимемо якусь тінь.»

— Гаків Гай колись тягнувся аж до Холоднокопу, — мовив пан Явтух. — Я вже й не пам’ятаю, що то був за Гак такий. До Завоювання у лісі водилися тури й величезні лосі у двадцять долонь заввишки, ба навіть більші. Червоного звіра в лісі аж кишіло; стільки жодний мисливець не міг би взяти за життя, бо полювати там могли тільки король та клітчастий лев. Навіть у дні мого батька дерева ще росли по обидві сторони потоку, але потім павуки вирубали свій ліс, аби влаштувати пасовисько для корів, овець та коней.

Тонкий струмочок поту поповз Дунковими грудями. Раптом він палко забажав, аби його господар та повелитель стулив пельку. Хіба ж можна базікати в таку спеку? Хіба можна кудись їхати? Хай йому грець, та хіба можна зараз бодай ворушитися?

У лісі вони побачили тушу великого бурого деревного кота, на якій юрмилися черви.

— Фу-у! — вигукнув Яйк, якомога далі обводячи Маестра навколо неї, — смердить іще гірше за пана Беніса.

Пан Явтух натягнув повід.

— Деревний кіт. Я й не знав, що вони ще лишилися у цьому лісі. Цікаво, від чого він помер.

Коли ніхто не відповів, старий продовжив:

— Звідси я поверну назад. А ви їдьте собі на захід, і доберетеся просто до Холоднокопу. Ви взяли гроші? — Дунк кивнув. — Добре. Хай разом з вами, пане, повернеться і моя вода.

Старий лицар ристю рушив назад. Туди, звідки приїхав.

Коли він зник, Яйк мовив до Дунка:

— Я тут міркував, пане, як вам краще балакати з пані Тенетник. Щоб заприязнити її до себе, не обійтися без хвали та лестощів.

У своєму клітчастому жупанчику Яйк виглядав таким бадьорим, наче знати не знав ніякої спеки. Пан Явтух почувався так само навіть у киреї. «То що ж це, єдиний я тут спливаю потом?»

— Хвали та лестощів, кажеш, — повторив Дунк. — Яких саме?

— Та ви ж самі знаєте. Кажіть їй, яка вона чудова та прегарна.

Дунк засумнівався.

— Вона пережила чотирьох чоловіків. Має бути не молодша за пані Вайф. Якщо я хвалитиму чудову красу якоїсь бородавчастої старої жаби, то вона знатиме, що я брешу.

— Та ж вам досить лише знайти у ній щось справді варте хвали. Так робить мій брат Даерон. Каже, що навіть в найстрашніших старих шльондр можна відшукати густе волосся або вуха гарних обрисів.

— Вуха гарних обрисів?! — Сумніви Дунка міцніли з кожним словом.

— Або ж гарні очі. Скажіть їй, що її вбрання підкреслює колір її очей. — Малий поміркував якусь хвильку. — Якщо тільки в неї не одне око, як у князя Кровокрука.

«Люба пані, ваше вбрання підкреслює колір вашого ока.» Дункові доводилося чути, як лицарі та паничі просторікували перед панями. Щоправда, таку дурницю при ньому ще жоден не бовкнув. «Добра пані, маєте таке прегарне вбрання. Воно так відтіняє колір обох ваших чудових очей.» Бувають пані старі та кощаві, бувають товсті та червонопикі, бувають незугарні та поїдені віспою. Але усі носять якесь вбрання і мають два ока. І наскільки пам’ятав Дунк, усі полюбляють чоловічі лестощі. «Яка прегарна сукня, пані моя. Прегарно підкреслює прегарну вроду ваших прегарно вродливих очей такого прегарного кольору.»

— Життя заплотного лицаря куди як простіше, — приречено буркнув Дунк. — Скажу щось не те, і вона накаже зашити мене у мішок та кинути у рів.

— Хай спершу знайде такого великого мішка, пане, — мовив Яйк. — А ще, раптом що, нас врятує чобіт.

— Ні, — загарчав Дунк, — мовчи вже про свій чобіт.

Виїхавши з Гакового Гаю, вони опинилися набагато вище від греблі за течією. Тут вода піднялася так, що Дунк міг би навіть втілити свою мрію про купання. «Та тут і втопитися можна», подумав він. У дальній берег врізався рівчак, що відводив воду кудись на захід. Рівчак біг уздовж дороги та живив безліч іще менших рівчаків, які зміями розповзалися по ланах. «Перетнемо річку, і опинимося у владі Вдовиці». Дунк спитав себе, що чекає попереду на самотнього лицаря з десятирічним хлопчаком за спиною.

Яйк обмахував обличчя.

— Гей, пане! Чого ми зупинилися?

— Ми не зупинилися.

Дунк вдарив коня острогами та з плюскотом в’їхав у річку. Яйк рушив слідом на мулі. Вода піднялася Громові до черева, тоді знову спала. Вони вибралися на Вдовициному боці, стікаючи краплями. Рівчак попереду біг прямий, мов спис, і сяяв на сонці золотом та зеленню.

Через кілька годин вони побачили башти Холоднокопу. Дунк спинився, щоб перевдягтися у свою гарну дорнійську сорочку та перевірити, як меч ходить у піхвах, аби не мати неприємних несподіванок, якщо знадобиться його оголити. Яйк також смикнув за руків’я кинджала, хмурячи чоло під своїм брилем. Далі вони поїхали обабіч: Дунк на бойовому огирі, малий на мулі. Прапор Осгреїв безпомічно висів з держална.

Холоднокоп розчарував його після усього почутого від пана Явтуха. Порівняно зі Штормоламом, Вирієм та іншими княжими столами, яких вдосталь надивився Дунк, замок виявився доволі непоказним… та все ж замком, а не укріпленою вежею. Зубчастий зовнішній мур мав тридцять ступнів у висоту і башти на кожному куті — кожна заввишки як півтора Стояка. З кожного шпиля та підвищення важко звисав чорний прапор Тенетників, прикрашений плямистим павуком на сріблястому павутинні.

— Пане? — покликав Яйк. — Вода. Дивіться, куди вона йде.

Рівчак кінчався коло східного муру Холоднокопу, стікаючи у копаний рів, за яким замок і було названо. Від виду та шуму вируючої води Дунк трохи зубами не заскреготів. «Я не віддам їй мою Клітчасту.»

— Їдьмо, — мовив він до Яйка.

Над вигином головної брами у нерухомому повітрі висів ще один ряд павучих прапорів. Під ним глибоко у камені було вирізано якогось старішого знака. За століття вітер та дощ добряче його вилизали, але зовсім подоби не спотворили: на задніх лапах там стояв лев, складений з клітин. Брама була відчинена. Проїжджаючи підйомним мостом, Дунк помітив, як низько стояла вода у рові. «Впала трохи не на сажня», подумав він.

Двоє списників перегородили їм дорогу коло решітки. Один мав велику чорну бороду, інший був безбородий. Бородань завимагав сказати, навіщо вони приїхали.

— Вельможний пан Осгрей надіслали мене задля перемовин з пані Тенетник, — відповів Дунк. — Я лицар Дункан Високий.

— Та вже ж не Беніс, — мовив безбородий. — Того б ми за версту винюхали.

В нього бракувало переднього зуба, а на серці був нашитий значок з плямистим павуком.

Бородань підозріливо примружився на Дунка.

— Ніхто не може бачити її вельможність без дозволу каштеляна Довговерха. Ідіть зі мною. А ваш машталір хай лишається коло коней.

— Я не машталір, а зброєносець! — вигукнув Яйк. — Чи ти сліпий, чи просто дурний?

Безбородий розреготався. А бородань націлив вістря списа просто хлопцеві у горло.

— Ану повтори, що сказав!

Дунк дав Яйкові добрячого ляща у вухо.

— Ні, не повторюй, а стули пельку та подбай про коней. — Сам Дунк тим часом зліз на землю. — Я піду до пана Лукаса.

Бородань опустив списа.

— Він у дворі.

Пройшовши під шпичастою залізною решіткою та бійницею у стелі, вони опинилися у зовнішньому дворі. Там з псярні гавкали хорти, з вікон свинцевого скла у семибічному дерев’яному септі чулися співучі голоси. Перед кузнею коваль ставив підкови бойовому коневі, а хлопчина-учень йому допомагав. Неподалік якийсь зброєносець пускав стріли по стрілецьких цілях, зроблених з соломи, а поруч веснянкувата дівчина з довгою косою відповідала на кожен його постріл своїм. Крутилося щитове опудало: з півдесятка лицарів у набивних каптанах по черзі кололи його списами.

Пан Лукас Довговерх знайшовся серед спостерігачів коло опудала, поруч із товстим здорованем-септоном, що пітнів ще гірше за Дунка. Білий та круглий, мов коровай, чолов’яга мав на собі рясу таку мокру, наче він у ній купався. Довговерх поруч із ним скидався на списа: прямий, жорсткий, дуже високий… хоча й трохи нижчий за Дунка, скільки той міг судити… та кожним своїм вершком пихатіший за усього Дунка заразом. Вдягнений пан Лукас був у чорний шовк та золоту парчу, але на вид почувався не спекотніше, аніж на Стіні.

— Мосьпане, — привітав його стражник, — тут з’явився один такий собі з курячої вежі, хоче бачити її вельможність.

Першим обернувся септон і так захоплено тюгукнув, що Дунк аж подумав, чи не п’яний він.

— Що це в нас тут? Заплотний лицар? Величенькі ж у Обширі заплоти. — Септон зробив знак благословіння. — Хай Воїн завжди стоїть за вашу справу, пане. А я — септон Сефтон. Невдале ім’я, та іншого не маю. А ваше ж яке?

— Дункан Високий.

— Наш гість зовсім не марнославний, — зазначив септон до пана Лукаса. — Якби я мав його зріст, то назвався б Сефтоном-Велетнем. Сефтоном-Вежею. Сефтоном Головою-в-Хмарах.

Кругле обличчя його заливалося червоним, а на рясі виднілися плями від вина.

Тим часом пан Лукас вивчав Дунка. Це був немолодий вже чоловік: років за сорок, а може, й п’ятдесят, радше жилавий, ніж м’язистий. Обличчя він мав надзвичайно незугарне: товсті губи, криві жовті зуби, широкий м’ясистий ніс, витріщені очі. «Ще й сердитий який», майнула в Дунка побіжна думка, перш ніж той мовив:

— Заплотні лицарі — то жебраки з мечами. Це ще в кращому випадку, а в гіршому — розбійники. Забирайся геть. Нам тут таких не треба.

Дунк потемнів обличчям.

— Пан Явтух Осгрей надіслав мене зі Стояка на перемовини з господаркою цього замку.

— Осгрей? — Септон зиркнув на Довговерха. — Осгрей-клітчастий лев? Я гадав, дім Осгрей вже вимер до останньої людини.

— Майже вимер. Стариган лишився останній. Ми дозволили йому дожити свого віку в напіврозваленій вежі за кілька верстов на схід.

Пан Лукас обернув похмуре обличчя до Дунка.

— Якщо пан Явтух бажає говорити з її вельможністю, хай приходить сам. — Його очі звузилися. — Це ти був разом з Бенісом коло греблі. Не смій заперечувати. Я мав би тебе повісити!

— Порятуй нас, Седмице. — Септон витер піт з лоба рукавом. — Розбійник, кажете? Ще й здоровань який. Пане, спокутуйте вчинене зло, і Мати змилується над вашою душею!

Добру й побожну пораду дещо зіпсувало те, що посеред неї септон раптом гучно перднув.

— Ой, божечки. Даруйте мені, пане лицарю. Така біда — квасоля та ячмінний хліб.

— Я не розбійник, — мовив до них Дунк з усією гідністю, яку спромігся зібрати.

Але Довговерха його заперечення не зворушили.

— Не випробовуй мого терпіння, лицарю… якщо ти за правом носиш це звання. Тікай до курячої вежі та скажи панові Явтуху, аби доправив сюди пана Беніса Буробздоха. Якщо твій пан позбавить нас клопоту силоміць виколупувати Беніса зі Стояка, то її вельможність, може, вчинить милосердно.

— Я маю намір побалакати з її вельможністю і про пана Беніса, і про лихо коло греблі, і про вкрадену в нас воду.

— Вкрадену? — перепитав пан Лукас. — Згадай це слово при моїй пані, й плаватимеш у мішку ще до заходу сонця. Ти певний, що досі бажаєш її бачити?

Якщо Дунк і був у чомусь певний, то це у своєму бажанні вибити Лукасові Довговерху всі його криві жовті зуби.

— Я вам сказав, чого я бажаю.

— Ой, та дозвольте вже йому побачити пані, — закликав септон. — Хіба це комусь нашкодить? Пан Дункан подолав довгий шлях під безжальним сонцем. Хай добродій розкаже нашій пані, з чим приїхав.

Пан Лукас ще раз окинув Дунка поглядом.

— Наш септон — добра та божа людина. Пішли. Буду вдячний, якщо ти розкажеш свою справу якнайкоротше.

Він закрокував двором, і Дунк був змушений поспіхом його доганяти.

Тут відчинилися двері замкового септу, і віряни поспішили сходами надвір. Серед них були лицарі та зброєносці, з десяток дітей, кілька старих, три септи у білих рясах та каптурах… і одна повнотіла жінка безсумнівно шляхетного роду, вбрана у сукню темно-синього дамасту, облямовану мирійським мереживом і таку довгу, що поділ волочився у пилюці. Дунк вирішив, що їй років із сорок. Високо збите волосся під срібнотканою сіточкою було рудувато-брунатне; якщо це її прозивали Червонястою, то напевне за колір опасистого обличчя.

— Пані, — мовив пан Лукас, ставши перед нею та септами, — цей заплотний лицар каже, що приніс послання від пана Явтуха Осгрея. Чи вислухаєте ви його?

— Якщо бажаєте, пане Лукасе. — Вона витріщилася на Дунка так дивно, що той мимоволі згадав Яйкові балачки про чари. «Щось не дуже їй допомогли ті криваві купелі.» Вдовиця була тілом тлуста, обличчям непоказна, з дивно загостреною догори головою, чого не ховало навіть пишно зібране волосся; ніс вона мала завеликий, а рот замалий. Дунк з полегшенням побачив два ока, але всяка думка про шляхетне догоджання високородній пані зникла з його голови.

— Пан Явтух прохав мене перемовитися з вами про нещодавні прикрі події коло загати.

Вона блимнула очима.

— Коло… загати, кажете?

Навколо потроху збирався натовп. Дунк відчував на собі недружні очі.

— На річці, — мовив він, — на Клітчастій. Ваша вельможність збудували на ній греблю…

— Та ні, я напевне цього не робила, — відповіла та. — Про що ви, пане лицарю? Я всенький ранок молилася у септі.

Дунк почув гигикання пана Лукаса.

— Я не мав на увазі, що ваша вельможність гатили її самі, тільки… без тієї води загинуть усі наші ниви… бо ж селяни мають на полях квасолю, ячмінь, дині…

— Справді? Я дуже полюбляю дині. — Маленький ротик скривився у задоволену посмішку. — І які ж там у вас є дині?

Дунк збентежено роззирнувся колом облич і відчув, як пашіє його власне. «Щось тут не те. Довговерх робить із мене дурня.»

— Мосьпані, а чи не продовжити нам розмову деінде… де менше людей.

— Ставлю срібняка, що бовдур-велетень хоче її звабити! — пожартував хтось, і усі навколо вибухнули реготом. Пані сахнулася геть, налякана, і закрила обличчя руками. До неї швидко підскочила одна із септ, пригорнула за плечі, втішаючи та захищаючи.

— Що мають означати ці веселощі? — прорізався крізь сміх холодний та твердий голос. — Поділіться-но зі мною вашим жартом. Пане лицарю, чого це ви турбуєте мою зовицю?

Це виявилася та дівчина, яку він бачив коло стрілецьких цілей. При боці вона мала сагайдак стріл, а в руці тримала лука, мало не довшого за її невеличкий зріст. Якщо Дункові не вистачало піввершка до семи ступнів, то лучниці радше бракувало стільки ж до п’яти. Її стан Дунк міг би охопити двома долонями. Руде волосся було зібране у таку довгу косу, що вона лоскотала їй підкрижжя. На підборідді виднілася ямочка, носик скидався на гудзик, а щоки густо посипало ластовинням.

— Пробачте нам, пані Роганно. — Це проказав гарненький молодий панич з Креставським кентавром на грудях жупана. — Велетень сплутав пані Гелісенту з вами.

Дунк перевів погляд з однієї пані на іншу.

— То це ви Червоняста Вдовиця? — бухнув він, не подумавши. — Але ж ви така…

— Молода? — Дівчина кинула лука худорлявому хлопцеві, разом з яким стріляла. — Та вже двадцять п’ять років на світі живу. Чи ви хотіли сказати: мала?

— Гарна. Я хотів сказати: гарна. — Дунк сам не знав, як це він нагодився, але зрадів, що не бовкнув якоїсь іншої дурниці. Йому сподобався її носик, біляво-руде волосся, невеличкі, але справні груденята під шкіряною камізелькою. — Я гадав, ви маєте бути… тобто… кажуть, що ви чотири рази овдовіли, от я…

— Мій перший чоловік помер, коли мені було десять років. А йому було дванадцять, він служив зброєносцем при моєму батькові й загинув від руки вершника на полі Червонотрав’я. На жаль, мої чоловіки недовго затримуються на світі. Останній помер навесні.

Так казали про тих, хто загинув у Велику Весняну Пошесть, що буяла останні два роки: «помер навесні». Навесні померло багато десятків тисяч, а серед них старий мудрий король і два юних принци, від яких чекали так багато.

— Я… співчуваю вашим втратам, мосьпані. — «Щось шляхетне, бовдунку, скажи їй щось таке, що кажуть шляхетним паням.» — Я хотів сказати… про ваше вбрання…

— Вбрання? — Вона роздивилася свої чоботи, штани, вільну льоняну сорочку, шкіряну камізелю. — Я вбрана для стрільби з лука.

— Тобто… про волосся… таке м’яке…

— А вам це звідки відомо, пане? Якби ви колись торкалися мого волосся, то я б, гадаю, цього не забула.

— Та не м’яке, — жалюгідно промимрив Дунк. — Я хотів сказати, руде. Ваше волосся таке чудово руде.

— Чудово руде, пане? Та хоч не таке жовтогаряче, як ваше обличчя?

Вона засміялася, і усі навколо підхопили. Усі, окрім пана Лукаса Довговерха.

— Пані, — встряг він, — це один з найманих горлорізів Стояка. Він був разом з Бенісом Бурощитом, коли той напав на ваших копачів коло гребоі й попсував Волмерові обличчя. Старий Осгрей надіслав його на перемовини з вами.

— Саме так, мосьпані. Мене звати Дункан Високий.

— Як ви сказали? Дункан Сліпоокий? — спитав бородатий лицар з потрійною блискавкою Лейгодів на грудях. Навкруги знову зареготали. Навіть пані Гелісента отямилася достатньо, щоб захихотіти.

— Хіба у Холоднокопі разом з моїм батьком померли й шляхетні звичаї? — спитала дівчина. Та ні, не дівчина, а доросла жінка. — Як пан Дункан міг зробити таку помилку, питаю я вас?

Дунк кинув на Довговерха недобрий погляд і відповів:

— Це моя вина.

— Справді? — Червоняста Вдовиця роздивилася Дунка з ніг до голови, найдовше затримавшись на його грудях. — Дерево та падаюча зірка. Не бачила цього герба раніше.

Вона торкнулася його сорочки, провела двома пальцями по гілці в’яза.

— Ще й намальований, а не вигаптуваний. Я чула, що дорнійці малюють на шовку, але ви для дорнійця завеликий.

— Не всі дорнійці такі вже малі, мосьпані. — Дунк відчував її пальці крізь шовк. Рука в неї теж була веснянкувата. Можна присягнутися: вона веснянкувата уся, з ніг до голови. У роті дивно пересохло. — Я рік провів у Дорні.

— Чи там усі дуби виростають такими високими? — спитала вона, обводячи гілку дерева пальцями навколо його серця.

— Тут зображено в’яза, мосьпані.

— Я запам’ятаю. — Вона забрала руку і споважніла. — Спека та пил не дозволять нам розмовляти у дворі. Септоне, проведіть пана Дункана до моєї приймальні.

— З радістю, люба невістко.

— Наш гість, певно, схоче пити. Пришліть туди глек вина.

— Справді? — Товстун лагідно всміхнувся. — Гаразд, воля ваша.

— Я приєднаюся до вас, щойно перевдягнуся.

Відчепивши пояса з сагайдаком, вона передала його супутникові.

— Маестер Керрік також потрібен. Пане Лукасе, попрохайте його, аби прийшов.

— Приведу негайно, мосьпані, — відповів Лукас Довговерх.

Вона кинула на свого каштеляна доволі холодний погляд.

— Немає потреби. Я знаю, як багато часу забирають ваші замкові обов’язки. Достатньо, якщо ви попросите маестра Керріка до моїх покоїв.

— Мосьпані, — покликав їй услід Дунк. — Мого зброєносця примусили чекати біля воріт. Можна йому теж приєднатися до розмови?

— Зброєносця? — Усмішка зробила з неї дівчинку п’ятнадцяти років замість жінки двадцяти п’яти. Гарненьку дівчинку, лукаву та смішливу. — Звісно, якщо ваша ласка.

XII

— Вина не пийте, пане, — прошепотів йому Яйк, поки вони чекали разом з септоном у приймальні. Кам’яну підлогу вкривав запашний очерет, на стінах висіли гобелени з картинами турнірів та битв.

Дунк пирхнув.

— Їй немає потреби труїти мене, — зашепотів він у відповідь. — Вона думає, що я — довготелесий бовдур із гороховою кашею між вух.

— Так сталося, що моя невістка полюбляє горохову кашу, — зазначив септон Сефтон, з’являючись звідкілясь із глеком вина, глеком води та трьома кухлями. — Так-так, я чув. Я товстий, а не глухий.

Він наповнив два кухлі вином і один — водою. Третій кухоль призначався Яйкові, який роздивився його довгим підозріливим поглядом і відставив убік. Септон удав, що не звернув уваги.

— Це вертоградський збір, — саме казав він Дункові. — Дуже тонкий, а з отрутою набуває особливо рідкісного присмаку.

Септон підморгнув Яйкові.

— Сам я соку лози майже не торкаюся, але чув від людей.

І він передав Дункові його кухля.

Вино було запашне, солодке, багате на смак, але Дунк тягнув його обережними крихітними ковточками. Та й то взявся до нього, тільки коли септон всмоктав половину свого за три великі ковтки, облизуючись після кожного. Яйк схрестив руки і не доторкнувся до своєї води.

— А вона й справді полюбляє горохову кашу, — вів далі септон. — І вас вона уподобала, пане. Я ж знаю свою невістку. Щойно я побачив вас у дворі, як понадіявся, що ви приїхали з Король-Берега по руку моєї пані.

Дунк зморщив лоба.

— А як це ви, септоне, взнали, що я з Король-Берега?

— Бережани мають особливу говірку. — Септон знову сьорбнув з келиха, побовтав вино у роті, проковтнув та зітхнув від задоволення. — Я там служив багато років. При нашому верховному септоні у Великому Септі Баелора.

Він зітхнув.

— Після весни ви б не впізнали міста. Пожежі зовсім змінили його. Чверть домівок погоріла, ще чверть стоїть порожня. Пацюки зникли. Це найдивніше. Ніколи не думав побачити місто без пацюків.

Дунк теж про таке чув.

— То ви були у місті під час Великої Весняної Пошесті?

— О так, саме так. Жахливі часи, добрий пане, просто жахливі. Сильні чоловіки на світанку прокидалися здоровими, а до вечора вмирали. Помирало так багато і так швидко, що ховати їх не встигали, а просто скидали на купи у Драконосхроні. Коли ж мерців там набрався суцільний шар у десять ступнів завтовшки, князь Водограй наказав вогнечарникам їх спалити. Вогонь сяяв крізь вікна, як у минулі часи, коли під склепінням ще гніздилися живі дракони. Вночі по всьому місті бачили тьмяне зелене сяйво шал-вогню. Опісля того я досі жахаюся зеленого світла. Казали, що весна тяжко вдарила по Ланіспортові, ще гірше — по Старограді, але у Король-Березі вона забрала кожних чотирьох з десяти. Не було спасіння ані молодим, ані старим, ані багатим, ані бідним, ані великим, ані малим. Смерть забрала нашого верховного септона — божий голос на землі, а з ним третину Превелебних та майже усіх сестер-мовчальниць. Його милість король Даерон, любий Матарис, відважний Валар, Правиця… о, які жахливі часи. Під кінець лиха половина столиці молилася Морокові.

Він сьорбнув ще.

— А ви де були, пане?

— У Дорні, — відповів Дунк.

— То дякуйте Матері за її милість. — Велика Весняна Пошесть не дійшла до Дорну. Дорнійці закрили свої кордони та порти, і цим врятувалися. Їхній приклад наслідували Арини у Долині, й теж минули біди. — Від цих балачок про смерть можна втратити смак до вина… але де ж іще шукати втіхи в такі часи? Посуха не кінчається, скільки б ми не молилися про дощ. Королівська пуща суха, як один великий трут, день і ніч там буяють пожежі. Лихий Булат та сини Даемона Чорножара плетуть змови у Тироші, а тим часом кракени Дагона Грейджоя нишпорять західними морями, наче голодні вовки, доходячи з вогнем і мечем аж до Вертограду. Вони розтягли половину багатств Файного Острова, викрали звідти сотню жінок. Князь Файян поспіхом зміцнює оборону, хоч і нагадує мені тим чоловіка, який застібає пояс цноти на вагітній дочці, коли в неї черево вже завбільшки з моє. Князь Бракен повільно помирає на Тризубі, його старшого сина забрала весна, і спадкоємцем лишився пан Ото. А Чорноліси ніколи не потерплять Харциза Бракенського за сусіду. Тож буде війна.

Дунк знав про стародавню чвару між домами Чорноліс та Бракен.

— Але хіба їхній зверхній володар не змусить їх до миру?

— На жаль, ні, — відповів септон Сефтон. — Князеві Таллі вісім років, його оточують самі жінки. Водоплинові зайві турботи ні до чого, а королю Аерису — ще й того менше. Якщо ніякий маестер не напише про цю справу книжку, то його милість, вірніше за все, нічого й не дізнається. А князь Водограй, найпевніше, жодного Бракена до короля не пустить. Не забуваймо, що наш Правиця по матері — Чорноліс, і якщо він взагалі зрушить з місця, то тільки заради того, аби допомогти родичам припнути Харциза Бракенського на налигача. Вишня Мати позначила пана Водограя у день його народження, а на полі Червонотрав’я Лихий Булат залишив ще одну позначку.

Дунк знав, що септон каже про Кровокрука. Насправді Правицю звали Брінден Водограй. Його мати походила з Чорнолісів, а батьком був король Аегон Четвертий.

Товстун випив вина і заторохтів далі.

— Що ж до короля Аериса, то його милість краще знається на старих сувоях та запилених пророцтвах, аніж на законах та звичаях панства держави. Та він навіть спадкоємця не потурбувався нагуляти. Королева Аелінора днями молиться у Великому Септі, прохаючи Вишню Матір благословити її дитям, але залишається дівою. Аерис живе у окремих покоях, і кажуть, що радше візьме до ліжка книжку, аніж жінку.

Септон знову наповнив келиха.

— Не сумнівайтеся, править нами усіма князь Водограй. Править чарами та шпигунством. Протистояти йому ніхто не здатний. Принц Маекар бурмоситься у Перелітку, плекає там образи на свого ясновельможного брата. Принц Раегель — слабкий розумом, божевільний, а діти його… ну, вони ще діти. На усіх посадах сидять друзі та улюбленці князя Водограя, пани з малої ради лижуть йому руки, а новий великий маестер так само схиблений на ворожбитстві, як і сам пан князь. Червоний Дитинець охороняють Крукові Зуби, отож короля без дозволу Правиці навіть бачити ніхто не може.

Дунк незатишно посовався на стільці. Скільки очей має пан Кровокрук? Тисячу, і ще одне. Він сподівався, що хоч вух у нього трохи менше. Деякі зі слів септона Сефтона відгонили зрадою. Дунк зиркнув на Яйка, перевіряючи, як той ся має. Вочевидь, хлопчик мужньо боровся з собою, аби якось втримати язика за зубами.

Септон звівся на ноги.

— Моя невістка щось затрималася. Напевне, як і в кожної високородної пані, перші десять переміряних суконь не пасували до її настрою. Вип’єте ще вина?

Септон налив два кухлі, не чекаючи відповіді.

— Та пані, що я помилково вважав хазяйкою замку, — мовив Дунк, обережно уникаючи інших тем для розмови, — то ваша сестра?

— Ми усі — діти однієї й тієї самої Седмиці Божої, але не рахуючи цього… ой божечки, ні. Пані Гелісента — сестра четвертого чоловіка пані Роганни, пана Ролланда Уферина, який помер навесні. Мій брат, пан Сімон Стаунтон, був його попередником. Йому випала нещаслива доля вдавитися курячою кісткою. Треба визнати, Холоднокопом гуляє безліч привидів минулого. Чоловіки помирають, а родичі їхні лишаються, аби хлюскати хазяйське вино і солодко жерти, мов зграя жирної рожевої сарани у шовках та оксамитах.

Він витер рота.

— Однак їй все ж доведеться вийти заміж знову, і то якнайскоріше.

— Доведеться? — перепитав Дунк.

— Цього вимагає заповіт її вельможного батька. Князь Виман бажав, аби його рід продовжили онуки. Захворівши, він намагався видати дочку заміж за Довговерха, аби спокійно померти і знати, що її захищатиме сильний чоловік. Але Роганна відмовилася, і його вельможність помстилися своїм заповітом. Якщо на другу річницю смерті князя його дочка лишиться незаміжньою, то Холоднокоп разом із землями перейде братові покійного у перших, Венделові. Ви могли бачити його у дворі: такий собі коротун з великим зобом, надто схильний псувати повітря. Хоча хто б казав: я теж покараний цим лихом. Та грець із ним. Головне, що сам пан Вендел — зажерливий і тупий, а його дружина — сестра князя Рябина… ще й плодюча надміру. Не встигне він перднути — а вона вже нове дитя налупила. Сини пана Вендела вдалися не кращі за нього самого, дочки — ще гірші, а разом всі тільки й рахують дні до виконання заповіту. Князь Рябин затвердив останню волю нашого пана, тож її вельможності лишилося часу до наступного нового місяця.

— Чому ж вона стільки тягнула? — поцікавився Дунк.

Септон здвигнув плечима.

— Правду кажучи, ми не надто багаті на пошукачів її руки. Ви мали помітити, що моя невістка зовсім не бридка на обличчя, а справний замок із широкими ланами ще додають їй чарівності. Здавалося б, молодші сини та безземельні лицарі мають юрмитися навколо її вельможності, мов мухи. Та не так сталося… Чутки про чотирьох мертвих чоловіків відлякують залицяльників, а люди ще й подейкують про безпліддя… хоча й не в очі, аби не опинитися у воронячій клітці. Вона виносила двох дітей — хлопчика та дівчинку — і народила у належний строк, та жодне дитя не дожило до власних іменин. А ті, кому байдужі плітки про отруту й чари, не бажають такого щастя, як Довговерх. Князь Виман на смертному одрі наказав йому берегти дочку від недостойних женихів. А він його волю так повернув, що тепер береже геть від усіх. Жоден пошукач руки її вельможності не минає його меча.

Септон допив вино та відставив кухля.

— Не те щоб їх зовсім бракувало… Найупертішими виявилися Клейтон Крестав та Сімон Лейгод. Хоча їх, схоже, більше цікавить земля, ніж наречена. Якби дійшло до закладу, я б поставив гроші радше на Геролда Ланістера. Він ще не з’являвся тут власною особою, але кажуть, що він золотоволосий, швидкий розумом, більш як шість ступнів заввишки…

— …і підкорив серце пані Тенетник своїми зворушливими листами.

Згадана пані стояла у дверях поряд із молодим маестром, що мав непоказне обличчя з великим гачкуватим носом.

— Але ви, добрий дівере, програли б цей заклад. Геролд ніколи з доброї волі не покине втіхи Ланіспорту і шалену розкіш Кастерлі-на-Скелі заради незначного титулу та зачуханого замку. Він має більше впливу та слави як брат і радник князя Тибольта, аніж може сподіватися мати як мій чоловік. Що ж до інших двох, то панові Сімону доведеться продати половину моєї землі, аби сплатити свої борги, а пан Клейтон тремтить, наче осиковий листок, щойно Довговерх гляне у його бік. Ще й гарнюній такий, красніший за мене. А ви, септоне, маєте найдовшого язика на Вестеросі. І як він тільки влазить до вашого рота!

— До великого черева треба мати великий рот, — відповів анітрохи не збентежений септон Сефтон. — Інакше черево швидко спаде.

— То це ви — Червоняста Вдовиця? — скрикнув Яйк з подиву. — Та я вже мало не вищий за вас!

— Якихось півроку тому один хлопець зазначив те саме. Я наказала витягти його на дибі, аби додати зросту. — Коли пані Роганна всілася на панське місце на підвищенні, то перекинула косу наперед через ліве плече. Коса була така довга, що згорнулася на колінах, наче спляча кішка. — Пане Дункане, я не мала б дражнитися на вас у дворі, де ви так прагнули виявити шляхетну чемність. Просто ви так зворушливо червонієте… хіба у тому селі, де ви набралися такого зросту, вас ніколи не дражнили дівчата?

— Те село зветься Король-Берег. — Про Блошиний Поділ він промовчав. — Дівчата там були, але…

У Король-Березі так дражнили, що потім і пальців не дорахуєшся.

— Гадаю, вони боялися вас дражнити. — Пані Роганна погладила свою косу. — Напевне, лякалися вашої постави. Прошу вас не думати погано про пані Гелісенту. Моя зовиця — проста душа, ніякого зла не бажає. За всієї своєї побожності, вона без своїх септ сама вдягнутися не зможе.

— Її вини тут немає. Я помилився сам.

— Ви дуже шляхетно брешете. Я ж знаю, що винен пан Лукас. Він полюбляє жорстокі жарти, а ви просто з порога його образили.

— Як? — зачудувався Дунк. — Та я ж нічого не робив.

Пані Роганна всміхнулася, і Дунк аж пожалів, що вона така гарна.

— Я бачила вас двох поруч. Ви вищі за нього мало не на долоню. Вперше за багато років пан Лукас зустрів людину, на яку не може дивитися згори вниз. Скільки вам років, пане лицарю?

— Майже двадцять, з ласки мосьпані. — Дунк полюбляв слово «двадцять», хоч мав рости до тих двадцяти ще рік, а то й два. Та все одно ніхто не знав достеменно, а найменше він сам. Напевне, в нього були якісь мати й батько, як у всіх інших, та він їх не пам'ятав, ба навіть імен ніколи не чув. А люд Блошиного Подолу взагалі чхати хотів, коли він народився чи від кого.

— Чи ви справді такий сильний, як здаєтеся?

— А яким я здаюся, мосьпані?

— Досить сильним, аби дратувати пана Лукаса. Він мій каштелян, хоча не з моєї волі. Як і Холоднокоп, він дістався мені у спадщину від батька. Чи не вислужили ви лицарства на полі бою, пане Дункане? Судячи з вашої мови, роду ви не шляхетного, якщо пробачите мені зухвале припущення.

«Мій рід тільки тим і шляхетний, що обабіч шляху ріс.»

— Мене взяв до себе зброєносцем заплотний лицар, пан Арлан з Грошодубу, як я був іще зовсім малий. Навчив мене лицарської справи та мистецтва війни.

— І у лицарі вас висвятив теж згаданий пан Арлан?

Дунк посовав ногами по підлозі. Один чобіт був недошнурований.

— Ніхто інший цього б не зробив.

— А де зараз пан Арлан?

— Помер. — Дунк підняв очі. Зашнуруватися можна й потім. — Я поховав його на схилі пагорба.

— Шляхетна смерть на полі битви?

— Холодний дощ. Старий пан застудився.

— Немолоді люди бувають такі слабкі. Це я взнала від другого чоловіка. Мене з ним одружили, як мені було тринадцять, а йому на наступні іменини мало бути п’ятдесят п’ять. Якби він дожив. Коли чоловік уже півроку лежав у могилі, я подарувала йому маленького синочка, але Морок прийшов і по нього. Септони казали, що батько забажав бачити сина коло себе. А ви як гадаєте, пане?

— Ну, — завагався Дунк, — може, й так, мосьпані.

— Дурниці, — заперечила вона, — хлопчик просто народився заслабким. І таким крихітним. Ледве мав сили смоктати. І все ж його батькові боги дарували п’ятдесят п’ять років життя. Хоч би подарували синові трохи більше, ніж три дні.

— Авжеж. — Дунк геть нічого не знав про богів. Інколи він ходив до септу і молився Воїнові про силу для своїх рук, але в іншому Седмицю не турбував і не згадував.

— Шкода, що ваш пан Арлан помер, — мовила вдовиця, — а ще більша шкода, що ви служите панові Явтуху. Не всі старі однакові, пане Дункане. Краще б вам поїхати додому, до того Грошодубу.

— Я маю тільки той дім, якому присягаю на мечі. — Дунк ніколи не бачив Грошодубу. Не міг би навіть сказати, чи той знаходиться у Обширі, а чи деінде.

— То присягніть цьому домові. Часи зараз непевні, а я потребую лицарів. На вид вас, пане Дункане, прогодувати нелегко. Мабуть, охоче б з’їли за один присіст усіх Явтухових курей. А в Холоднокопі зможете досхочу напихатися соковитим м’ясивом та солодкими мандриками. Та й вашого зброєносця не завадило б підживити, бо він такий худий, аж усе волосся вилізло. Ми його поселимо з іншими малими його віку. Гадаю, це його втішить. А мій майстер-мечник навчатиме його військових мистецтв.

— Я сам його навчаю, — мовив Дунк. Вийшло якось винувато.

— А ще хто? Беніс? Старий Осгрей? Курки у дворі?

Бували дні, коли Дунк наказував Яйкові ганятися за курями, щоб розвивати прудкість та спритність. Але якби він сказав про це пані, та б стала з них сміятися. Вона відволікала його своїм носиком-гудзиком та веснянками. Дункові доводилося нагадувати собі, навіщо пан Явтух його прислав.

— Я присягнув на мечі панові Осгрею, мосьпані, — мовив він твердо. — І не порушу присяги.

— Гаразд, пане. Тоді візьмемося до справи більш гидкої. — Пані Роганна смикнула за косу. — Ми не терпимо нападів на Холоднокоп та його людей. Отже, розкажіть мені, чому я не повинна зашити вас у мішок.

— Я приїхав на перемовини як посланець, — нагадав він, — і пив ваше вино.

Смак вина — солодкий, густий — ще відчувався у роті. Поки що його не отруїли. Навпаки — вино, здається, додало сміливості.

— Та й мішка в вас такого немає, щоб я помістився.

На його полегшення, від Яйкового жарту пані всміхнулася.

— Проте в мене є декілька, куди поміститься Беніс. Маестер Керрік каже, що Волмерові розпанахали обличчя трохи не до кістки.

— Визнаю, мосьпані, панові Бенісу трохи урвався терпець. Пан Явтух прислав мене, аби заплатити виру.

— Виру? — Роганна засміялася. — Знала я, що він старий, але не знала, що аж такий. Чи він гадає, що ми живемо у Вік Звитяжців, коли життя людини рахували на срібняки?

— В копача ніхто не відібрав життя, мосьпані, — нагадав Дунк. — Я взагалі не бачив, щоб когось убили. Йому обличчя порізали, та й усе.

Її пальці ліниво перебирали косу.

— То скажіть мені, благаю, як дорого пан Явтух оцінив Волмерову щоку?

— У одного срібного оленя йому, і ще три вам, мосьпані.

— Пан Явтух дає за мою честь жебрацьку ціну. Хоча хто б казав, три срібняки кращі за трьох курей. Але ще кращий був би пан Беніс власною особою, доправлений сюди для покарання.

— Для покарання? У вже згаданому мішку?

— Може, й так. — Вона накрутила косу на одну руку. — Хай Осгрей прибере своє срібло. За кров платять лише кров’ю.

— Гаразд, — відповів Дунк, — ви, мосьпані, може, й у своїй правді, та давайте покличемо порізаного Бенісом добродія і запитаємо, що його більше втішить: срібний олень чи Беніс у мішку.

— О, я певна, він би хотів того й іншого, а якщо не можна, тоді срібло. Тут я, пане, сумнівів не маю. Але обирати не йому. Справу вирішують між собою лев і павук. Йдеться вже не про хлопську щоку, а про Беніса. Я хочу мати Беніса, і я його матиму. Ніхто не може в’їхати на мою землю, вчинити свавілля над одним із моїх і втекти, аби глузувати з мене.

— Але ваша вельможність в’їхали на землю Стояка і вчинили свавілля над одним із людей пана Явтуха, — ляпнув Дунк, навіть не спинившись подумати.

— Хіба? — Вона знову смикнула косу. — Якщо ви про того крадія овець, то я довго терпіла. Двічі жалілася Осгреєві, а він нічого не робив. Я не прошу тричі. Закон короля дає мені право ями та шибениці.

Цього разу їй відповів Яйк.

— На вашій землі, — заперечив малий. — Закон короля дає зверхньому панові право ями та шибениці на його власній землі.

— Який розумник, — відповіла пані. — Такі речі знаєш. Тоді, може, знаєш і те, що земельний лицар не має права карати людину без дозволу свого зверхнього князя. Пан Явтух тримає Стояк від князя Рябина. Проливши кров, Беніс порушив королівський мир. І тепер має за це відповісти.

Вона перевела очі на Дунка.

— Якщо пан Явтух доправить до мене Беніса, я накажу вирвати йому ніздрі, та й по тому. Справу буде скінчено. Але якщо мене змусять брати його силоміць, то так легко він може не відбутися.

Дункові зненацька стало зле у животі.

— Я перекажу ваші слова, та мій пан не видасть пана Беніса задурно.

Повагавшись, він додав:

— Увесь цей клопіт виник з-за греблі. Якби ж ваша вельможність зголосилися її розвалити…

— Не може бути й мови, — оголосив молодий маестер коло пані Роганни. — З землі Холоднокопу живе удвадцятеро більше селян, аніж зі Стоякової. Поля пшениці, ячменю та кукурудзи, що належать її вельможності, помирають від посухи. Ще є півдесятка плодових садів, де ростуть яблука, абрикоси, три види груш. Є тільні корови, п’ять сотень голів чорноносих овець, табун кращих коней у Обширі. Одних тільки жеребних кобил — цілий тузінь.

— Пан Явтух теж має овець, — відповів Дунк. — На полях в нього дині, боби, ячмінь, а ще…

— Ви забираєте воду для рову! — вигукнув Яйк.

«Саме хотів сказати про рів», подумав про себе Дунк.

— Рів необхідний для оборони Холоднокопу, — відрізав маестер. — Чи ви пропонуєте пані Роганні залишитися беззахисною перед нападом у такі непевні часи?

— Ну, — проказав Дунк, — сухий рів — він теж рів. Мосьпані мають міцні мури та сильних хоробрих воїнів для їхнього захисту.

— Пане Дункане, — мовила пані Роганна, — мені було десять років, коли повстав чорний дракон. Я благала батька не піддавати себе небезпеці або ж хоча б лишити вдома мого чоловіка. Хто мав захищати мене, коли обидва рідні чоловіки на війні? А він вивів мене на мури і вказав, у чому сила Холоднокопу. «Завжди бережи цю силу», мовив батько, «і вона збереже тебе. Турбуйся про оборону, і вцілієш за всяких часів.» А найперше з усього він вказав на рів.

Вона попестила щоку кінчиком коси.

— Мій перший чоловік загинув на полі Червонотрав’я. Батько знаходив мені інших, але Морок забирав їх теж. Я більше не покладаюся на чоловіків, хай там які вони сильні та хоробрі. Я покладаюся на камінь, крицю та воду. Я покладаюся на мури та рови, пане, і мій рів ніколи не висохне.

— Ваш батько сказав гарні слова, — відповів Дунк, — але вони не дають вам права забирати Осгреєву воду.

Пані смикнула за косу.

— Виходить, пан Явтух сказав вам, що річка належить йому.

— Від пращурів, уже тисячу років, — відповів Дунк. — Її навіть називають Клітчаста. Справа ясна.

— Називають. — Вона смикнула ще: раз, другий, третій. — А є річка, яку називають Мандер, хоча рід Мандерлі вигнали з її берегів тисячу років тому. На Вирій ще й досі коли-ніколи кажуть Тепличник, хоча останній Теплич загинув на Полум’яному Полі. В Кастерлі-на-Скелі сидять самі Ланістери, а Кастерлів там не знайти жодного. Світ міняється, пане. Клітчаста починається у Підковних Пагорбах, що цілком належать мені, скільки я пам’ятаю. І річка теж уся моя. Маестре Керріку, покажіть.

Маестер зійшов з помосту. Він був не набагато старший за Дунка, та сіра ряса і ланцюг додавали йому років і якоїсь поважної мудрості у поставі. У руках він тримав старого пергамена.

— Ось, подивіться самі, пане.

Маестер розгорнув сувоя та передав його Дункові.

«Дунк-бовдунк, тупіший за замковий кут.» Він відчув, як щоки червоніють, неохоче узяв пергамена з рук маестра і зморщив чоло над письмом. Жодного слова він не розібрав, та під візерунчастим підписом побачив знайому воскову печатку: триголового дракона дому Таргарієн. Королівську печатку. Він дивився на якусь королівську грамоту. Дунк поводив головою з боку в бік, аби здавалося, що він читає.

— Тут є одне слово, яке я до пуття не розберу, — пробурмотів він. — Підійди-но, Яйку, в тебе очі гостріші за мої.

Хлопчик миттю кинувся до нього.

— Яке саме, пане? — Дунк тицьнув пальцем. — Оце? Зрозуміло.

Яйк швидко прочитав грамоту, підняв очі на Дунка і ледь помітно кивнув.

«То це її річка. В неї є писана грамота.» Дунк відчув себе так, наче його вдарили у живіт. Власна печатка короля.

— Це ж… тут має бути якась помилка. Сини старого лицаря загинули за короля, чому ж його милість забрали річку?

— Якби король Даерон мав менш ласкаву вдачу, старий втратив би разом з річкою і голову.

Півудара серця Дунк не міг дотямити, про що йдеться.

— Тобто?

— Тобто моя пані кажуть, — відповів маестер Керрік, — що пан Явтух Осгрей — бунтівник і зрадник.

— Пан Явтух став на бік чорного дракона замість червоного, бо сподівався, що король Чорножар поверне йому землі та замки, які Осгреї втратили за королів Таргарієнів, — пояснила пані Роганна. — Головним чином він хотів Холоднокоп. Сини його заплатили за батькову зраду кров’ю свого життя. Коли він привіз додому їхні кістки та віддав єдину дочку людям короля за заручницю, його дружина кинулася з верхівки Стояку. Певно, про це вам пан Явтух розповісти забув?

Вона сумно посміхнулася.

— Саме так я й гадала.

«Чорний дракон. Ти присягнув на мечі зрадникові, бовдунк. Їв зрадницький хліб, спав під зрадницьким дахом.»

— Мосьпані… — вичавив він із себе, — але ж чорний дракон… то було п’ятнадцять років тому. А ми тут, зараз, і в нас посуха. Хай пан Явтух — колишній зрадник, але ж вода йому потрібна.

Червоняста Вдовиця підвелася та розправила спідниці.

— Тоді хай ревно молиться про дощ.

Саме тоді Дунк пригадав останні слова Осгрея у лісі.

— Якщо ви не хочете віддати йому частину води заради нього самого, то хоча б заради сина.

— Сина?

— Його сина Аддама. Він служив вашому батькові джурою та зброєносцем.

Обличчя пані Роганни застигло, мов камінь.

— Підійдіть-но ближче.

Він не знав, що це має означати, тому підкорився. Поміст додав їй доброго ступня зросту, та все ж Дунк височів над хазяйкою замку, мов башта.

— Станьте на коліна, — мовила вона. Він став.

Мала пані підкріпила свого ляпаса усією силою та вагою. А сили в неї виявилося більше, ніж здавалося з виду. Дункова щока спалахнула полум’ям, у роті з’явився присмак крові з розбитої губи, хоча, звісно, дуже скалічити його вона не змогла. Якусь мить Дунк гадав схопити її за косу, перехилити через коліно та нахльоскати по сідницях, наче розбишацьке дівчисько. «Але ж тоді вона заверещить, прибіжать два десятки лицарів та вб’ють мене.»

— Ви смієте просити заради Аддама? — Її ніздрі роздулися, як в дракона. — Забирайтеся з Холоднокопу, пане лицарю. Негайно.

— Та я ж не…

— Забирайтеся геть, бо я знайду для вас належного мішка. Ба навіть сама пошию! Перекажіть панові Явтуху, щоб видав мені лицаря Беніса Бурощита назавтра ж. Бо інакше я сама прийду по нього з вогнем та мечем. Ви зрозуміли мене? З вогнем та мечем!

Септон Сефтон узяв Дунка за плече та притьмом випровадив за двері. Яйк не відставав.

— Дуже нерозумно, — шепотів товстий септон, поки вів їх до сходів. — Надзвичайно нерозумно. Згадати ім’я Аддама Осгрея…

— Пан Явтух казав, що вона дуже прихилилася до хлопця.

— Прихилилася? — Септон важко пирхнув. — Та вона його кохала до нестями, а він її. Між ними сталося хіба що кілька поцілунків, але саме по ньому вона лементувала після Червонотрав’я, а не по чоловікові, якого ледве знала. Вона звинувачує пана Явтуха в його смерті, та й немарно. Малому було лише дванадцять років.

Дунк знав, що таке рана на серці. Коли хтось згадував про Ясенбродську луку, він думав про трьох добрих лицарів, що віддали своє життя за його ногу. І йому завжди боліло.

— Перекажіть пані, що я не бажав зробити їй боляче. Попросіть від мене вибачення.

— Я зроблю все, що зможу, — відповів септон Сефтон, — але ви маєте переконати пана Явтуха, аби доправив Беніса, і то якнайшвидше. Інакше всім буде зле. Дуже, дуже зле.

XIII

Аж коли стіни та башти Холоднокопу зникли позаду них на заході, Дунк нарешті обернувся до Яйка і спитав:

— Що там написано, у тій грамоті?

— То привілей на землі та статки, пане. Князеві Виману Тенетнику від короля. За вірну службу під час останнього повстання князеві Виману та його нащадкам віддається повне право на річку Клітчасту від її витоку в Підковних Пагорбах до берегів озера Листопадного. Ще сказано, що князь Виман з нащадками мають право брати на своє бажання у Гаковому Гаю червоного та чорного звіра, а також зайців, і зрізати там двадцять дерев щороку.

Хлопчик відкашлявся та продовжив.

— Утім, привілей є тимчасовим. Грамота каже, що коли панові Явтуху трапиться скінчити життя без спадкоємця чоловічої статі, то Стояк вважатиметься відумерлим і повернеться короні, а права князя Тенетника на цьому скінчаться.

«Тисячу років вони були воєводами північного прикордоння.»

— Тобто старому панові лишили вежу, щоб у ній померти.

— Ще й голову на плечах, — додав Яйк. — Його милість залишили панові голову. Хоча він бунтував проти корони.

Дунк скоса зиркнув на хлопця.

— А ти що, радше відтяв би її?

Яйк задумався.

— Інколи при дворі я услуговував на засіданнях малої ради. Радники, бувало, сперечалися про такі речі. Дядько Баелор казав, що зі шляхетним ворогом краще чинити милосердно. Якщо ворог потерпить поразку, але сподіватиметься на прощення, то складе зброю та схилить коліно. А інакше битиметься до останньої краплі крові й занапастить ще немало вірних чи невинних людей. Але князь Кровокрук заперечував. Казав, що коли пробачаєш бунтівників, то тільки сієш зерна нових бунтів.

У голосі малого бринів сумнів.

— Навіщо пан Явтух повстав проти короля Даерона? Усі кажуть, то був добрий, ласкавий король. Він приєднав до держави Дорн, зробив дорнійців нашими друзями та союзниками.

— Доведеться тобі, Яйку, спитати в самого пана Явтуха.

Дунк був певний, що знає відповідь, але гадав, що вона не припаде малому до смаку. Старий пан хотів собі замок із левом над брамою. Та вислужив лише могили серед ожини. Коли ти присягаєш панові на мечі, то клянешся служити та коритися, при нагоді битися за нього, а не лізти у його справи та винюхувати про вірність чи зраду… але ж пан Явтух пошив його у дурні. Він сказав, що сини його загинули за короля, і запевнив, що річка належить йому.

Ніч застигла їх у Гаковому Гаю.

Це була Дункова вина. Він мав би їхати просто додому тим самим шляхом, яким приїхав. Та натомість прийняв на північ, аби ще раз глянути на греблю. Він уже наважився був на спробу розтягнути її голими руками, та Свята Седмиця і пан Лукас Довговерх не бажали йому легких шляхів. Діставшись греблі, Дунк побачив, що її охороняють двоє арбалетників із павучими значками, нашитими на кубраки. Один сидів, звісивши голі ноги у вкрадену воду. Дунк радо задушив би його за одне це, та стражник почув їхнє наближення і хутко натяг тятиву. Його напарник наклав стрілу та підняв самостріла ще швидше. Дунк тільки й міг, що проминаючи їх, погрозливо нахмуритися в їхній бік.

Після того лишалося тільки йти по своїх слідах. Дунк знав цю землю гірше за пана Беніса, та заблукати у такому невеличкому ліску, як Гаків Гай — то була б зовсім ганьба. Поки вони перетнули річку, сонце спустилося зовсім низько, з’явилися перші зірки, а з ними — хмари дрібної мушви. Опинившись серед високих чорних дерев, Яйк знову віднайшов голос.

— Послухайте, пане! Товстий септон казав про мого батька, що вони бурмосяться у Перелітку.

— Слова — то вітер.

— А от і не бурмосяться.

— Ну, — відповів Дунк, — не знаю. Ти он, приміром, весь час бурмосишся.

— А от і ні. Пане. — Він спохмурнів. — А хіба?

— Коли-не-коли. Та хоч не часто. Бо інакше мав би вдосталь лящів у вухо.

— Ви мені біля брами одного дали.

— То було хіба що пів-ляща. Як отримаєш цілого, то не сплутаєш.

— А Червоняста Вдовиця дала вам цілого.

Дунк торкнувся напухлої губи.

— А ти б менше зловтішався.

«Твого батька, напевне ж, ніколи у вухо не били. Може, тому принц Маекар таким і виріс.»

— Коли король поставив князя Кровокрука Правицею, твій ясновельможний батько відмовився сидіти у його раді й поїхав з Король-Берега до свого столу, — нагадав він Яйкові. — Сидить у Перелітку вже рік з половиною. Як іще це назвати?

— Праведним гнівом, — бундючно заявив Яйк. — Його милість мали б призначити мого батька Правицею. Батько — брат короля і кращий полководець Семицарства після загибелі дядька Баелора. А князь Кровокрук навіть не справжній князь. Його так називають лише з дурної двірської чемності. Він ворожбит, ще й роду підлого.

— Не підлого. Він позашлюбний син, але роду чесного.

Може, Кровокрук і не був справжнім князем, та з обох боків походив з можновладних домів. Його мати була однією з численних коханок короля Аегона Негідного. По смерті старого Аегона королівські байстрюки стали справжньою чумою Семицарства. На смертному одрі король взаконив усіх своїх дітей. Не тільки Великих Байстрюків — Кровокрука, Лихого Булата, Даемона Чорножара, народжених від шляхетних пань — але й низькородних, від шльондр, корчмарок, купецьких дочок, дівок з вертепів та усіх гарненьких селянок, що траплялися йому на очі. Гасло дому Таргарієн — «Вогнем та кров'ю», але пан Арлан колись казав, що Аегон мав би взяти собі інше: «Підмийте і ведіть».

— Король Аегон зробив з Кровокрука законного сина, — нагадав Дунк малому, — як і з решти.

— Старий верховний септон казав моєму батькові, що королівські закони — то одне, а божі — то інше, — вперто вів своєї хлопчик. — Законні діти зароджуються на шлюбній постелі, благословляються Батьком та Матір’ю. А байстрюки походять від хіті, слабкості духовної й тілесної. Хай король Аегон наказав не вважати своїх байстрюків байстрюками, але ж природи їхньої він не змінив. Верховний септон каже, що всі байстрюки схильні до зради… Даемон Чорножар, Лихий Булат, ба навіть Кровокрук. Князь Водограй хитріший за тих двох, та зрештою й він виявиться зрадником. Верховний септон радив моєму батькові не довіряти ані йому, ані іншим байстрюкам. Хоч великим, хоч малим.

«Уроджений зрадник», подумав Дунк. «Від хіті та слабкості. Не вартий довіри.»

— Яйку, — мовив він, — а чи не думав ти, що я теж, може, байстрюк?

— Ви, пане? — Хлопчик був застигнутий зненацька. — Та ні…

— Всяке може бути. Я ж не знав своєї матері, ба навіть її долі. Може, я народився надто великим, і це її вбило. Майже напевне вона служила при корчмі, а може, шльондрувала. В Блошиному Подолі шляхетних пань, бач, не водиться. А якщо вона таки вийшла заміж за мого батька… то де ж тоді він?

Дункові не подобалося, коли його змушували згадувати своє життя до пана Арлана.

— У Король-Березі є харчівня, куди я продавав пацюків, котів та голубів на бевку. Тамтешній кухар завжди казав, що мій батько — напевне, злодій або гаманоріз. «Може, я навіть бачив, як його вішали», бува, теревенив він. «А може, його на Стіну випхали.» Коли я служив панові Арлану, то питався, чи не поїдемо ми колись туди — присягнути Зимосічі або ще якомусь північному замкові. Я надіявся: а раптом, діставшись Стіни, зустріну там якогось дуже високого старого, схожого на мене. Але ми туди не дісталися. Пан Арлан казав, що на півночі немає заплотів, зате у лісах повно вовків.

Дунк похмуро похитав головою і додав:

— Власне, чого це я. А того, що майже напевне ти служиш байстрюкові.

Єдиний раз Яйк не знайшовся, що відповісти. Навколо них згущувався морок. Світлячки повільно шурхали між деревами, наче плаваючі зірки. Зірки також сяяли й у небі — стільки, що людині не порахувати, навіть якщо вона проживе так довго, як старий король Джаяхаерис. Дунк підняв очі й відразу побачив старих друзів: Огиря та Льоху, Королівського Вінця та Лампаду Стариці, Байдака, Привида, Місячну Діву. Але на півночі збиралися хмари, і блакитне око Крижаного Дракона, що вказувало на ту сторону світу, було затемнене.

Поки вони добралися до Стояка, високого й темного на своєму пагорбі, вже зійшов місяць. З вікон башти сочилося бліде жовте світло. Зазвичай пан Явтух вкладався до ліжка, щойно повечеряє, та схоже, цієї ночі він свій звичай порушив. «Чекає на нас», вирішив Дунк.

Чекав і Беніс Бурощит. Його вони знайшли на сходах вежі. Лицар жував кислолист та налощував меча-півторака при місячному світлі. Неквапне шурхання бруска по залізу розносилося далеко. Пан Беніс не надто дбав про власну особу та одяг, але зброю зберігав бездоганною.

— Овва, бовдунк повернувся, — вигукнув Беніс. — А я тут меча гострю, по тебе збираюся — від Удовиці рятувати.

— Де військо?

— Мет і Гак-Байрак чатують на даху — ану ж раптом Вдовиця у гості нагодиться. Решта, скиглячи, поповзла спати. Усі побиті, як підкови. Я їх не жалів. Випустив трохи крові з того дурника, аби розсердити — він коли розсердиться, то б’ється краще.

Беніс вишкірився своєю червоно-бурою посмішкою.

— Оце так губу нажив! Наступного разу не лізь перевертати камені, куди не просять. Що сказала та клята молодиця?

— Що воду не віддасть. А ще й вас хоче забрати за поранення копача біля греблі.

— Хто б сумнівався, — сплюнув Беніс. — Стільки галасу за якогось хлопа. Та він би дякувати мені мав. Жінки полюбляють чоловіків зі шрамами.

— Тоді й вам буде краще без ніздрів. Їх-бо Вдовиця хоче вирвати.

— А не пішла б вона у сраку! Якби ніздрі мені були зайві, я б їх сам вирвав!

Він тицьнув великим пальцем угору.

— Пан Лантух сидить у своїх покоях. Згадує, який він колись був зацний вельможа.

Раптом подав голос Яйк.

— Він бився за чорного дракона.

Дунк ладний був дати малому ляща, але бурий лицар тільки зареготав.

— Оце раптом! А втім, не диво, хоч би й глянути на нього: чи схожий він на людину, що билася за переможця?

— А наче ви схожі. Інакше б не сиділи тут. — Дунк обернувся до Яйка. — Подбай про Грома та Маестра, а тоді приходь до нас.

І пройшов до вежі крізь двері за підйомними сходами. Старий лицар саме сидів коло комину в халаті, не запалюючи вогню. У руці він тримав батьківського келиха — важкого, срібного, виготовленого для котрогось князя Осгрея ще до Завоювання. Келиха прикрашав клітчастий лев, викладений лусочками нефриту та золота. Деякі з нефритових лусочок давно висипалися. Зачувши Дункові кроки, старий лицар підняв очі та блимнув, наче прокинувшись від сну.

— Пане Дункане… Ви повернулися. Ну, то чи вселили ви своєю статурою острах в пана Лукаса Довговерха?

— Не те щоб, пане. Радше розгнівав.

Дунк переказав, як міг, їхні пригоди, не згадавши тільки про пані Гелісенту, аби не видатися цілковитим дурником. Про ляпаса він би теж змовчав, але розбита губа напухла вдвічі проти звичайної, тож пан Явтух не міг не помітити.

А коли помітив, то нахмурив чоло.

— Що це в вас з губою?

Дунк обережно торкнувся її.

— Це її вельможність дали мені ляпаса.

— Вона вас вдарила? — Старий лицар відкрив та закрив рота. — Вона вдарила мого посланця, який прийшов під прапором клітчастого лева? Вона насмілилася підняти руку на вашу особу?

— Ручка в неї невеличка, пане. Та й кровити перестало, ще як ми й з замку не вийшли.

Він стиснув руку в кулака.

— Вона вимагає пана Беніса. А срібла вашого не хоче. І греблю вона не руйнуватиме. Показала мені писаний привілей з власною королівською печаткою. Привілей каже, що річка належить їй. А ще… — Він завагався. — Вона сказала, що ви воювали…

— …за чорного дракона?

Пан Явтух якось осів, наче хтось висмикнув з нього кістяк.

— Цього я й боявся. Якщо забажаєте піти з моєї служби, я перепон не чинитиму.

Старий лицар втупився у келиха. Що він там міг бачити, Дунк не відав.

— Ви сказали мені, що ваші сини загинули за короля.

— Саме так. За правдивого короля. Даемона Чорножара, Короля-з-Мечем. — Вуса старого затремтіли. — Прибічники червоного дракона кличуть себе «вірними», але ми, що билися за чорного, незгірш них знаємо, що таке вірність. Втім, зараз… усі, хто біч-о-біч зі мною йшли посадити принца Даемона на Залізний Трон, випарувалися, мов ранкова роса. Можливо, усі вони мені наснилися. Або ж князь Кровокрук залякав їх своїми Круковими Зубами. Це більш вірогідно. Та й справді, не померли ж вони усі разом.

Дунк не міг не визнати правди в словах старого. Донині він не стрічав жодної людини, яка б сказала, що билася на боці Самозванця. Але ж вони мусили йому зустрічатися. Загалом їх було багато тисяч. Половина Семицарства билася за червоного дракона, а інша половина — за чорного.

— Пан Арлан завжди казав, що обидві сторони показали незламну мужність.

Дункові здалося, що старого лицаря мають втішити ці слова. Пан Явтух побовтав келиха з вином у долонях.

— Якби Даемон залишив Гвейна Корбрея лежати на полі… якби Вогнепала не вбили просто напередодні битви… якби Вишестраж, Тарбек, Дубосерд, Маслоплав віддали нам усі свої сили, а не стояли однією ногою тут, а іншою там… якби Манфред Лотстон дотримав слова, а не зрадив… якби шторми не затримали князя Бракена у морі з мирійськими арбалетниками… якби Скорохвата не впіймали з вкраденими драконячими яйцями… стільки «якби», пане мій… усе б могло статися інакше, якби збулося хоч одне «якби». Тоді це нас би звали вірними престолові, а прибічників червоного дракона пам’ятали б як людей, що програли битву за вкрадений трон узурпатора Даерона Кривородного.

— Може, й так, мосьпане, — відповів Дунк, — та все ж сталося, як сталося. Справа давня, і вас пробачили.

— Еге ж, нас пробачили. Даерон пробачив зрадників та бунтівників, які схилили коліна і віддали заручників на знак майбутньої покори. — В голосі пана звучала гірка туга. — Я купив собі голову за життя доньки. Алісанну забрали до Король-Берега у сім років, а померла вона у двадцять, сестрою-мовчальницею. Одного разу я їздив до Король-Берега побачити її, та вона навіть говорити зі мною, власним її батьком, не схотіла. Королівська милість — то отруйний дар. Даерон Таргарієн залишив мені життя, але відібрав честь, гордість і всяку надію.

Його рука затремтіла, вино пролилося на коліна, але старий навіть не помітив.

— Я мав би втекти з Лихим Булатом у вигнання або ж загинути разом з моїми синами та любим королем. То була б смерть, варта клітчастого лева — нащадка стількох вельможних князів та могутніх воїнів. А Даеронове прощення тільки принизило мене.

Дунк зрозумів, що у його серці чорний дракон ще живий.

— Вельможний пане?

Це був голос Яйка. Малий увійшов саме тоді, коли пан Явтух казав, як мав би загинути. Старий лицар блимнув на нього очима так, наче бачив уперше.

— Так, хлопче? Що таке?

— Прошу пана пробачити мені… та Червоняста Вдовиця казала, що ви повстали, аби отримати її замок. Це ж неправда?

— Замок? — Старий пан збентежився. — Холоднокоп… Так, Даемон мені обіцяв… але ж не заради замку, ні…

— Тоді навіщо? — наполягав Яйк.

— Навіщо? — зморщив лоба пан Явтух.

— Навіщо ви зрадили? Якщо не заради замку.

Перш ніж відповісти, пан Явтух довго дивився на Яйка.

— Ти ще малий хлопчина. Ти не зрозумієш.

— Ну, — відказав Яйк, — я можу спробувати.

— Зрада… то таке слово, та й усе. Коли двоє принців б’ються за стіл, на якому сидітиме тільки один, то свій вибір мають робити що князі, що хлопи. Коли ж битва кінчається, переможців величають вірними престолові, захисниками правди й закону, а переможених — бунтівниками та зрадниками. Саме така доля випала мені.

Яйк поміркував трохи над його словами.

— Як скажете, пане. Але ж… король Даерон був добрий король. Чому ж ви вибрали Даемона?

— Даерон… — Пан Явтух пробурмотів це слово так невиразно, що Дунк зрозумів: старий лицар добряче впився. — Даерон був сутулий чахлик з вислим черевцем, що хилиталося від кожного кроку. Даемон був прямий та гордий, з пласким животом, міцнішим за дубовий щит. А як він умів битися, о боги… Хоч сокирою, хоч списом, хоч телепнем — краще за будь-якого лицаря, що я бачив. Але з мечем у руці він був сам Воїн у плоті. Коли принц Даемон тримав Чорножар у правиці, рівних йому серед людей не було… поставте проти нього хоч Ульріка Дейна зі Світанком, хоч Драконолицаря з Темною Сестрою.

— Чоловік, Яйку, пізнається по його друзях. Даерон оточив себе маестрами, септонами та співцями. На вухо йому шепочуть баби, двором гуляє безліч дорнійців. А чому б ні — він же взяв собі до ліжка дорнійку, а власну милу сестру продав великому князеві Дорну, хоча кохала вона Даемона! Даерон носив одне ім’я з Молодим Драконом, та коли його дружина-дорнійка подарувала йому сина, він назвав малого Баелором — на честь найслабшого короля усіх часів, що сидів на Залізному Троні.

— А Даемон… Даемон був не побожніший, аніж належало королю, та під його руку зібралися найславетніші лицарі держави. Пан Кровокрук ладен примусити усіх забути їхні імена, ба навіть заборонив співати про них, але ж я пам’ятаю. Робб Рейн, Гарет Сірий, пан Аубрей Амброз, князь Гормон Пик, Чорний Бирен Буйцвіт, Червоне Ікло, Вогнепал… А самий лише Лихий Булат! Я питаю тебе: чи було колись у одному війську стільки славетних звитяжців? Чи збиралося під одним прапором таке шляхетне товариство?

— Чому, малий? Чому, питаєш ти мене? Бо Даемон був достойніший. Це знав і старий король. Він віддав меча Даемонові. Чорножар, меч Аегона Завойовника. Клинок, якого носив при боці кожен король Таргарієн, починаючи від Завоювання… він вклав цього меча у Даемонову руку того самого дня, коли висвятив його у лицарі. В руку хлопчика дванадцяти років.

— Мій батько кажуть, це тому, що Даемон був добрий мечник, а Даерон — зовсім ні, — відповів Яйк. — Навіщо дарувати коня тому, хто не вміє їздити верхи? Але меч — це ще не королівство, так батько кажуть.

Старий лицар так смикнув рукою, що вино вихлюпнуло зі срібного келиха.

— Твій батько — дурень.

— А от і ні, — відповів малий.

Осгреєве обличчя скривило від гніву.

— Ти запитав, я відповів. Але зухвальства від тебе не потерплю. Пане Дункане, ви мусите частіше бити вашого малого. Він не навчений чемного звичаю. Чи я сам мушу це робити?

— Ні, — перервав його Дунк. — Не мусите, пане.

Він усе вже вирішив.

— Зараз темно. Тому ми поїдемо на світанку.

Пан Явтух вражено витріщився на нього.

— Поїдете?

— Геть зі Стояка. Геть з вашої служби.

«Ви нам брехали. Кажіть, що хочте, але не треба патякати про честь.» Він відстібнув кирею, згорнув її та поклав старому на коліна.

Осгреєві очі звузилися.

— Значить, та жінка переманила вас до себе? Не терпиться залізти до шльондриного ліжка?

— Я не знаю, чи вона шльондра, — відповів Дунк, — чи відьма, чи отруйниця. А чи й взагалі ніхто. Мені байдуже. Наш шлях лежить до заплотів, а не до Холоднокопу.

— Еге ж. Тобто на велику дорогу. Їдете від мене, аби нишпорити вовками по лісах та чигати на чесних людей за кущами.

Його рука затремтіла, келих випав з пальців, покотився підлогою, розхлюпуючи залишки вина.

— То й забирайтеся. Геть звідси! Бачити вас не хочу. Дарма пригрів на грудях. Пішли геть!

— Воля ваша, пане.

Дунк кивнув Яйкові, й той рушив слідом.

XIV

Останню ніч Дунк хотів перебути якнайдалі від пана Явтуха Осгрея, тому вони з Яйком вклалися у підвалі разом з рештою жалюгідного війська Стояку. Нічка була неспокійна. Лим та червоноокий Баш хропли: один гучно, інший безупинно. З нижчих підвалів через ходи підіймалися гнилі випари, заповнюючи собою все повітря. Дунк крутився та підкидався на шорсткій постелі, то поринаючи у напівсон, то зненацька прокидаючись у темряві. Покусані в лісі місця нещадно свербіли, а на доданок у соломі жило повно бліх. «От би вже здихатися цієї домівки, цього старого, пана Беніса та решти їх усіх. Може, час уже звозити Яйка до Перелітку побачитися з батьком.» Він спитає хлопчика вранці, коли вони від’їдуть якнайдалі.

Втім, до ранку було ще далеко. У Дунковій голові змішалися дракони, чорні та червоні… а ще клітчасті леви, старі щити, стоптані чоботи… струмки, рови, греблі, грамоти під королівською печаткою, які він не міг прочитати.

І вона теж не йшла в нього з голови. Червоняста Вдовиця, Роганна з Холоднокопу. Він бачив її веснянкувате обличчя, тендітні руки, довгу руду косу. Від цього прокидалося почуття провини. «Мені б слід думати про Танселу. Танселу на прізвисько Зависока, зовсім не зависоку для мене.» Вона змалювала герба йому на щиті, а він врятував її від Ясного Принца, але дівчина зникла ще до суду Седмиці. «Вона не могла дивитися на мою смерть», часто казав собі Дунк. Але що він, тупіший за замковий кут, міг знати насправді? Те, що він зараз думав про Червонясту Вдовицю, казало саме про себе. «Тансела посміхалася мені, та ми жодного разу не обійняли одне одного, не торкнулися, не поцілувалися, навіть у щоку.» Роганна — та хоча б торкнулася; розпухла губа правила за вірний доказ. Та годі дурниць. «Вона не для таких, як ти.» Надто мала, надто розумна. І надто небезпечна.

Дунк довго куняв, а тоді нарешті заснув і побачив сон. Він біг по галявині посеред Гакового Гаю, біг до Роганни, а вона пускала на нього стріли. Кожна стріла знайшла ціль, кожна стріла прохромила йому груди, та біль був на диво солодкий. Йому б обернутися та тікати, а він натомість біг до неї — повільно, як це роблять уві сні, де навіть повітря стає густим, як мед. Прилетіла ще стріла, тоді ще. Вони, здавалося, не кінчалися в неї в сагайдаку. Очі вона мала сіро-зелені, повні лукавства. «Ваше вбрання підкреслює колір очей», хотів сказати він, але вбрання на ній не було. Геть ніякого. Малими груденятами розсипалося дрібненьке ластовиння, а соски були червоні та тверді, як малі вишеньки. Коли він запнувся та впав до її ніг, то від стріл був схожий на великого їжака, але десь знайшов сили, аби вхопити її за косу, звалити на себе та пристрасно поцілувати.

Прокинувся він несподівано — навколо кричали.

У темному льосі правив безлад. Усі волали, лаялися, скиглили, запиналися один об одного, шукаючи хто списи, а хто штани. Ніхто не знав, що коїться. Яйк знайшов сальну свічку та запалив її, аби пролити якесь світло на хід подій. Дунк першим видерся сходами і майже збив з ніг Сема Горбика, який поспішав униз, щось белькочучи та ухкаючи, наче ковальский міх. Дункові довелося вхопити його за плечі, аби той не впав.

— Семе, що таке?

— Небо, — заскиглив старий. — Там небо!

Більше нічого вичавити не вдалося, й усі кинулися на дах, аби самим роздивитися. Пан Явтух з’явився ще раніше: стояв коло парапету в халаті та витріщався вдалину.

На заході сходило сонце.

Минула довга мить, перш ніж Дунк зрозумів, що робиться.

— Гаків Гай горить, — глухо вимовив він.

Знизу башти почулися Бенісові лайки та прокльони — бурхливий потік такого бруду, що почувши його, зашарівся б навіть Аегон Негідний. Сем Горбик почав проказувати молитву.

Самого вогню звідси видно не було, але червоне сяйво вкрило половину західного обрію. Над ним потроху зникали зірки. Половини Королівського Вінця вже не лишилося — його затулило віяло диму.

«От і прийшла. З вогнем та мечем», подумав Дунк.

XV

Вогонь палав до самого ранку. Тієї ночі не спав ніхто у Стояку. Через деякий час почало тхнути димом; вдалині, наче дівчата у кармазинових спідницях, танцювали язики полум’я. Всі питали себе, чи не добереться вогонь аж сюди. Дунк стояв за парапетом і палаючими очима видивлявся вершників у ночі.

— Бенісе! — покликав він, коли бурий лицар піднявся на дах, жуючи кислолист. — Вона хоче вас. Вам би краще тікати.

— Тікати? — заїржав він ослячим сміхом. — На моєму коні? Та я б далі утік на одній з тих клятих курок, що гасають у дворі.

— Тоді здавайтеся. Вона хоче тільки вирвати вам ніздрі.

— Мій ніс, бовдунку, мені до вподоби разом з ніздрями. Хай приходить та спробує мене узяти. І ми ще побачимо, хто кому що вирве.

Він сів спиною до зубця муру, схрестивши ноги, видобув з мішечка при поясі гострильного бруска та узявся до свого меча. Пан Явтух став над ним, і вони почали тихо перемовлятися про свою війну.

— Довговерх чекатиме на нас коло греблі, — почув Дунк слова старого лицаря, — а ми йому натомість ниви попалимо. Вогонь за вогонь.

Пан Беніс погодився, що саме так і слід вчинити, але додав, що непогано пустити за вітром ще й млин.

— Дотуди тридцять верстов з іншого боку замку. Довговерх там нас не чекатиме. А ми їй спалимо млин та вб’ємо мірошника — ото вона пожаліє.

Яйк теж усе чув. Він кахикнув і глянув на Дунка величезними побілілими очима.

— Пане, ви маєте їх зупинити.

— Як? — запитав Дунк. «Їх зупинить Червоняста Вдовиця. А ще пан Лукас Довговерх.» — Вони тільки пилюку в очі пускають, Яйку. Їм лишилося або вихвалятися, або зі страху обісцятися. Та нам до них вже немає діла.

На світанку небо було сіре та похмуре, а повітря щипало очі. Дунк хотів вирушити якнайскоріше, але після ночі без сну не був певний, чи далеко вони заїдуть. Разом з Яйком він поснідав вареними яйцями, поки Беніс зганяв селянське військо на ще одну муштру. «Тепер вони — Осгреєві служиві люди, а ми — ні», казав Дунк собі. Сам він з’їв чотири яйця — завважив, що хоча б їх він в пана Явтуха вислужив. Яйк з’їв два. Сніданок вони запили пивом.

— Можна поїхати до Файного острова, пане, — запропонував хлопчик, поки вони збирали лахи. — Якщо там нишпорять залізняки, то князь Файян має шукати собі вояків у найми.

Думка була вдала.

— А ти бував на Файному острові?

— Ні, пане, — відповів Яйк, — але люди кажуть, що він гарний. Стіл пана Файяна теж гарний. Недарма зветься Файною Вежею.

Дунк засміявся.

— Гаразд, їдемо до Файної Вежі.

Він почувався так, наче з плечей звалився великий вантаж.

— Подбаю про коней, — мовив він, зав’язавши обладунок у великого клумака та стягнувши його конопляною мотузкою. — Піди на дах, зброєносцю, та збери нашу постіль.

Чого він бажав цього ранку найменше — так це ще однієї сутички з клітчастим левом.

— Якщо побачиш пана Явтуха, не чіпай.

— Гаразд, пане.

Надворі Беніс вишикував вояків зі списами та щитами і намагався навчити їх наступати разом, одночасно. Бурий лицар не звернув на Дунка, поки той перетинав двір, ані найменшої уваги. «Він веде усіх на смерть. Червоняста Вдовиця з’явиться тут будь-якої миті!»

З дверей вежі вибіг Яйк і застрибав дерев’яними сходами, тягнучи згортки їхніх постілей. Над ним, спершись руками на парапет, застиг пан Явтух. Зустрівшись очима з Дунком, він затремтів вусами та відвернувся. Повітря було задимлене і смерділо.

Щит Беніса висів у лицаря через плече за спиною: довгастий, краплевидний, не розмальований ніякими знаками, темний від безлічі шарів покосту, облямований по краю залізом. Умбон посередині щита нагадав Дункові якесь велике, щільно заплющене око. Таке ж сліпе, як сам господар щита.

— Як ви збираєтеся битися? — спитав Дунк.

Пан Беніс оглянув своє військо, червоніючи повним кислолисту ротом.

— Пагорба зі стількома списами не втримати. Треба засісти у вежі. Зачинимося там.

Він кивнув на двері.

— Тут тільки один вхід. Втягнемо сходи, і ніхто до нас не добереться.

— То вони драбину приставлять. А ще привезуть мотузки з гаками, та й залізуть через дах. А як ліньки буде, то стануть навколо з самострілами і битимуть по кожному, хто висунеться з дверей.

Дині, Боби та Ячмені уважно слухали все, що говорилося. Їхні вихваляння мовби корова язиком злизала, хоча в Осгреєвому хазяйстві не було жодної. Селяни стояли, вчепившись у свої загострені палиці, й зиркали то на Дунка з Бенісом, то один на одного.

— Від оцих зухів вам не буде ані крихти зиску, — мовив Дунк, кивнувши на репане Осгреєве військо. — У полі вершники Червонястої Вдовиці порубають їх на шматки, а всередині вежі їхні списи нічого не варті.

— Можна кидатися чимсь важким з даху, — розважив Беніс. — Мет казав, що добре кидає каміння.

— Еге ж, камінь-другий він жбурне, — відповів Дунк, — а тоді хтось із Вдовициних арбалетників прохромить його стрілою.

— Гей, пане! — Позаду стояв Яйк. — Якщо ми хочемо їхати, пане, то краще вже рушати. Бо раптом Вдовиця з’явиться.

Малий мав рацію. Якщо затриматися, можна втрапити до пастки. І все ж Дунк вагався.

— Відпустіть їх, Бенісе.

— Та ти що? Розігнати наше звитяжне військо? — Беніс зиркнув на селян і заїржав ослячим сміхом. — А ви, телепні, не слухайте дурниць. Спробує хтось втекти — випатраю.

— Спробуйте зачепити когось із них, і я випатраю вас. — Дунк оголив меча і звернувся до селян. — Йдіть по домівках, усі ви. Розходьтеся по селах і подивіться, чи вціліли ваші хати та врожай.

Ніхто не рушив з місця. Бурий лицар дивився на нього, ворушачи губами. Дунк не зважав.

— Ідіть звідси, — повторив він. Здавалося, слова вкладає йому в вуста якийсь бог. Але точно не Воїн. Чи є на світі бог дурнів?

— ГЕТЬ ЗВІДСИ! — заволав він на весь голос. — Забирайте списи та щити й тікайте, бо не доживете до ранку! Ви хочте ще раз поцілувати дружин? Обійняти дітей? Тікайте додому! Чи ви оглухли?

Ні, вони не оглухли. Серед курей зчинився навіжений переполох. Великий Роб, кинувшись тікати, наступив на одну курку, а Баш запнувся на власному списі й на якихось півступні промахнувся, щоб не випатрати Віла з Бобів. Але зрештою розбіглися усі. Дині чкурнули в один бік, Боби в інший, Ячмені у третій. Пан Явтух кричав на них згори, та ніхто не зважав. «Таки оглухли, тільки до слів свого пана», подумав Дунк.

Поки старий лицар вигулькнув з башти та збіг донизу сходами, у дворі серед курей лишилися тільки Дунк, Яйк та Беніс.

— Поверніться! — заволав пан Явтух до свого прудконогого війська. — Я не дозволяю тікати! Я забороняю вам тікати!

— Та годі вже, мосьпане, — сплюнув Беніс. — Їх не повернути.

Пан Явтух навис над Дунком, тремтячи вусами від люті.

— Яке ваше право відсилати моїх вояків?! Ніякого! Я заборонив їм тікати, суворо заборонив! Я заборонив вам розпускати їх!

— А ми вас не чули, мосьпане. — Яйк зняв бриля і відмахувався ним від диму. — У дворі так курки квохтали, що ми за ними геть нічого не чули.

Старий важко опустився на найнижчу сходинку Стояка.

— Що та жінка пообіцяла вам за зраду? — бляклим голосом спитав він. — Скільки золота ви отримали за те, щоб видати мене, відіслати моїх хлоп’ят і лишити тут самого?

— Ви не самі, мосьпане. — Дунк вклав меча у піхви. — Я спав під вашим дахом, їв яйця з вашої кухні ще цього ранку. Я винен вам службу. Я не втечу звідси, підібгавши хвоста. Мій меч лишається з вами.

Дунк торкнувся руків’я при боці.

— Один меч. — Старий лицар повільно звівся на ноги. — На що можна сподіватися з одним мечем  проти тієї жінки?

— Для початку відігнати її від вашої землі. — У голосі Дунка бриніла тверда рішучість. От якби він справді мав її стільки, як показував.

Вуса старого лицаря тремтіли з кожним подихом.

— Так, — мовив він нарешті. — Краще сміливо виїхати в поле, аніж ховатися за кам’яними мурами. Краще померти левом, аніж зайцем. Тисячу років ми були воєводами північного прикордоння. Я маю узброїтися.

І лицар рушив угору сходами.

Яйк дивився на Дунка.

— Досі не знав, що ви маєте хвоста, пане, — мовив малий.

— Хочеш ляща у вухо?

— Ні, пане. Не хочу. А ви хочете ваш обладунок?

— Хочу, — відповів Дунк. — А окрім нього, ще одну річ.

XVI

Спершу вони хотіли взяти пана Беніса з собою, та врешті-решт пан Явтух наказав йому лишитися й засісти у вежі. Один його меч не рятував справи при тому числі ворогів, яке наближалося до їхньої землі, а Вдовиця могла спалахнути гнівом, побачивши бурого лицаря.

Та він, правду кажучи, не дуже й впирався. Дунк допоміг йому вибити залізні кілки, що тримали сходи на місці. Беніс видерся ними нагору, відв’язав стару сіру мотузку і навалився усією силою. Зі скреготом та стогоном дерев’яні сходи піднялися вгору, лишивши десять ступнів порожнечі між верхньою кам’яною сходинкою та єдиним входом до вежі. Всередині залишилися також Сем Горбик з дружиною. Курки мали самі про себе дбати. Сидячи верхи на сірому мерині, пан Явтух підняв голову і крикнув:

— Якщо ми не повернемося до заходу сонця…

— …то я тікатиму до Вирію, мосьпане, аби розказати князеві Тирелу, як та жінка спалила ваш ліс і замордувала вашу особу.

Дунк рушив слідом за Яйком та Маестром униз пагорбом. Старий їхав слідом, тихенько брязкаючи обладунком. Нарешті здіймався хоч якийсь вітерець; Дунк чув, як плескають поли киреї старого лицаря.

Там, де стояв Гаків Гай, лишилося задимлене попелище. Поки вони доїхали до лісу, вогонь майже вигорів, але подекуди серед моря попелу та вугілля ще палали острівці бурхливого полум’я. Стовбури згорілих дерев здіймалися у небо, мов чорні списи. Багато дерев впало поперек західного шляху; їхнє гілля зчорніло та зламалося, а всередині порожніх стовбурів досі жевріли червоні вогники. На лісовій підстилці також лишилися жевріючі плями й місця, де у повітрі гарячим сірим туманом висів дим. З паном Явтухом стався такий напад кашлю, що Дунк злякався, чи не доведеться їхати назад. Але зрештою лицар опанував себе.

Вони проминули тушу оленя, а пізніше — борсука чи когось подібного. Не вижило ніщо, крім мух. Мушва, здавалося, переживе усе на світі.

— Мабуть, отак виглядало Полум’яне Поле, — мовив пан Явтух. — Це там двісті років тому почалися усі наші негаразди. На тому полі загинув останній зелений король, а з ним увесь цвіт Обширу. Батько розповідали, що від пекучого вогню мечі плавилися у руках воїнів. Потім клинки переможених зібрали та викували з них Залізний Трон. Вирій перейшов від королів до їхніх підстоліїв, а Осгреї принизилися та занепали. Колишні воєводи північного прикордоння перетворилися на простих земельних лицарів, підвладних князям Рябинам.

Дунк не мав що відповісти, тому якийсь час їхав мовчки. Потім пан Явтух кахикнув та сказав:

— Пане Дункане, чи ви пам’ятаєте ту мою оповідку?

— Може, й пам’ятаю, — відповів Дунк. — Яку саме?

— Про Малого Лева.

— Пам’ятаю. Він був молодший з п’яти синів.

— Добре. — Лицар знову кахикнув. — Коли він убив Ланселя Ланістера, західняки повернули назад. Без короля війна скінчилася. Ви розумієте, про що я?

— Еге ж, — неохоче відповів Дунк. «Чи зможу я вбити жінку?» Раптом Дунк пожалів, що не є справді тупішим за замковий кут. «Справа не повинна дійти такого кінця. Я не можу цього дозволити.»

Там, де західний шлях перетинав Клітчасту, ще лишилося кілька зелених дерев, хоча й їхні стовбури обвуглилися з одного боку. Просто за ними темнаво виблискувала вода. «Синьо-зелена», подумав Дунк, «а золото десь зникло». Дим сховав сонце на небі.

Досягнувши берега, пан Явтух зупинився.

— Я дав святу обітницю. Я не перетну цього потоку. Ніколи — поки земля на тому боці лишається в її володінні.

Під жовтим вапенроком старий лицар мав кольчужно-дощаті лати. При боці висів меч.

— А якщо вона не з’явиться, пане? — спитав Яйк.

«З вогнем та мечем», подумав Дунк.

— З’явиться.

І через якусь годину вона з’явилася. Спершу почувся стукіт копит, потім тихий дзенькіт обладунків. Звуки наближалися. За димом було важко розібрати, чи близько під’їхав загін, поки через сіру подерту запону диму не проштовхнувся хорунжий Вдовиці. Держално в його руці увінчував залізний павук, пофарбований білим та червоним. З держална безсило звисав чорний прапор Тенетників. Коли він побачив лицарів на іншому березі потоку, то зупинився на своєму. За мить з’явився і пан Лукас Верхопіль, узброєний в залізо від п’ят до голови.

Тільки після них нарешті показалася пані Роганна власною особою. Її вугільно-чорну кобилу прикрашав чабрак, виплетений зі смуг сріблястого шовку на зразок павутиння. Кирея за спиною Вдовиці була зроблена тим самим штибом і струменіла з плечей та зап’ястків легко, наче дим. Вона також мала на собі обладунок: лускатий, вкритий зеленою поливою, з золотим та срібним карбом. На її стані він сидів, наче рукавичка на руці. Здавалося, Вдовиця вбрана у зелене літнє листя. Її довга руда коса розгойдувалася за спиною на всі боки. Поруч їхав червонопикий септон Сефтон на великому сірому мерині, а з іншого боку — молодий маестер Керрік на мулі.

Почет Вдовиці складався ще з півтузня лицарів разом зі зброєносцями та валки кінних арбалетників, які, забачивши Дунка на іншому березі Клітчастої, роз’їхалися віялом на обидва боки дороги. Загалом Вдовиця привела тридцять і трьох озброєних вояків, не рахуючи септона, маестра та неї самої. Один з лицарів особливо впав Дункові в око: лисий, кремезний, мов барило, чоловік зі злим лицем та потворним зобом на шиї.

Червоняста Вдовиця підвела кобилу кроком до самого зрізу води.

— Пане Явтуше, пане Дункане, — покликала вона через потік, — вночі ми бачили вашу пожежу.

— Бачили?! — вигукнув пан Явтух. — Ще б пак! Ви самі її запалили.

— Це підле й негідне звинувачення.

— За підлий і негідний вчинок.

— Минулої ночі я спала у своєму ліжку, оточена жіноцтвом та покоївками. Прокинулася від того, що з мурів закричали. Як і майже всі у замку. Старі видиралися крутими замковими сходами, аби подивитися, що трапилося, а немовлята коло мамчиних грудей бачили червоне сяйво і плакали з жаху. Це все, що я знаю про вашу пожежу, пане лицарю.

— Це ваша пожежа, добродійко, — наполягав пан Явтух. — Мій ліс знищено. Його більше немає, чуєте?

Септон Сефтон прочистив горло.

— Пане Явтуше, — прогув він басовито, — у королівській пущі також буяють пожежі, та й дощову пущу вони не минули. Усі наші ліси з-за цієї посухи спалахують від однієї іскри.

Пані Роганна підняла руку та вказала за себе.

— Погляньте на мої лани, Осгрею. Вони геть посохли. Я була б останньою дурепою, якби забажала вчинити пожежу. Варто було вітрові дмухнути не туди, і вогонь перекинувся б через потік. Тоді половина моїх нив вигоріла б дощенту.

— Вигоріла б?! — заволав пан Явтух. — Але насправді вигорів мій ліс, і це ви його підпалили! Може, ви наклали на вітер чари, хто вас знає. Згубили ж ви чоловіків та братів якимсь темним ворожбитством!

Обличчя пані Роганни застигло, мов камінь. Дунк бачив цей вираз у Холоднокопі перед самим ляпасом.

— Маячня, — відповіла вона старому. — Більше я не витрачатиму на вас зайвих слів. Видайте мені Беніса на прізвисько Бурощит, або ми візьмемо його силоміць.

— Цього ви не зробите, — грізно загримів голос пана Явтуха. — Цього ви не зробите ніколи.

Його вуса смикнулися.

— Не смійте заходити далі. Цей берег струмка належить мені, а вам тут не місце. Я відмовляю вам у гостині свого дому. Ви не матимете ані хліба-солі, ані навіть тіні й води. Ви прийшли сюди як нападники. Я забороняю вам ступати ногою на землю Осгреїв.

Пані Роганна перетягла косу через плече наперед.

— Пане Лукасе, — тільки й промовила вона. Довговерх майнув рукою. Арбалетники спішилися, натягли тятиви важелями, утримуючи свою зброю стременами, і витягли по важкій стрілі з сагайдаків.

— Отже, пане, — покликала її вельможність, коли кожен лук був натягнутий, піднятий та готовий до стрільби, — нагадайте, що ви там мені забороняєте?

Дункові обридло це слухати.

— Якщо ви перетнете струмок без дозволу господаря, то порушите королівський мир.

Септон Сефтон спонукав свого коня зробити крок уперед.

— Король не знатиме і не зважатиме, — вигукнув він. — Ми усі — діти Вишньої Матері, пане лицарю. Заради неї кажу вам — станьте осторонь.

Дунк скривився.

— Я не надто багато знаю про богів, септоне… та хіба ми не є ще й дітьми Вишнього Воїна?

Він потер потилицю долонею.

— Якщо ви спробуєте перетнути струмок, я вас зупиню.

Пан Лукас на прізвисько Довговерх зареготав.

— Заплотний лицар прагне стати колючішим за запліт, пані, — мовив він до Червонястої Вдовиці. — Скажіть слово, і в ньому стирчатиме з десяток стріл. Звідсіля вони прошиють його обладунок, наче фартух.

— Ні. Поки що ні, пане мій. — Пані Роганна окинула Дунка поглядом з-за струмка. — Вас тут двоє чоловіків та хлопчик. В нас тридцять і три озброєні вояки. Як саме ви хочете зупинити нас?

— Гаразд, — відповів Дунк, — я вам скажу. Але тільки вам.

— Воля ваша. — Вона стиснула п’ятами коня і в’їхала у струмок. Коли вода піднялася до кінського живота, Вдовиця зупинилася, аби зачекати. — Ось вона я. Прошу, пане. Обіцяю не зашивати вас у мішка.

Перш ніж Дунк встиг відповісти, пан Явтух схопив його за лікоть.

— Їдьте, — мовив старий лицар, — і пам’ятайте про Малого Лева.

— Гаразд, мосьпане. — Дунк пустив Грома кроком у воду. Біля Вдовиці він зупинився і привітався. — Мосьпані.

— Пане Дункане.

Вона потягнулася до нього і двома пальцями торкнулася напухлої губи.

— Це моїх рук справа, пане?

— Останнім часом мені не давав ляпасів ніхто інший, мосьпані.

— Я вчинила погано. Порушила закон гостинності. Мій добрий септон дуже дорікав мені за це. — Вона зиркнула через струмок на пана Явтуха. — Я вже майже не пам’ятаю Аддама. Відтоді минула половина мого життя. Втім, я пам’ятаю, що кохала його. І нікого іншого з тих пір.

— Його батько поклав його серед ожини, разом з братами, — мовив Дунк. — Хлопець любив ожину.

— Це я пам’ятаю й сама. Він збирав її для мене, ми кидали ягоди у миску з вершками та їли звідти.

— Король пробачив старого за Даемона, — зазначив Дунк. — Час вже й вам пробачити його за Аддама.

— Віддайте мені Беніса, і я поміркую про це.

— Беніс не мій. Не мені його й віддавати.

Вона зітхнула.

— Я зовсім не прагну вашої смерті.

— Я її теж не прагну.

— Тоді віддайте мені Беніса. Ми вирвемо йому ніздрі та віддамо назад. І все скінчиться.

— Та ні, не скінчиться, — заперечив Дунк. — Ще ж треба домовитися про греблю і вирішити справу про пожежу. Чи видасте ви людей, які її вчинили?

— В тому лісі літало багато світляків, — відповіла пані. — Може, то вони підпалили гай своїми маленькими ліхтариками.

— Не дражніться, мосьпані, — попередив Дунк. — Зараз не час. Розваліть загату і дайте панові Явтуху води, аби залагодити суперечку про ліс. Так буде чесно, хіба ні?

— Було б чесно, якби я палила той ліс. Але я його не палила. Я була у Холоднокопі, спала у своєму ліжку.

Вона кинула погляд униз, на воду.

— Що саме заважає нам перейти цей струмок? Чи не розкидали ви шпичаки серед каміння? Чи не сховали лучників серед приску? Кажіть, як ви намірюєтеся нас зупинити.

— Отак. — Він зняв латну рукавицю. — В Блошиному Подолі я завжди був більший та сильніший за інших хлопців, тому, бувало, бив їх до крові й забирав, що хотів. Старий лицар навчив мене цього не робити. Найперше, він казав, так чинити недобре. Але окрім того, в малих хлопчаків часто-густо бувають великі та сильні брати. А тепер дивіться сюди.

Дунк скрутив персня зі свого пальця та передав їй. Пані мусила відпустити свою косу, аби взяти його.

— Золотий? — спитала вона, відчувши вагу. — Що воно таке, пане?

І покрутила персня у руках.

— То це печатка. Золота з оніксом. — Роздивившись знак на печатці, вона звузила свої зелені очі. — Де ви її знайшли, пане?

— У чоботі. Загорнуту в ганчір’я та забиту глибоко в носака.

Пані Роганна стиснула персня у кулачку. Тоді зиркнула на Яйка та старого пана Явтуха.

— Ви дуже ризикуєте, показуючи мені цього персня, пане лицарю. Чим він вам допоможе? Якщо я накажу своїм людям перетнути річку…

— Хай так, — відповів Дунк, — тоді я змушений буду з ними битися.

— І загинути.

— Та напевне ж, — погодився Дунк, — але Яйк поїде туди, звідки приїхав, і розкаже там, що сталося.

— Не розкаже, якщо теж загине.

— Ви ж не станете вбивати десятирічного хлопчика, — мовив лицар, палко молячись, аби не помилитися. — Принаймні, саме цього десятирічного хлопчика. Ви самі сказали, що маєте при собі тридцять і трьох людей. А люди полюбляють плескати язиками. Особливо отой товстий. Які б глибокі ви не викопали могили, а балачки з них розійдуться навсібіч. І тоді… знаєте, плямистий павук може вбити своєю отрутою навіть лева, але дракон — то зовсім інший звір.

— Гадаю, з таким звіром краще дружити. — Вона приміряла персня собі на руку. Та навіть на великому пальці він бовтався вільно. — Але незважаючи на дракона, я таки отримаю Беніса Бурощита.

— Не отримаєте.

— Ото ще… упертий сажінь.

— Без піввершка.

Пані Роганна повернула Дункові персня.

— Я не можу їхати назад до Холоднокопу з порожніми руками. Люди скажуть, що Червоняста Вдовиця стала беззуба, заслабка, не вміє вчинити правосуд і захистити власних селян. Ви цього не зрозумієте, пане.

— Може, й зрозумію. — «Краще, аніж ти гадаєш.» — Пам’ятаю, як ми з паном Арланом служили в якогось дрібного штормового пана. Воювали з іншим дрібним паном. Коли я спитав, за віщо вони б’ються, старий відповів: «Та ні за віщо, малий. Міряються, хто далі сцить.»

Пані Роганна кинула на нього обурений погляд, але за якийсь удар серця не втрималася і розпливлася в усмішці.

— Тисячі разів я чула від лицарів порожні хвали та чемні дурниці, але ви перший, хто при мені сказав «сцить». — Її веснянкувате обличчя раптом спохмурніло. — Але ж саме так князі та пани зважують силу один одного. Хто погано сцить, тому буде лихо. А жінці, якщо вона хоче вільно правити на своєму дідицтві, треба сцяти ще вдвічі далі. Особливо коли вона така мала на зріст… Князь Скирдяк прагне відібрати в мене Підковні Пагорби, пан Кліфорд Конклин здавна зазіхає на Листопадне озеро, ті зловісні Дуростави живуть з крадіжок моєї худоби… а під моїм власним дахом звив собі гніздо Довговерх. Кожного ранку я прокидаюся і питаю себе, чи не зважиться він сьогодні одружитися зі мною силоміць.

Рука її так вчепилася в косу, наче то була мотузка, а вона висіла на ній над прірвою.

— Він хоче одружитися, це вже напевне. Але поки що лякається мого гніву. Так само, як Конклин, Скирдяк і Дуростав діють з осторогою, коли справа стосується Червонястої Вдовиці. Та щойно хтось із них вирішить, що я пом’якшала та послабшала…

Дунк надів персня на пальця і дістав кинджала з піхов.

Очі Вдовиці широко розкрилися при вигляді оголеної зброї.

— Що це ви робите? — спитала вона. — Чи ви з глузду з’їхали? На вас націлений тузінь арбалетів.

— Ви хотіли крові за кров. — Дунк приклав кинджала до обличчя. — Вам збрехали. Того копача порізав не Беніс, а я.

Він притиснув лезо, полоснув зверху вниз. Коли струшував кров з кинджала, трохи обляпав пані. «Ще кілька веснянок», майнула в нього думка.

— Ось маєте. Червоняста Вдовиця отримала, що хотіла. Щоку за щоку.

— Ви геть навіжені. — Від диму очі в неї наповнилися слізьми. — Якби ви були кращого роду, я б вийшла за вас заміж.

— Еге ж, мосьпані. А якби свині мали крила й луску та дихали вогнем, то були б незгірш драконів.

Дунк пхнув кинджала назад до піхов. Щока почала боліти. З неї текла кров, капотіла на ринграфа. Від запаху Грім почав пирхати та хлюпати ногою у воді.

— Тепер віддайте мені людей, які спалили ліс.

— Ніхто його не палив, — відповіла вона. — Та навіть якщо хтось із моїх і підкинув туди вогню, то це ж напевне для того, аби потішити мене. Хіба я можу своїми руками віддати вам таку людину?

Вона зиркнула назад на свій почет.

— Краще панові Явтуху відкликати звинувачення.

— Спершу свині почнуть дихати вогнем, мосьпані.

— В такому разі я мушу засвідчити мою невинність перед очима богів та людей. Перекажіть панові Явтуху, що я вимагаю вибачень… або божого суду. Вибір за ним.

Вона розвернула кобилу і рушила до своїх людей.

XVII

Бій мав відбутися посеред річки.

Септон Сефтон вибрів наперед і проказав молитву, закликаючи Вишнього Батька зглянутися на двох вояків та справедливо розсудити їхню суперечку, Воїна — додати сили тому з них, на чийому боці правда, Матір — змилуватися на брехуна і дозволити йому спокутувати гріхи. Скінчивши молитву, септон обернувся до пана Явтуха Осгрея.

— Пане, — промовив він, — останній раз благаю вас відкликати звинувачення.

— Ні, — відрізав старий, здригнувшись вусами.

Товстий септон обернувся до пані Роганни.

— Добра моя невістко, якщо ви справді винні — зізнайтеся, спокутуйте провину і запропонуйте доброму панові Явтуху якесь відшкодування за його ліс. Інакше проллється кров.

— Мій поборник доведе мою невинність перед очима богів та людей.

— Суд двобоєм — не єдиний спосіб, — промовив септон, стоячи до пояса у воді. — Закликаю вас обох поїхати разом до Золотогаю і викласти вашу суперечку перед князем Рябином, аби він розсудив вас по правді.

— Ніколи, — відповів пан Явтух. Червоняста Вдовиця тільки хитнула головою.

Пан Лукас Довговерх зиркнув на пані Роганну, темніючи від люті.

— Ви вийдете за мене заміж, щойно скінчиться цей вертеп. На виконання волі вашого вельможного батька.

— Мій вельможний батько не знали вас так, як знаю я, — відповіла Вдовиця.

Дунк став на одне коліно біля Яйка та вклав йому в руку печатку. Чотири триголові дракони, по двоє з кожного боку. Герб Маекара, принца Перелітку.

— Заховай назад у чобіт, — мовив він. — Якщо мені трапиться загинути, біжи до найближчого з батькових друзів і вимагай, аби тебе доправили до Перелітку. Не намагайся сам перетнути увесь Обшир. Виконай наказ, бо інакше мій привид з’явиться до тебе і дасть ляща у вухо.

— Слухаю, пане, — відповів Яйк, — та краще ви лишайтеся живі.

— Надто спекотний день зараз, аби помирати.

Дунк вдяг шолома, і Яйк допоміг міцно прикріпити його до ринграфа. На обличчі застигала липка кров, хоча пан Явтух відірвав шматок киреї, аби зупинити кровотечу з порізу на щоці. Дунк підвівся та пішов до Грома. Сідаючи у сідло, він помітив, що більшу частину диму вже здмухало вітром, але небо ще лишалося темним. «Хмари», подумав він, «темні хмари». Стільки часу минуло, відколи вони востаннє з’являлися на небі. Може, це знамення. «Але кому: йому чи мені?» У знаменнях Дунк геть нічого не тямив.

Тим часом на тому березі сідав у сідло пан Лукас. Його кінь — брунатний, чистопородний бойовий огир, швидкий та міцний — був менший від Грома, зате узброєний набагато важче: у налобник, нагрудник та кольчужний чабрак. Сам Довговерх мав на собі полив’яну латну броню та сріблясту кольчугу. Оніксово-чорний павук зловісно витріщався згори його шолома, але на щиті лицар ніс власного герба: ліву перев’язь чорно-білими клітинами на світло-сірому полі. Дунк побачив, як пан Лукас віддає щита зброєносцеві. «То він не братиме його в бій», здивувався Дунк, але все зрозумів, коли інший зброєносець подав Лукасові галябарду. Довге зміцнене держално, важка смертоносна сокира, довгий гострий шпичак замість обуху. Але це обіручна зброя. У захисті Довговерхові доведеться покладатися на свій обладунок. «А я маю подбати, аби він пошкодував про свій вибір.»

Власного щита він тримав на лівій руці. Того самого, якого Тансела розписала гербом з в’язом та падаючою зіркою. В голові крутився дитячий віршик: «залізо та дуб, мене бороніть, інакше у пеклі маю гибіть.» Дунк витяг з піхов меча-півторака. Рука із задоволенням відчула його вагу.

Він стиснув Грома п’ятами та кроком спрямував великого бойового коня у воду. На тому березі пан Лукас зробив те саме. Дунк змістився направо, аби підставити Довговерхові лівий бік, захищений щитом. Цього пан Лукас не збирався йому дарувати. Він швидко повернув коня, й вороги зійшлися у вихорі сірої криці та зелених бризок. Пан Лукас відразу ж завдав удару галябардою. Дункові довелося скрутитися у сідлі, аби впіймати удар на щита. Сила удару прострелила плече і змусила стиснути зуби. У відповідь Дунк змахнув мечем і втрапив пласким ударом просто під зведену догори руку. Клинок скреготнув по панцері. Бій тривав далі.

Довговерх дав коневі остроги, пустив його по колу, намагаючись підібратися до незахищеного Дункового боку, але Грім також крутнувся, аби зустріти ворога, і вишкірив на іншого коня зуби. Пан Лукас один за іншим сипав страшними ударами, підводячись на стременах, аби вкласти у рух сокири усю вагу та силу. Дунк вправно підставляв щита і вчасно відводив кожен удар. Зіщулившись під захистом дубової дошки, він у відповідь рубав по руках, плечах та боках Верхополя, але обладунок останнього тримався міцно. Вони все крутилися і крутилися, розбризкуючи воду власними ногами. Довговерх нападав, а Дунк захищався, видивляючись в супротивника якоїсь слабкості.

І нарешті дочекався. Кожного разу, коли пан Лукас здіймав галябарду для удару, під пахвою в нього відкривалася щілина. Там була кольчужна сітка на вареній шкірі, а під нею набитий каптан, але без суцільної сталевої бляхи. Дунк тримав щита високо, вичікуючи мить для зустрічного нападу. Скоро, вже скоро. Сокира впала вниз, звільнилася, піднялася вгору. Час! Він вгатив Грома острогами, ринув ближче до ворога і тицьнув вістрям меча у щілину.

Але та зникла так само швидко, як з’явилася. Вістря шкрябнуло по налокотнику, Дунк надто далеко витягся уперед і трохи не випав з сідла. Сокира впала зі страшною силою, зірвала сталеву облямівку зі щита, задзвеніла на шоломі та ковзнула по Громовій шиї.

Огир заїржав та став дибки на задні ноги, вирячивши побілілі від болю очі. Повітря наповнилося різким мідним запахом крові. Якраз коли Довговерх кинувся уперед, Грім навіжено замахав передніми копитами у повітрі. Одне копито втрапило панові Лукасу в обличчя, інше у плече. А тоді великий Дунків кінь всією вагою впав на Лукасового.

Все сталося за один удар серця. Двоє коней звалилися й переплуталися, хвицяючись та кусаючи один одного, скаламучуючи воду та річковий намул. Дунк намагався вистрибнути з сідла, але заплутався ногою у стрім’ї та впав долілиць у потік, встигнувши відчайдушно втягнути повітря, перш ніж вода ринула до шолома крізь зорову щілину. Нога все ще лишалася у стрім’ї; судомлячись, Грім так смикнув його за неї, що трохи не відірвав. Але раптом Дунк відчув себе вільним, перевернувся горілиць й почав тонути. Якусь мить він безпорадно теліпався у воді — зеленій, синій та бурій одночасно.

Вага обладунку потягнула його донизу, і він відчув, як плечі вдарилися об дно річки. Якщо туди — вниз, то в інший бік буде вгору. Дункові руки у латних рукавицях зашкряботіли серед піску та каміння; якимсь чином він спромігся підібрати ноги і зіп’ястися на них. Хитаючись, стікаючи грязюкою та водою з дихальних отворів погнутого шолома, він все-таки встав із річки і глибоко вдихнув повітря.

Побитий щит ще й досі висів на лівій руці, але піхви були порожні, а меч зник. Всередині шолома на доданок до води текла ще й кров. Коли він спробував переступити, ногу прострелив біль з гомілки. Тим часом обидва коні зіп’ялися на ноги. Дунк повернув голову, прижмурив одне око крізь запону крові, шукаючи ворога. «Немає», подумав він, «чи потонув, чи йому Грім черепа розтрощив».

І тут пан Лукас виріс із води просто перед ним з мечем у руці. Він завдав Дункові відчайдушного удару по шиї, від якого голова злетіла б з плечей, якби не товстий куваний ринграф. А Дунк навіть не мав чим вдарити у відповідь — одного тільки щита. Він відступив, і Довговерх ринув слідом, рубаючи мечем із шаленим вереском. Піднята на захист рука зі щитом заніміла від удару в плече. Від болю в порізі на стегні Дунк зарипів зубами. Відступаючи, він запнувся на камені та впав на коліно, опинившись до грудей у воді. Знову підняв щита на свій захист, але цього разу пан Лукас вдарив так страшно, що розколов дубову дошку просто навпіл. Рештки щита полетіли Дункові в обличчя. У вухах дзвеніло, рот був повний крові, та якось він ще чув, як Яйк верещав з берега:

— Вбийте його, пане, вбийте! Гир на нього!

Дунк пірнув уперед. Пан Лукас звільнив меча для наступного удару, але Дунк врізався йому в живіт плечем та збив із ніг. Знову обох проковтнула вода, але цього разу Дунк був готовий. Охопивши Довговерха рукою, він потяг його на дно. З-за побитого, покрученого Верхополевого заборола закипіли бульки, але той все пручався, а тоді вхопив на дні каменя і почав гамселити по Дунковій голові та руках. Дунк помацав на поясі. «Невже я й кинджала загубив?», спитав він себе. «Та ні, осьде він.» Рука вхопилася за руків’я, клинок вийшов з піхов. Дунк увігнав його повільно, з силою повертаючи туди-сюди: крізь бурхливу воду, крізь сталеві кільця та варену шкіру, просто під пахву Лукасові Довговерху. Пан Лукас смикнувся, зсудомився, і сили полишили його. Дунк відштовхнувся від нього і поплив у воді. Груди палали вогнем. Мимо обличчя майнула рибка — довга, біла, тоненька. «Яка це рибка?», чомусь зацікавився він. «Ану ж, яка?»

XVIII

Він отямився не в тому замку.

Розплющивши очі, Дунк не зрозумів, де знаходиться. Стояла блаженна прохолода. У роті відчувався смак крові, на очах лежала пов’язка з якоїсь важкої тканини, просякнутої цілющою мастю. «Гвоздиками тхне», подумав він.

Дунк помацав обличчя, стяг із нього пов’язку. Над головою на високій стелі танцювало світло смолоскипа. По кроквах гуляли круки, вдивляючись униз чорними очицями та каркаючи до нього. «Принаймні не осліп.» То це він у маестерській башті. Стіни були зайняті полицями з травами та настоянками у глиняних горщиках і слоїках зеленого скла. Довгий стіл на кобильницях був захаращений пергаменами, книжками, дивними бронзовими приладами. Усе навколо було заляпане послідом круків. Він чув, як вони щось бурмочуть один одному.

Дунк спробував сісти. Прикра помилка. У голові все попливло, а ліва нога запалала болем, щойно він переніс на неї трошки ваги. Він побачив, що гомілка огорнута полотном. Груди й голова теж були перев'язані.

— Тихше, не рухайтесь.

Над ним з’явилося обличчя: молоде, гостре, з темними карими очима та гачкуватим носом посередині. Дунк знав це обличчя. Воно належало чоловікові у сірій рясі, з вільним ланцюгом навколо шиї — маестерським ланцюгом з багатьох металів. Дунк ухопив його за руку.

— Де?…

— У Холоднокопі, — відповів маестер. — Ви отримали надто багато поранень, щоб повертатися до Стояка, тож пані Роганна наказала доправити вас сюди. Ось випийте.

Він підніс кухлика з… чимось… до Дункових вуст. Трунок був гіркий, наче оцет, але принаймні змив смак крові.

Дунк примусив себе випити усе. Потім зігнув та розігнув пальці на мечевій руці. Тоді на щитовій. «Руки та пальці працюють — вже добре.»

— Що… що я собі пошкодив?

Маестер пирхнув.

— Спитайте радше, що не пошкодили. Ви зламали гомілку, звихнули коліно, зламали ключицю, забили собі… геть усе. Від пояса і вище ви жовто-зелені, а права рука — трохи не чорна. Я гадав, що вам і череп пробили, та здається, ні. Ще є поріз на обличчі, пане. Після нього, на жаль, залишиться рубець. А ще ж ви потонули, поки ми встигли витягти вас із води.

— Потонув? — перепитав Дунк.

— Ніколи не гадав, що одна людина здатна проковтнути стільки води. Навіть така велика, як ви. Вважайте, вам пощастило, бо я сам — залізного роду. Жерці Потоплого Бога добре вміють топити людей і повертати їх до життя, а я навіть склав розвідку про їхні звичаї та вірування.

«То я потонув.» Дунк спробував сісти, але не мав сили. «Я потонув у воді, що не доходила навіть до шиї.» Він зареготав, але відразу застогнав з болю.

— Як там пан Лукас?

— Мертвий. Чи ви сумнівалися?

Та ні. У цьому якраз Дунк не сумнівався. Він згадав, як сила раптом залишила відразу всі члени Довговерхового тіла.

— Яйка, — вичавив він із себе. — Яйка б.

— Яєчко хочте? Голод — то добрий знак, — відповів маестер, — та зараз вам краще спати, аніж їсти.

Дунк хитнув головою, про що негайно пошкодував.

— Яйк — то мій зброєносець…

— А, отой? Хоробрий хлопчина, ще й сильніший, аніж здається. Саме він витяг вас із річки. Допомагав знімати з вас обладунок, їхав з вами на возі до замку. Сам не спав, а сидів поруч із мечем на колінах, аби вас ніхто не скривдив. Підозрював навіть мене: примушував куштувати усе, що я давав вам пити. Дивакуватий малий, але дуже відданий.

— Де він зараз?

— Пан Явтух запросив його на весілля зі свого боку. Нікого іншого ж не було. Нечемно відмовлятися.

— На весілля? — Дунк нічого не зрозумів.

— Та ви ж не знаєте, ясна річ! Після вашого бою Холоднокоп зі Стояком примирилися. Пані Роганна попрохала старого пана Явтуха про дозвіл перетнути його землю та відвідати могилу Аддама, і він дозволив. Вона стала навколішки у ожині та заплакала. Це так зворушило старого, що він пішов її втішати. Цілісіньку ніч вони пробалакали про юного Аддама і вельможного батька моєї пані. Князь Виман та пан Явтух були друзі не розлий вода, аж до самого Повстання Чорножара. Його вельможність та мою пані одружив цього ранку наш добрий септон Сефтон. Явтух Осгрей — тепер господар на Холоднокопі, й клітчастий лев майорить коло павука Тенетників на кожній башті та мурі.

Світ закрутився навколо Дунка. «Це все трунок. Я зараз засну.» Він заплющив очі й дозволив болю витікати геть. Круки каркали та верещали один на одного; він чув їхні голоси, свій подих і щось інше… якийсь тихий, м’який, настійливий шурхіт, що дивно заспокоював.

— Що це таке? — пробурмотів він у напівсні. — Що це шурхотить?

— Що? — Маестер прислухався. — Та це просто дощ.

XIX

Господарки він не бачив аж до дня від’їзду.

— Це нерозумно, пане, — жалівся септон Сефтон, поки Дунк важко шкутильгав двором, сяк-так переставляючи поламану ногу і спираючись на ковіньку. — Маестер Керрік каже, ви ще й наполовину не видужали, та й дощ… ви застудитеся, якщо знову не потонете. Почекайте хоча б, поки дощ скінчиться.

— Він може скінчитися за кілька років.

Дунк був вдячний товстому септонові, який відвідував його мало не кожен день… начебто помолитися за його одужання, але скоріше заради байок та пліток. Дункові бракуватиме його балакучого та живого язика, а заразом і веселого товариства, та все ж…

— Мені час їхати.

Навколо вирувала злива. По спині неначе сікла тисяча холодних сірих батогів. Кирея вже просякла наскрізь. Та сама біла вовняна кирея від пана Явтуха Осгрея, з зелено-золотою клітчастою облямівкою. Старий лицар примусив її взяти як подарунок на прощання.

— За вашу мужність та вірну службу, пане лицарю, — казав старий пан. Застібка, що припинала кирею на плечі, також була подарована: павук слонової кістки зі срібними ніжками. Плямки на спині були викладені дрібними гранатами.

— Сподіваюся хоча б, що ви не затіяли якусь дурницю, на зразок вистежити Беніса, — мовив септон Сефтон. — Ви такі побиті та зранені, що я боявся б за вас, якби ви перестріли його зараз.

«Беніс», гірко подумав Дунк, «семиклятий Беніс». Поки Дунк бився на смерть посеред річки, Беніс зв’язав Сема Горбика з дружиною, обнишпорив Стояк знизу доверху і втік з усім цінним, що знайшов: від свічників і зброї до старого Осгреєвого срібного келиха та невеличкої калитки грошей, яку старий ховав у світлиці за побитими пліснявою гобеленами. Колись Дунк таки сподівався зустріти пана Беніса Бурощита знову, і тоді…

— Беніс зачекає.

— То куди ви прямуєте? — Септон рвучко дихав поруч. Дунк навіть з ковінькою шкутильгав так широко, що товстунові було важко втримати крок.

— До Файного острова. До Гаренголу. На Тризуб. Заплоти є усюди. — Дунк здвигнув плечима. — Завжди хотів побачити Стіну.

— Стіну?! — Септон різко спинився, а тоді заволав, благально простягши руки під дощем. — Ви засмучуєте мене, пане Дункане! Моліться, пане, моліться Стариці, аби вона освітила вам вірний шлях!

Дунк навіть кроку не стишив.

Пані чекала на нього у стайні коло жовтих пакунків сіна у зеленому, як літо, вбранні.

— Пане Дункане, — привіталася вона, щойно Дунк пропхався до дверей. Її руда коса висіла спереду, кінець лоскотав стегна. — Як добре бачити, що ви звелися на ноги.

«А на спині ви мене й не бачили», подумав він.

— Мосьпані. Що привело вас до стайні? Для прогулянки верхи трохи сирувато.

— Можу сказати й вам те саме.

— То це вам Яйк розпатякав?

«Я винен хлопчині ще одного ляща.»

— Радійте, що так, бо інакше вас притягли б назад силою. Жорстоко з вашого боку никати, як злодій, і навіть не попрощатися.

«Але ж вона жодного разу не з’явилася, поки про мене дбав маестер Керрік. Жодного.»

— Зелений колір вам пасує, мосьпані, — мовив він. — Підкреслює колір очей.

Він незграбно сперся на ковіньку, аби полегшити ногу.

— А я по коня прийшов.

— Вам не обов’язково їхати. Для вас є посада у замку — сотник замкової сторожі — яку ви зможете посісти, коли видужаєте. А Яйк хай приєднується до інших зброєносців. Хто він такий, ніхто не дізнається.

— Красно дякую, мосьпані, але ні. — Грім стояв у стійлі за десяток загорож звідти. Дунк пошкутильгав до нього.

— Прошу вас, пане, подумайте. Часи зараз небезпечні. Навіть для драконів та їхніх друзів. Залиштеся хоча б до видужання.

Вона пішла поруч із ним.

— Пан Явтух теж би втішився. Він вас дуже любить.

— Так, любить, — погодився Дунк. — Якби його дочка була жива, він би видав її за мене. Тоді б ви через шлюб стали моєю вельможною матір’ю. А я ж ніколи не мав матері, ще й такої вельможної.

Якусь мить здавалося, що пані Роганна знову дасть йому ляпаса. «А може, підіб’є ногою ковіньку.»

— Ви розлючені на мене, пане, — мовила вона. — Дозвольте якось віддячити за вашу добрість.

— Гаразд, — мовив він, — допоможіть засідлати Грома.

— Я маю на думці щось інше.

Вона простягла до нього руку. Веснянкувату, з сильними тонкими пальцями. «Можу ручитися, вона уся з ніг до голови у веснянках.»

— Чи добре ви знаєтеся на конях?

— Я їжджу на одному з них.

— На старому огирі, виведеному для бою. Не надто швидкому, ще й норовливому. В дорозі на такому незручно.

— В дорозі я мушу обирати між ним і оцими двома. — Дунк вказав собі на ноги.

— Ноги в вас немаленькі, — зазначила вона. — І руки чималі. Гадаю, в вас усе велике. Ви занадто великі для більшості дорожніх кобил. Під вами вони б виглядали, як бахмутики. Але новий румак для бою, дебелий та прудкий, вам би не завадив. А на доданок для дороги — дорнійський піщаний, особливої витривалості.

Вона вказала на стійло поруч із Громовим.

— Можна не коня, а кобилу. Наприклад, отаку.

Гніда кобилка мала ясні очі та довгу вогняну гриву. Пані Роганна видобула з рукава морквину і попестила красуні голову, поки годувала її.

— Тільки пальці не відкуси, — мовила вона до кобилки, а тоді обернулася до Дунка. — Я кличу її Полум’янка, але ви можете дати інше ім’я. Якщо хочете, назвіть Дякою.

Якусь мить Дунк не міг знайти слів. Він сперся на ковіньку і дивився на гніду виряченими очима. Вона була надзвичайна, краща за будь-якого коня, що його колись мав старий лицар. «Тільки погляньте на ці стрункі ноги — прудкішої за неї годі шукати.»

— Я вирощую таких заради краси та швидкості.

Він повернувся до Грома.

— Я не можу її взяти.

— Чому?

— Занадто шляхетної породи для мене. Ну, ви розумієте.

Роганна зачервонілася, вхопила косу, закрутила її між пальців.

— Ви ж знаєте, я мусила вийти заміж. Мій батько… ой, та не клейте ж дурня.

— А кого ще мені клеїти? Я тупіший за замковий кут, ще й байстрюком уродився.

— Беріть собі кобилу. Я не відпущу вас, доки не візьмете собі щось на згадку про мене.

— Я вас не забуду, мосьпані. Не бійтеся.

— Візьміть її!

Дунк вхопив її за косу та притяг обличчям до себе. Виявилося, що ковінька та різниця в зрості неабияк заважають; він трохи не впав, поки знайшов її вуста своїми, але тоді вже поцілував як слід. Одна її рука вхопила його за шию, друга обвила спину, і за одну мить він дізнався про цілунки більше, аніж за все життя. Коли вони нарешті розчепилися, він витяг кинджала з піхов.

— Я знаю, мосьпані, що взяти собі на згадку.

Яйк чекав на нього коло брамної вежі, сидячи на гарній гнідій кобилі та тримаючи Маестра за повід. Коли Дунк ристю підлетів до нього верхи на Громі, хлопчик здивувався.

— Пані казали, що хочуть і вам подарувати кобилу, пане.

— Навіть шляхетним паням не завжди дозволено все, що вони хочуть, — відповів Дунк, виїжджаючи на підйомний міст. — А я від неї хотів не кобили.

Замковий рів так переповнився, що загрожував залити береги.

— Все ж я без згадки не лишився. Ось, випрохав трохи її рудої чуприни.

Він понишпорив під киреєю, видобув звідти косу і всміхнувся.

XX

У залізній клітці на перехресті мерці не розтискали обіймів. Їхнє усамітнення не турбували вже навіть мухи з гайворонням, бо геть об'їли мертві кістки, лишивши кілька волосин та клаптиків шкіри.

Дунк зупинився, зморщив лоба. Від їзди верхи йому боліла гомілка. Та пусте, лицарської долі не бува без болю — так само, як без меча або щита.

— Куди тут на південь? — запитав він Яйка. Важко зрозуміти, де який бік, коли весь світ, скільки його бачать очі, затопило водою та грязюкою, а небо стоїть навкруги похмурою гранітною стіною.

— На південь туди, пане, — показав Яйк. — А на північ — отуди.

— На півдні Переліток. І твій батько.

— А на півночі — Стіна.

Дунк кинув на нього погляд.

— Неблизький туди шлях.

— Та я ж маю нову кобилу, пане.

— Авжеж маєш. — Дунк мимоволі всміхнувся. — Але навіщо тобі Стіна?

— Ну, — відповів Яйк, — я чув, вона така висока.

Content

Служивий мечник. Повість із життя Семицарства

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX