Лоръл Хамилтън

Сънят на инкубата

(книга 12 от "Анита Блейк, ловецът на вампири")

1

Сватбата беше през октомври. Булката беше вещица, която разследваше свръхестествени престъпления. Младоженецът вдигаше мъртвите и посичаше вампири, за да се издържа. Звучеше като хелоуинска шега, но не беше.

Шаферите на младоженеца носеха традиционни черни смокинги с оранжеви папионки и бели ризи. Шаферките на булката бяха в оранжеви официални рокли. Хелоуинско оранжевите бални рокли не са чак толкова често срещани. Бях ужасена, че ще трябва да хвърля на вятъра триста долара за една от тези ужасии. Но след като бях гост от страна на младоженеца, ми се наложи да нося смокинг. Лари Къркланд, младоженец, колега и приятел, се беше заинатил. Той отказа да ме кара да облека рокля, освен ако аз не исках. Хм, нека да си помисля. Триста долара или повече за една много оранжева официална рокля, която бих изгорила, вместо да облека втори път или по-малко от сто долара, за да наема смокинг, който мога да върна. Чакайте, нека си помисля.

Взех смокинга. Все пак ми се наложи да си купя чифт официални обувки с връзки. Фирмата за смокинги нямаше никакви 37 номер от женските. Е, добре де. Дори и със седемдесет доларовите обувки, които вероятно повече нямаше да обуя, все още се смятах за късметлийка.

Докато наблюдавах как четирите шаферки, в оранжевите си закръглени рокли, вървяха по пътеката в църквата, с коси фризирани на букли и повече грим, отколкото бях виждала, която и да е от тях някога да носи, се чувствах много, много голяма късметлийка. Носеха и малки кръгли букетчета от оранжеви и бели цветя, с черна дантела и оранжеви и черни панделки висящи от букетите. А аз трябваше просто да стоя в предната част на църквата и с всяка ръка да държа китката на другата си ръка. Сватбената координаторка явно вярваше, че всички шафери щяха да си бъркат в носа или нещо пак толкова засрамващо, ако не си държаха ръцете заети. Така че ги бе информирала, че трябва да си държат дланите на срещуположните китки. Никакви ръце в джобовете, никакви кръстосани ръце или хванати пред слабините им. Бях закъсняла за репетицията – голяма изненада – и координаторката изглежда вярваше, че ще окажа положително влияние на мъжете, просто защото случайно бях момиче. Не й отне много време да разбере, че и аз бях толкова недодялана, колкото и мъжете. Честно казано, на мен ми се струваше, че всички се държим много добре. Явно тя просто не се чувстваше много комфортно около мъжете или около мен. Може би заради пистолета, който носех.

Но никой от шаферите, включително и аз, не беше направил нищо, от което тя да се оплаква. Това беше денят на Лари и никой от нас не искаше да го провали. О, и денят на Тами.

Булката влезе в църквата, водена от баща си. Майка й вече седеше на предния ред, облечена в рокля в бледо пъпешов цвят, който всъщност й стоеше добре. Тя се смееше и плачеше, и изглеждаше едновременно нещастна и изпаднала в делириум от щастие. Мисис Рейнолдс беше причината за голямата църковна сватба. И Тами, и Лари щяха да са по-щастливи с нещо по-малко, но изглежда Тами не можеше да каже не на майка си, а Лари се опитваше да се разбира с бъдещата си тъща.

Детектив Тами Рейнолдс беше видение в бяло, заедно с белия воал, който покриваше лицето й като мъгляв сън. И тя носеше повече грим, отколкото някога я бях виждала, но драматичността му отиваше на деколтето, покрито с мъниста и широката, подобна на камбана пола. Роклята изглеждаше, сякаш би могла да мине сама по пътеката или поне да стои сама изправена. Бяха направили нещо с косата й, така че да я накарат да стои гладка и прибрана назад от лицето й, така че да можеш да видиш колко е прекрасна. Никога не бях забелязала, че детектив Тами беше красива.

Стоях в края на шаферите, аз и тримата братя на Лари, така че се наложи да се наведа леко, за да видя лицето му. Заслужаваше си усилието. Беше толкова блед, че луничките изпъкваха като капки мастило по кожата му. Сините му очи бяха разширени. Бяха направили нещо на късите му червени къдрици, така че те лежаха почти гладки. Изглеждаше добре, ако успееше да не припадне. Гледаше в Тами така, сякаш беше ударен с чук между очите. Разбира се, ако и на него бяха отделили два часа за гримиране и той можеше да е видение. Но мъжете не трябва да се притесняват за това. Двойните стандарти са живи и реални. Жената трябва да е красива на сватбения си ден, младоженецът трябва просто да стои там и да не засрами себе си или нея.

Изправих се обратно и се опитах да не засрамвам никого. Бях вързала косата си назад, докато беше още мокра и сега тя стоеше плътно до главата ми. Нямаше да си подстрижа косата, така че това беше най-доброто, което можех да направя, за да изглеждам като момче. Имаше и други части от анатомията ми, които не позволяваха момчешкия вид. Аз съм закръглена и дори в смокинг, скроен за мъж, пак съм закръглена. Никой не се оплака, но сватбената координаторка завъртя очи, когато ме видя. На глас каза само:

- Имаш нужда от повече грим.

- Никой от останалите шафери не носи грим – казах.

- Не искаш ли да изглеждаш красива?

След като мисля че си изглеждам достатъчно добре, можеше да има само един отговор:

- Не особено.

Това беше последният разговор, който бях провела с координаторката. След това тя със сигурност ме избягваше. Мисля че нарочно се държеше подло, защото не й помагах да държи останалите шафери под контрол. Изглежда вярваше, че щом и двете имаме яйчници, а не топки, трябва да се обединим. Освен това, защо трябваше да се притеснявам дали съм красива? Това беше денят на Тами и Лари, не моят. Ако, и това беше много голямо ако, някога се омъжех, тогава щях да се тревожа за това. Дотогава, майната му. Освен това вече носех повече грим, от обикновено. Което за мен означава някакъв. Мащехата ми, Джудит, продължава да ми натяква, че когато стана на тридесет ще се почувствам различно за всички тези момичешки неща. Имам още само три години до големите тридесет, досега паника не се беше появила.

Бащата на Тами постави ръката й в тази на Лари. Тами беше седем сантиметра по-висока от Лари, с токчетата още повече. Стоях достатъчно близо до младоженеца, за да видя погледа, който бащата на Тами хвърли на Лари. Не беше приятелски поглед. Тами беше бременна в третия, почти в четвъртия месец и то по вина на Лари. Или по-скоро беше по вина на Тами и Лари, но не мисля че баща й го виждаше по този начин. Не, господин Нейтън Рейнолдс изглежда обвиняваше Лари, сякаш Тами беше девица, отвлечена от леглото си, и после върната дефлорирана и бременна.

Господин Рейнолдс повдигна воала на Тами, за да разкрие цялата й, внимателно гримирана красота. Целуна я официално по бузата, хвърли един последен лош поглед на Лари и се обърна усмихнато, за да се присъедини към жена си на предния ред. Притесняваше ме фактът, че премина от толкова грозен поглед към усмихнат и приятен, когато знаеше, че хората в църквата могат го видят. Не ми харесваше, че новият тъст на Лари можеше да лъже толкова добре. Накара ме да се чудя с какво си изкарва прехраната. Но аз си бях естествено подозрителна, страничен ефект от дългогодишната работа с полицията. Циничността е толкова заразна.

Всички се обърнахме към олтара и познатата церемония започна. През годините съм присъствала на дузини церемонии, почти всичките християнски, почти всичките стандартни, така че думите бяха странно познати. Смешно е, как не знаеш че си запомнил нещо, докато не го чуеш и не осъзнаеш, че го знаеш.

- Скъпи възлюблени, днес сме се събрали тук, за да съчетаем този мъж и тази жена в свещен съюз.

Сватбата не беше католическа или епископална, затова не се налагаше да коленичим или да правим нещо особено. Дори нямаше да взимаме участие по време на церемонията. Трябва да призная, че умът ми се разсея малко. Никога не съм била голям фен на сватбите. Разбирам че са необходими, но никога не съм била от тези момичета, които фантазират каква ще бъде сватбата им някой ден. Не си спомням даже да съм мислила по темата, докато не се сгодих в колежа и когато годежът се разпадна, пак спрях да мисля за това. Бях сгодена, за много кратко, за Ричард Зееман, учител по физика и местен Улфрик, Крал-вълк, но той ме заряза, защото се чувствах по-добре от него сред чудовищата. Към днешна дата съм почти сигурна, че никога няма да се омъжа. Никога тези думи няма да бъдат произнесени за мен и за моя любим. Мъничка част от мен, за която никога не бих признала на глас, беше тъжна от това. Не заради сватбената част, мисля че ще мразя собствената си сватба, точно колкото и чуждите, а заради липсата на един единствен човек, когото да наричам мой. Отгледана съм в семейство от средната класа, в средна Америка, в малък град, а това означава, че фактът че излизам с минимум трима мъже, може би четирима, зависи как го погледнеш, все още ме караше да се присвивам от нещо болезнено наподобяващо срам. Работех върху чувството за неудобство, но имаше неща, които трябваше да се доизчистят. Като например, кого водиш като партньор на сватба? Сватбата беше в църква, пълна със свещени предмети, така че двама от мъжете бяха аут. Вампирите не се оправят добре около свещени предмети. Избухването в пламъци на Жан-Клод и Ашър, докато влизат през вратата, вероятно щеше да намали радостта от щастливия ден. Това ме остави с едно официално гадже и един приятел, който по случайност беше момче, Натаниел Грейсън.

Бяхме стигнали до момента, в който се разменяха пръстените, което означаваше, че кумът и кумата имаха нещо за правене. Жената трябваше да държи огромният водопад от цветя на Тами, а мъжът трябваше да подаде бижутата. Всичко изглеждаше толкова ужасно сексистко. Поне един път ми се иска да видя мъжете да държат цветята, а жените да подават бижутата. Някога приятел ми беше казал, че съм твърде свободомислеща за повечето хора. Може би. Знам само, че ако някога отново се сгодя, съм решила или и двамата да имаме годежни пръстени, или нито един. Разбира се, тази част с нежененето означаваше, че вероятно и годеж нямаше да има. О, добре де.

Най-после бяха съпруг и съпруга. Всички се обърнахме и свещеникът ги представи пред църквата като господин и госпожа Лоранс Къркланд, макар да знаех със сигурност, че Тами щеше да задържи моминското си име, така че трябваше да е господин Лоранс Киркланд и госпожа Тами Рейнолдс.

Построихме се в две редици. Падна ми се да предложа ръка на детектив Джесика Арнет. Тя постави длан върху моята и както беше с токчета, бях с около дванадесет сантиметра по-ниска от нея. Тя ми се усмихна. Бях забелязала, че е симпатична преди около месец, защото флиртуваше с Натаниел, но до този момент не бях осъзнала, че можеше да е красива. Тъмната й коса бе прибрана назад от лицето й, така че се виждаше единствено деликатният триъгълник на скулите и брадичката й. Гримът беше разширил очите й, добавил цвят към бузите й и изваял плътни устни на мястото на нейните тънки. Осъзнах че оранжевото, което правеше останалите шаферки бледи, при нея подчертаваше богатите оттенъци на кожата и косата й и караше очите й да сияят. Много малко хора изглеждат добре в оранжево, това е една от причините да го използват в толкова много затвори, като допълнително наказание. Но детектив Арнет изглеждаше възхитително в него. Почти ме накара да си пожелая да бях позволила на координаторката да ме убеди за допълнителния грим. Почти.

Сигурно се бях втренчила, защото тя се намръщи и чак тогава тръгнах напред и застанах на място в редицата. Държахме се като добри малки сватбари. Вече бяхме издържали фотографа за груповите снимки. Сега той щеше да дебне булката и младоженеца за скритите моменти: рязането на тортата, хвърлянето на букета, свалянето на жартиера. Щом преминехме през поздравителната сесия, можех да се разтворя в тълпата и на никой нямаше да му пука.

Стояхме в редица, сякаш бяхме забити. Булката и младоженецът отпред, защото, да си го кажем честно, те са тези, които хората са дошли да видят. Останалите стърчахме зад тях покрай стената, чакайки да се здрависаме с хора, предимно непознати. Семейството на Тами беше местно, но никога не ги бях срещала. Цялото семейство на Лари беше от други градове. Познавах поканените полицаи, с изключение на тях всичко беше кимане и усмивка, кимане и усмивка, здрависване тук и там, кимане и усмивка.

Сигурно много се бях концентрирала на хората, с които се срещах, защото се изненадах, когато Майка Калахан, кавалерът ми за вечерта, внезапно се изправи пред мен. Висок е точно колкото мен. Нисък и за мъж, и за жена. Силната му, кафява коса, беше къдрава почти колкото моята и днес падаше свободно около раменете му. Беше я оставил така заради мен. Не обичаше косата му да е пусната и го разбирах. И без това изглеждаше прекалено деликатен за мъж, а с всичката тази коса, която го обграждаше, лицето му беше почти същия деликатен триъгълник като на детектив Арнет. Долната му устна беше по-пълна от горната, което го караше да изглежда постоянно нацупен и това че беше по-широка от устите на повечето жени, не му помагаше особено. Но тялото под черния костюм, то определено изясняваше, че това е мъж. Широки рамене, строен кръст и бедра, тяло на плувец, макар че това не беше неговият спорт. От врата надолу никога не бихте го сбъркали с момиче. Само лицето и косата объркваха.

Беше оставил ризата си отворена на врата, така че обграждаше като в рамка вдлъбнатината на врата му. Можех да видя затъмненото си отражение в очилата му. Във фоайето беше мрачно, така че за какво му бяха очилата? Очите му бяха котешки, леопардови, да сме по-точни. Едновременно жълти и зелени. Кой от двата цвята доминира, зависеше от дрехите, които носеше, от настроението му, от светлината. Днес, заради ризата, щяха да са съвсем зелени, с намек за жълто, като светлина процеждаща се в гората.

Той беше леопардлак, Нимир-Радж на местния пард. По принцип трябваше да може да мине за човек. Но ако прекараш прекалено много време в животинска форма, понякога не се завръщаш изцяло. Днес не искаше да притеснява обикновените хора, оттам и очилата.

Ръката му в моята беше много топла и дори това малко докосване беше достатъчно, достатъчно да смъкне част от внимателно издигнатите ми бариери. Бариерите, които ме бяха предпазили да не го усещам през цялата церемония като второ сърцебиене. Той беше Нимир-Радж за моята Нимир-Ра. Леопардовите крал и кралица. Макар че моята идея нещата беше по-скоро за кралица и принц-консорт, партньори, но си запазвах президентското вето. Аз съм идиот на тема контрол, какво да ви кажа?

Аз бях първата човешка Нимир-Ра в цялата дълга история на леопардлаците. Макар че след като се издържам с вдигане на мъртви и съм законен екзекутор на вампири, някои хора могат да поспорят за човешката част. Просто ревнуват.

Опитах се да го придърпам за прегръдка, но той поклати леко глава. Беше прав. Беше прав. Ако простото държане на ръце, ускоряваше пулса ми като бонбон на езика ми, тогава прегръдката щеше да е по-зле. Чрез серия от свръхестествени инциденти, притежавах нещо близко до звяра, който живееше и в Майка. Моят звяр и този на Майка се познаваха, познаваха се като стари любовници. Частите от нас, които не бяха човешки се познаваха по-добре от човешките ни половини. Всъщност не знаех почти нищо друго за него. Макар че живеехме заедно. На свръхестествено ниво бяхме обвързани по-стабилно, отколкото каквато и да е церемония или парче хартия можеха да ни обвържат; в реалния всекидневен живот се чудех какво да правя с него. Той беше перфектният партньор. Другата ми половина, липсващата част. Той ме допълваше в почти всеки смисъл. И докато стоеше толкова близо всичко изглеждаше съвсем правилно. Дайте ми малко разстояние и започвам да се чудя кога нещата ще се променят и ще спре да е толкова чудесен. Досега в живота ми не се беше появявал мъж, който да не се издъни по някакъв начин. Защо Майка трябваше да е по-различен?

Не толкова ме целуна, колкото усетих дъха му върху бузата си. Издиша едно:

- До по-късно – и дори това леко докосване ме накара да потреперя толкова силно, че се наложи да ме подкрепи с докосване по ръката.

Усмихна ми се, с онази знаеща усмивка, която мъж отправя към жена, когато знае точно колко докосването му й въздейства. Не харесвах усмивката. Караше ме да се чувствам, сякаш приемаше времето си с мен за гарантирано. Щом си го помислих, веднага разбрах че не е вярно. Дори не беше честно. Така че защо си го бях помислила? Защото съм майстор да прецаквам собствения си любовен живот. Ако нещо работи прекалено добре, трябва да го ръчкам, да го подбутвам, докато не се счупи или се обърне да ме ухапе. Опитвах се вече да не го правя, но старите навици, особено лошите, умират трудно.

Майка продължи по редицата и детектив Арнет ме погледна въпросително с тежко гримираните си, но красиви очи. Отвори устата си, сякаш да попита добре ли съм, но следващият човек на опашката я разсея. Натаниел несъмнено можеше да разсее всекиго.

Джесика Арнет беше с няколко сантиметра по-висока от метър шейсет и петте на Натаниел, така че трябваше да погледне надолу, за да срещне красивия му лавандулов поглед. Не преувеличавам цвета. Очите му не бяха сини, а истинско лилаво, лавандулово, като пролетни люляци. Носеше риза с яка по врата, чийто цвят беше почти като цвета на очите му, така че лавандуловото беше още по-живо, направо можеше да се удавиш в него.

Той й подаде ръка, но тя го прегърна. Мисля че го прегърна, защото за първи път бяха на публично място, на което жестът нямаше да изглежда странно. Така че го прегърна, защото можеше.

Той се поколеба за част от секундата, а после я прегърна, но обърна глава така че да гледа към мен. Очите му ясно молеха за помощ.

Тя все още не беше прекалила, просто го прегърна, когато и ръкостискане би свършило работа, но погледът в очите на Натаниел беше много по-сериозен от това. Сякаш го беше притеснило повече отколкото би следвало. Тъй като дневната му работа е стриптизьор, можеш да си помислиш, че би трябвало да е свикнал жените да го опипват. Може би точно там беше проблемът. Не беше на работа.

Тя стоеше прилепена към тялото му, а той я придържаше и само немият поглед в очите му, показваше колко е нещастен. Тялото му изглеждаше щастливо и отпуснато в прегръдката. Изобщо не показа на Джесика Арнет обърканите си очи.

Прегръдката продължаваше по-дълго отколкото беше любезно и осъзнах какъв беше част от проблема. Натаниел беше най-недоминантната личност, която бях срещала. Искаше да се измъкне от прегръдката, но не можеше да е първият, който да се отдръпне. Джесика трябваше да го пусне, но вероятно тя чакаше той да се отдръпне и разчиташе сигналите по възможно най-неправилния начин, заради факта, че той не го правеше. По дяволите. Как така всички мъже в живота ми имаха такива интересни проблеми? Предполагам съм късметлийка.

Протегнах ръка към него и облекчението, изписало се по лицето му, беше толкова ясно, че всеки намиращ се в залата би могъл да го види и да го разбере. Задържа лицето си обърнато, така че Джесика изобщо не го видя. Това би наранило чувствата й, а Натаниел не искаше да наранява ничии чувства. Което означава, че не видя щастливото й лице, цялото озарено от това, което тя мислеше за взаимно привличане. Честно да си кажем, смятах че Натаниел я харесва поне малко, но лицето му говореше обратното. Поне на мен.

Натаниел се хвана за ръката ми като уплашено дете, което току що беше спасено от кварталния хулиган. Придърпах го за прегръдка и той се гушна в мен, притискайки телата ни по-плътно, отколкото би ми допаднало пред публика, но не можех да го обвинявам, не и наистина. Търсеше комфорта на физическото докосване и мисля че беше разбрал, че Джесика Арнет си беше извадила погрешните заключения.

Притиснах го толкова близо, колкото можех, толкова, колкото исках да притисна Майка. С Майка можеше да се стигне до засрамваща ситуация, но не и с Натаниел. С Натаниел можех да се контролирам. В него не бях влюбена. Погалих дългата плитка от кестенява коса, която падаше почти до глезените му. погалих я, сякаш беше друга по-интимна част, надявайки се, че Джесика ще схване намека. Трябваше да се досетя, че малко гушкане нямаше да свърши работа.

Първа се отдръпнах от прегръдката, но той задържа поглед на лицето ми. Можех да разгледам лицето му и разбирах какво виждаше тя в него, толкова хубаво, толкова невероятно красиво. Раменете му се бяха разширили или от вдигането на тежести през последните няколко месеца, или заради факта че е на двадесет и все още расте. Беше вкусен за гледане и бях почти сигурна, че щеше да е толкова вкусен и в леглото. Но макар че живееше с мен, чистеше къщата ми, купуваше храната ми, вършеше ми услуги, все още не бях правила истински секс с него, тъй като не планирах да го задържа. Някога щеше да му се наложи да си намери ново място за живеене, нов живот, защото нямаше винаги да се нуждая от него така, както се нуждаех сега.

Аз бях човек, но точно както бях първата човешка Нимир-Ра, която леопардите някога са имали, така бях и първият човешки слуга на вампир-господар, който придобиваше определени... способности. Тези способности си имаха своите недостатъци. Един от тях беше нуждата да храня ardeur горе-долу на всеки дванадесет часа. Arduer е френска дума за пламък, грубо се превежда „Да бъдеш погълнат”, „Да бъдеш погълнат от любов”. Но не точно любов.

Втренчих се в разширените люлякови очи на Натаниел, обгърнах лицето му с длани. Направих единственото, което можах, за да спра Джесика Арнет да не засрами и двама им на приема. Целунах го. Целунах го, защото той имаше нужда да го направя. Целунах го, защото странно, така беше правилно. Целунах го, защото беше моят pomme de sang, моята кървава ябълка. Целунах го, защото беше храната ми, а мразех факта, че някой трябва да ми е храна. Хранех се и от Майка, но той ми беше партньор, гадже и беше достатъчно доминантен, да каже не, ако пожелае. Натаниел искаше да го взема, искаше да ми принадлежи, а не знаех какво да направя за това. След няколко месеца, ardeur щеше да е под контрол и нямаше да се нуждая от pomme de sang. Какво щеше да прави Натаниел, когато вече нямаше да имам нужда от него?

Отдръпнах се от целувката и видях лицето на Натаниел да сияе така, както сияеше лицето на Джесика Арнет за него. Не бях влюбена в Натаниел, но гледайки щастливото му, красиво лице, се страхувах, че не мога да кажа същото за него. Аз го използвах. Не за секс, а за храна. Той беше храна, просто храна, но дори докато го гледах, знаех че част от това е лъжа. Не се влюбваш в пържолата си, защото тя не може да те прегърне, не може да притисне горещи устни в извивката на врата ти и да прошепне „Благодаря ти”, докато се движи по коридора в онези графитно черни панталони, които обгръщат задника му като втора кожа и се спускат около бедра, които случайно знаеш, че са още по-хубави извън панталоните, отколкото в тях. Когато се обърнах към следващия човек от редицата, хванах погледа на детектив Джесика Арнет. Не беше съвсем дружелюбен. Чудесно, просто чудесно.

2

Хелоуинската тема продължаваше и в приемната зала. Навсякъде висяха серпантини от черна и оранжева хартия, картонени скелети, гумени прилепи и хартиени духове се носеха над главите ни. На едната стена висеше паяжина, достатъчно голяма, че в нея можеше да се оплете човек. Украсите по масите бяха реалистично изглеждащи тиквени фенери с премигващи електрически усмивки. Фалшивите скелети бяха достатъчно дълги, че да представляват опасност, за някой доста по висок от мен. Което означава, че малки картонени пръстчета рошеха косите на повечето хора. За нещастие Тами е метър и седемдесет без токчетата, с тях воалът й се заплиташе в декорациите. Шаферките най-после успяха да разплетат воала й от пръстчетата, но това провали тържественото влизане на булката и младоженеца. Ако Тами беше искала декорациите да са на безопасна за високи хора височина, не трябваше да ги оставя на Лари и братята му. Никой от тях не беше по-висок от метър шейсет и пет. Шафер или не, аз не бях помагала за украсата на залата. Така че вината не беше моя.

Щях да бъда обвинявана за други неща, но и те не бяха по моя вина. Поне в по-голямата си част.

Бях придружила Джесика Арнет в залата. Не ми се усмихна нито един път, докато я водех навътре. Изглеждаше прекалено сериозна. Когато воалът на Тами отново беше в безопасност, тя беше отишла до масата, където седяха Натаниел и Майка. Беше се облегнала на Натаниел, и като казвам облегнала, имам предвид буквално. Като да се облегне на него, така че релефът на тялото й да докосва рамото и ръката му. Беше смело и дискретно едновременно. Ако не го очаквах, можеше и да не разбера какво прави. Тихо му каза нещо. Най-накрая той поклати глава и тя се обърна и се придвижи обратно през малките маси, пълни с гости. Зае последното свободно място на дългата маса, където бяха хванати в капан сватбарите. Последният свободен стол беше до мен. Седяхме в реда, в който бяхме влезли. Супер.

По средата на тостовете, след като братът на Лари беше накарал младоженеца да се изчерви, но преди да дойде ред на родителите, Джесика се наведе към мен, толкова близо, че разбрах, че парфюмът й беше сладникав и малко в повече.

Тя прошепна:

- Натаниел наистина ли живее с теб?

Страхувах се че въпросът ще е наистина труден. Този беше лесен.

- Да – казах.

- Попитах го дали ти е гадже и той каза че спи в леглото ти. Стори ми се странно като отговор – завъртя глава, така че изведнъж се оказах прекалено близо до лицето и широките й въпросителни, лешникови очи. Отново ме порази колко беше красива и се почувствах глупаво, че не съм забелязала по-рано. Но не обръщам такова внимание на момичетата, само на момчетата. Така че съдете ме - хетеросексуална съм. Не красотата й ме порази, а настоятелността, интелигентността в погледа й. Тя оглеждаше лицето ми и осъзнах, че без значение колко е красива, си оставаше полицай и опитваше да засече лъжата в думите ни. Защото вече беше надушила такава.

Не ми беше задала въпрос, затова не отговорих. Рядко се насаждах в проблеми, когато си държах устата затворена.

Тя леко се намръщи.

- Той гадже ли ти е? Ако е, ще го оставя намира. Но можеше да ми кажеш по-рано, за да не се правя на глупачка.

Искаше ми се да й кажа, че не се е направила на глупачка, но не го направих. Бях прекалено заета, да се опитвам да измисля отговор, който и да е честен, и да не ни забърка с Натаниел в още неприятности. Спрях се на отбягването, което и той бе използвал.

- Да, той спи в леглото ми.

Поклати леко глава и на лицето й се появи инатлив израз.

- Не това те попитах, Анита. Лъжеш ме. И двамата лъжете. Мога да го надуша – тя се намръщи. – Просто ми кажи истината. Ако имаш по-раншни претенции над него, кажи го сега.

Въздъхнах.

- Да, изглежда че имам по-раншни претенции.

Смръщването се задълбочи, вкопавайки линии между красивите й очи.

- Изглежда? Какво означава това? Или ти е гадже, или не е.

- Може би гадже не е точната дума – казах и се опитах да измисля обяснение, което да не включва думите pomme de sang. Полицията не знаеше колко дълбоко бях нагазила сред чудовищата. Подозираха, но не знаеха. Знанието е различно от подозрението. Знанието издържа в съда, подозрението не може да ти изкара дори заповед за арест.

- Коя е тогава правилната дума? – попита тихо, но шепотът й съдържаше намек за съскане, сякаш едва се сдържаше да не се разкрещи. – Любовници ли сте?

Какво трябваше да й отговоря? Ако кажех да, Натаниел щеше да се освободи от нежеланото внимание на Джеика, но освен това всички полицаи в Сейнт Луис щяха да знаят, че Натаниел ми е любовник. Не за репутацията си се притеснявах, тя така или иначе беше разрушена. Едно момиче не може да топли ковчега на Господаря на града и да си остане добро момиче. Не е вярно, но ситуацията е такава. Не, не моята репутация беше на линия, а тази на Натаниел. Ако станеше известно, че ми е любовник, тогава никоя жена нямаше да се опита да се приближи до него. Ако не искаше да се среща с Джесика, добре, но трябваше да излиза с някого. С някоя друга, освен мен. Ако нямаше да задържам Натаниел завинаги, като в онази част „докато смъртта ви раздели”, значи се нуждаеше от по-широк социален кръг. Нуждаеше се от гадже.

Така че се колебаех, претегляйки десетки думи, без да откривам онези, които биха подобрили ситуацията. Телефонът ми замлъкна, докато се опитвах да го извадя, за да спра тихото, непрестанно звънене, но бях прекалено облекчена, за да се ядосам. Можеше да са избрали грешен номер, но дори така, пак се чувствах, сякаш съм им длъжница.

Не беше грешен номер. Обаждаше се лейтенант Рудолф Стор, началник на Регионалния отряд за свръхестествени разследвания. Беше се писал доброволно на работа по време на сватбата, за да могат други да присъстват. Пита Тами дали ще кани някакви нечовеци и когато тя отговори, че не харесва термина, но ако има предвид ликантропи, тогава да, Долф внезапно реши, че ще е на работа и няма да идва на сватбата. Имаше лични проблеми с чудовищата. Синът му беше на път да се ожени за вампирка и тази вампирка се опитваше да уговори сина на Долф да се присъедини към нея във вечния живот. Да кажем че Долф не приемаше добре ситуацията щеше да е подценяване. Беше потрошил една стая за разпити, отнесе се грубо с мен и почти се беше оказал обвиняем. Бях организирала вечеря между Долф, жена му Люсил, сина им Дарен и бъдещата снаха. Бях убедила Дарен да отложи решението за присъединяване към мъртвите. Сватбата все още предстоеше, но това беше някакво начало. Това че синът му все още беше сред живите, помагаше на Долф да се справи с кризата във вярата си. Справяше се достатъчно, че пак да започне да разговаря с мен. Достатъчно, че пак да ме вика при разследвания.

Гласът му беше енергичен и почти нормален.

- Анита?

- Да – прошепнах скривайки телефона в шепа. Не че всички полицаи в залата, каквито бяха по-голямата част от гостите, не се чудеха с кого разговарям и защо.

- Имам тяло, което да погледнеш.

- Сега? – накарах го да звучи като въпрос.

- Церемонията приключи, нали? Не се обадих по средата.

- Приключи. На приема съм.

- Тогава ми трябваш тук.

- Къде е тук? – попитах.

Каза ми.

- Познавам района на стрийптиз клубовете оттатък реката, но името на клуба не ми е познато.

- Няма да успееш да го пропуснеш – каза сухо, – това е единственият клуб със собствен полицейски ескорт.

Отне ми секунда да осъзная, че се беше пошегувал. Долф не се шегуваше на местопрестъпления, никога. Отворих уста, за да го отбележа, но телефонът стоеше глух в ръката ми. Долф никога не е обичал сбогуванията.

Детектив Арнет се приведе напред и попита:

- Това лейтенант Стор ли беше?

- Да – прошепнах, – убийство, трябва да тръгвам.

Тя отвори уста, сякаш искаше да каже още нещо, но аз вече се придвижвах покрай масата. Щях да се извиня на Тами и Лари, а после да ида да погледна едно тяло. Съжалявах, че ще изпусна останалата част от приема и така нататък, но имах убийство, на което трябваше да отида. Не само, че щях да се отърва от въпросите на детектив Арнет, но и нямаше да ми се наложи да танцувам с Майка, с Натаниел или с някой друг. Нощта изглеждаше все по-добре. Чувствах се малко виновна, но се радвах, че някой беше мъртъв.

3

Загледана надолу в тялото, вече ми беше невъзможно да съм щастлива. Виновна може би, но не и щастлива. Виновна, защото дори за секунда бях намерила идеята за нечия смърт подходяща за бягство от неприятна социална ситуация. Не бях дете. Със сигурност можех да се справя по-добре с Джесика Арнет и нейните въпроси, дори и без да се крия зад убийство. Фактът, че се чувствах по-удобно тук, втренчена в труп, отколкото на главната маса на сватба, говореше доста за мен и живота ми. Не бях сигурна какво точно казваше или означаваше. Нещо, в което вероятно не бих искала да се задълбоча прекалено. Но, чакай, имахме тяло, което трябваше да се види, престъпление, което трябваше да се реши и цялата лепкава лична история можеше да почака. Трябваше да почака. Да бе, сигурно.

Тялото беше блед проблясък от плът, скрит между две контейнера за боклук на паркинга. Имаше нещо почти призрачно в блестящото парче плът, сякаш ако примигнех щеше да се изпари в октомврийската нощ. Може би, защото беше това време от годината или заради сватбената сцена, която току що бях напуснала, но имаше нещо изнервящо в начина, по който беше оставена. Бяха натъпкали тялото зад кофите, за да го скрият, но след това черното вълнено палто, което тя носеше беше разтворено около почти голото й тяло, така че можеше да видиш проблясъка на бледа плът под ярките халогенни лампи на паркинга. Защо да я крият, ако после ще правят нещо, което така да привлича вниманието към нея? Нямаше логика. Разбира се, можеше да е съвсем логично за тези, които я бяха убили. Може би.

Стоях там, придърпвайки коженото си яке по-плътно. Не беше толкова студено. Достатъчно за якето, но не толкова, че да сложа и подплатата. Ръцете ми бяха натъпкани в джобовете, ципът закопчан догоре, раменете прегърбени. Но кожата не можеше да помогне срещу студа, с който се борех. Втренчих се в този блед проблясък на смъртта и не почувствах нищо. Нищо. Нито съжаление. Нито гадене. Нищо. Някак си това ме притесняваше повече от смъртта на жената.

Принудих се да тръгна напред. Принудих се да отида да видя каквото имаше да се вижда и да изоставя тревогите за моралното си падение за друг път. Първо работата.

Трябваше да стигна до далечния край на десния контейнер, за да видя русата й коса, като ярка удивителна на черния паваж. Докато я гледах отгоре видях колко е дребна. Мой ръст или по-дребна. Лежеше по гръб, палтото беше разтворено под нея, все още на ръцете й. Но платът беше разтворен настрани, сгънат откъм страната на най-близките паркирани коли, така че да може да бъде видяна от клиент, отиващ към колата си. Косата й също беше разперена, пригладена настрани. Ако беше по-висока и косата й щеше да се вижда откъм паркинга – само намек за ярко жълто иззад контейнера. Огледах тялото й до долу и разбрах защо някой я беше мислел за по-висока – прозрачни пластмасови токчета, високи поне дванайсет сантиметра. Легнала, не беше толкова висока. Главата й беше обърната надясно, откривайки следите от ухапвания. Вампирски следи.

На извивката на малката й гърда имаше друг чифт белези, от който се процеждаха две тънки ивици кръв. Нямаше кръв по раната на врата. Щеше да ми се наложи да преместя контейнерите, за да стигна до там. щеше да ми се наложи да преместя и тялото, за да потърся още белези от ухапвания, както и следи от насилие. Някога полицията ме викаше чак след като всички останали експерти бяха приключили с работата си, но това беше преди време. Сега трябваше да внимавам да не прецакам местопрестъплението. Което означаваше, че ще ми се наложи да намеря отговорника.

Лейтенант Рудолф Стор не беше труден за откриване. Той е висок два метра и има фигура, каквато имаха професионалните борци, преди всички да започнат да изглеждат като Арнолд Шварценегер. Долф беше във форма, но не ходеше да вдига тежести. Нямаше време. Твърде много престъпления за разкриване. Черната му коса беше отрязана толкова ниско, че оставяше ушите му голи и някак самотни отстрани на главата му. Което винаги означаваше, че наскоро се беше подстригвал. Винаги се подстригваше по-ниско, отколкото се харесваше, така че да има по-голям интервал между подстригванията. Тъмният му тренчкот беше изпънат перфектно. Обувките му блестяха на светлините от паркинга. Не му пукаше как изглежда, стига да е чисто и изпънато. Долф винаги беше чист и изпънат. Мисля, че това беше една от причините убийствата така да го дразнят – винаги бяха толкова разхвърляни.

Кимнах на униформения полицай, чиято единствена работа изглежда беше да наблюдава тялото и да не позволява да бъде пипано от някой, който нямаше право да го докосва. Той ми кимна в отговор и пак се върна към гледане на тялото. Нещо в широко разтворените му очи ме накара да се запитам дали това не беше първото му вампирско убийство. Дали не се притесняваше, че жертвата ще се надигне и ще се опита да го хапне? Можех да успокоя страховете му, защото знаех че тази никога няма да се надигне. Беше пресушена до смърт от група вампири. Това няма да те направи една от тях. На практика това гарантира забавлението на вампирите и че жертвата няма да стане една от тях. Бях го виждала и преди. Дяволски се надявах, че не беше отново подивял вампир-повелител. Последният нарочно оставяше жертвите си, така че да можем да ги открием, опитвайки се да провали новите закони, които легализираха правата на вампирите. Господин Оливър вярваше че вампирите са чудовища и ако им се дадат законови права, те ще се размножат прекалено бързо и накрая ще превърнат цялата човешка раса във вампири. И тогава от кого щяха да се хранят всички? Е, да, щеше да отнеме стотици години вампиризмът да се разпространи до такава степен, но наистина старите вампири гледат в далечна перспектива. Могат да си го позволят, нали имат времето.

Знаех, че не е отново господин Оливър, защото го бях убила. Бях смазала сърцето му и без значение колко пъти Дракула се надига в старите филми, Оливър си беше съвсем окончателно мъртъв. Можех да го гарантирам. Което означаваше, че си имаме нова група луди, а те можеха да имат изцяло нов мотив за убиване. По дяволите, можеше даже да е лично. Вампирите вече законно бяха граждани, което означаваше, че можеха да са злопаметни, също като хората.

Но някак си не ми изглеждаше лично. Не ме карайте да го обясня, просто беше така.

Долф видя, че отивам към него. Не се усмихна, не каза и здрасти, първо, защото си беше Долф и второ, защото не беше особено доволен от мен. Не беше особено доволен от чудовищата напоследък, което се прехвърляше и към мен, защото бях прекалено интимна с тях.

Все пак, това че убедих сина му, да не става вампир ми беше спечелило червени точки. Фактът че Долф току що се бе завърнал от неплатена отпуска, придружена от неофициално предупреждение, че ако не се стегне, ще бъде отстранен, също го беше накарало да поомекне. Честно казано в случая щях да взема каквото можех. С Долф бяхме приятели или поне аз мислех така. И двамата не бяхме съвсем сигурни в момента.

- Трябва да преместя контейнерите, за да погледна тялото. Освен това трябва да разместя тялото, за да огледам за други следи от ухапвания или друго. Мога ли да го направя без да прецакам местопрестъплението?

Той ме погледна и нещо в лицето му говореше, че честно не беше щастлив, че съм там. Тръгна да казва нещо, хвърли бърз поглед към останалите детективи, униформените, техниците от лабораторията и нататък към чакащата линейка, поклати глава и ми махна да отидем настрани. Можех да почувствам как погледите на хората ни следваха, докато се премествахме. Всички детективи знаеха, че Долф ме беше влачил нагоре по стълбите на местопрестъпление. Не преувеличавах, когато казах, че се беше отнесъл грубо с мен. Бог знае какво се говореше сега, вероятно, че ме беше ударил, което не се беше случило, но това което беше направил беше достатъчно лошо. Достатъчно, че да мога да повдигна обвинения и да спечеля.

Наведе се към мен и проговори тихо:

- Не ми харесва, че си тук.

- Ти ме повика – отговорих. Боже, не исках да се карам с него тази вечер.

Той кимна.

- Аз те повиках, но трябва да съм сигурен, че няма конфликт на интереси.

Намръщих му се.

- Какво имаш предвид? Какъв конфликт на интереси?

- Ако това е вампирско убийство, значи е бил някой, който принадлежи на гаджето ти.

- Мило е, че казваш, „ако” е вампирско убийство, но ако имаш предвид Жан-Клод, това може изобщо да не са неговите хора.

- О, вярно, вече имаш две вампирски гаджета. – Гласът му беше грозен.

- Искаш да се караме помежду си или да борим престъпността? Изборът е твой – казах.

Той направи видимо усилие да се контролира. Ръце, свити в юмруци, затворени очи, дълбоко дишане. Бяха го принудили да мине през програма за контрол на гнева. Наблюдавах как използва новопридобитите си умения. Тогава той отвори очи – студени очи на ченге – и каза:

- Вече защитаваш вампирите.

- Не казах, че не е вампирско убийство. Казах само, че може да не са хората на Жан-Клод. Това е всичко.

- Но вече защитаваш гаджето си и хората му. Дори не си огледала жертвата докрай и вече казваш, че не може да е любовникът ти.

Усетих как очите ми стават ледени и казах:

- Не казвам, че не може да са вампирите на Жан-Клод. Казвам, че не е вероятно. Благодарение на Църквата на вечния живот, в Сейнт Луис има доста кръвопийци, които не дължат вярност на Господаря на града.

- Членовете на църквата са по-тесногръди и от крайни християни – каза той.

Свих рамене.

- Да, изглеждат доста лицемерно набожни, това мога да ти го гарантирам. Повечето истински вярващи са така, но не затова казвам, че са те или непознати, вместо вампирите, които познавам най-добре.

- Защо, тогава? – попита той.

Единственото ми извинение да кажа истината беше, че бях ядосана и изморена Долф да ми е раздразнен.

- Защото, ако това е извършено от хората на Жан-Клод, те са мъртви. Той или ще ги предаде сам на закона, или ще накара мен да го направя, или просто ще бъдат убити.

- Признаваш, че гаджето ти е убиец?

Поех си дълбоко въздух и го изпуснах бавно.

- Знаеш ли, Долф, това почва да омръзва. Да, чукам един-два вампира, преживей го.

Той погледна настрани.

- Не знам как.

- Тогава се научи - казах. – Но спри да позволяваш на личните си проблеми да задръстват местопрестъплението. Загубихме време да спорим, време, в което можех да оглеждам тялото. Искам тези хора заловени.

- Хора, множествено число? – попита той.

- Видях само два белега от ухапване, но те леко се различават. Този на гърдите е по-малък, с по-малко разстояние между кучешките зъби. Така че, да, поне двама, но се обзалагам, че са повече.

- Защо? – продължи да пита.

- Защото са я източили. Наоколо няма почти никаква кръв. Два вампира не биха могли да обезкървят възрастно човешко същество, без да направят бъркотия. Имали са нужда от повече усти, за да задържат толкова кръв.

- Може би е била убита някъде другаде?

Намръщих му се.

- Октомври е, тя е навън, носейки дванайсет сантиметрови пластмасови токчета, евтино вълнено палто и почти нищо друго. – Махнах с ръка към сградата зад нас. – На паркинга на стрийптиз клуб сме. Хъмм, нека си помисля, дванайсет сантиметрови пластмасови токчета, гола жена ... може ли това да е следа, че е работила тук, излязла е за цигара или нещо подобно?

Долф бръкна в джоба си и извади вечния си бележник.

- Идентифицирахме я като Шарлийн Мориси, на двадесет и две, работи като стриптизьорка – работила като стриптизьорка. Да, била е пушачка, но е казала на едно от другите момичета, че излиза за глътка свеж въздух.

- Знаем, че вероятно не е познавала вампирите.

- Как така?

- Излязла е за глътка въздух, не за да се срещне с някого.

Той кимна и си отбеляза нещо.

- Няма следи от борба, засега. Сякаш е излязла за глътка въздух и просто е тръгнала с тях натам. Не би го направила, ако бяха непознати.

- Би го направила, ако е била под умствен контрол.

- Значи един от вампирите е възрастен – Долф продължаваше да си записва.

- Не е задължително да е стар, а могъщ, което обикновено означава стар. – Помислих над това. – Някой, който има добри способности да контролира умове, за това съм сигурна. Възраст? – свих рамене – Още не знам.

Той продължаваше да пише в тефтерчето си.

- А сега, мога ли да преместя контейнерите и да разместя тялото или техниците имат още работа преди това?

- Накарах ги да те изчакат – каза без да вдига поглед от писанията си.

Погледнах го и се опитах да разчета нещо от лицето му, но той излъчваше само концентрация и работа. Това беше стъпка нагоре, че беше накарал техниците да не пипат преди мен. И че изобщо ми се беше обадил. Преди отпуската, опита да ме отстрани от всички разследвания. Това беше стъпка нагоре, така че защо все още се чудех дали Долф беше способен да остави настрани личния си живот за достатъчно дълго, че да реши този случай? Защото, когато си видял някого, на когото си вярвал, да си изтървава напълно нервите, никога повече не му се доверяваш, не и докрай.

4

От другата страна на врата й имаше същия белег от ухапване. Толкова си приличаха по размер с тези от лявата страна на врата й, че се зачудих дали същия вампир не я беше ухапал два пъти. Не носех линията си с мен. По дяволите, не носех по-голямата част от оборудването си. Планирах тази вечер да съм на сватба, не на местопрестъпление.

Попитах дали някой има нещо, което да мери радиуси на захапки. Един от техниците предложи да го премери вместо мен. Устройваше ме. Тя използваше дебеломер* - никога досега не бях използвала такова нещо.

(*не се шегувам, думичката е истинска, някакъв вид инструмент за измерване радиуси на дървета)

Измерването не лъже. Не беше същият вампир. Не беше същият нито на вътрешните страни на бедрата й, нито на китките й. Като броим следата от ухапване на гърдите й, това правеше седем. Седем вампира. Достатъчно, че да пресушат възрастно човешко същество до край и да оставят много малко кръв след себе си.

Според техника от криминологията нямаше очевидно доказателство за изнасилване. Радвах се да го чуя. Не си направих труда да обясня, че дори и простото ухапване може да предизвика оргазъм и при жертвата, и при убиеца. Не винаги, но често, особено ако вампирът е добър в замъгляването на ума. Достатъчно силен вампир може да накара някого да се наслаждава, че го убиват. Страшничко, но вярно.

След като бях видяла всеки сантиметър от мъртвата жена, когато знаех, че бледата й плът може да танцува в сънищата ми на пластмасовите си токчета, Долф поиска да поговорим.

- Говори с мен – каза.

Знаех какво му трябва.

- Седем вампира. Един трябва да е толкова добър в умствения контрол, че да накара жертвата да се наслаждава на случващото се или поне да не я притеснява. Иначе някой би чул виковете й.

- Влиза ли в клуба? – попита той.

- Не.

- Музиката е силна и има доста хора.

- Така че не биха я чули, дори и да крещи?

Той кимна.

Въздъхнах.

- Няма следи от борба. Ще прегледат ноктите й, но няма да има следи от борба. Жертвата не е разбрала изобщо какво се случва или поне не и преди да е прекалено късно.

- Сигурна си?

Замислих се за една-две секунди.

- Не, не съм сигурна. Това е най-добре обоснованото ми предположение, но може просто да е била от хората, които не се отбраняват. Може би, когато седем вампира са я обградили, тя просто се е предала. Не знам. Какъв човек е била Шарлийн Мориси? Борбена ли е била?

- Още не знам – каза Долф.

- Ако е била борбена, значи са използвали вампирски умствени трикове. Ако не е била, ако е била покорна, може би не. Може би търсим група млади вампири. – Поклатих глава. – Но не бих казала. Според мен поне един, може би повече, са били стари и добри в тези неща.

- Скрили са тялото – каза той.

Завърших мисълта вместо него.

- И после са го аранжирали, така че да бъде открито.

Той кимна.

- Това също ме притесняваше. Ако само я бяха завили с палтото и не си бяха играли с косата  й, никой нямаше да я открие тази вечер.

- В клуба щяха да забележат, че я няма – казах, - или може би вече е била приключила с работата?

- Не, не е била приключила и да, щяха да забележат, че я няма.

Хвърлих поглед към тялото.

- Но дали щяха да я намерят?

- Може би – каза, - но не чак толкова бързо.

- Да, скоро е убита, студена е на пипане, но не е било отдавна.

Той провери записките си.

- Била е на сцената преди по-малко от два часа.

Огледах се наоколо под ярките халогенни светлини. Нямаше място за криене на паркинга, освен зад контейнерите.

- Дали са я убили зад кофите?

- Или в кола – каза той.

- Или във ван – продължих.

- Най добрият приятел на серийния убиец – каза Долф.

Погледнах го, опитвайки се да разчета нещо зад студените му очи на ченге.

- Сериен убиец ли, за какво говориш? Доколкото знам, това е първото убийство.

Той кимна.

- Аха – тръгна да се обръща настрани.

Хванах леко ръкава му. Напоследък трябваше да внимавам как го докосвам. Толкова много неща приемаше за агресивни.

- Полицаите не използват израза сериен убиец, освен ако не им се налага. Първо, не искаш да е вярно. И второ, защото репортерите ще се хванат за него и ще го съобщят като истина.

Той се втренчи надолу в мен и аз пуснах ръкава му.

- Наоколо няма никакви репортери, Анита. Просто още една мъртва стриптизьорка в Сугет*.

(*квартал в Сейнт Луис)

- Тогава защо го казваш?

- Може би съм ясновидец.

- Долф – настоях.

Той почти се усмихна.

- Имам лошо предчувствие, това е. Това или е първото им убийство, или е първото, което сме открили. Ужасно подредено е като за първо убийство.

- Някой е искал да я открием, Долф, и то тази вечер.

- Да, но кой? Дали убиецът, или убийците? Или е бил някой друг?

- Като например? – попитах.

- Някой клиент, който не е можел да си позволи жена му да разбере къде е бил.

- Значи той разтваря палтото й, премества косата й и се опитва да я направи по-видима?

Долф кимна леко един път.

- Не съм съгласна. Нормален човек не би докоснал мъртво тяло, не толкова че да разтвори палтото, да разбърка косата. Освен това този проблясък бледа плът беше направен от някой, който е знаел че ще толкова видим, колкото си беше. Нормален човек може да я извлече иззад контейнера, но не и да я аранжира, не и така.

- Продължаваш да казваш „нормален”, Анита, още ли не знаеш, че нищо не е нормално. Има само жертви и хищници. – Погледна настрани, когато казваше последната част, сякаш не искаше да видя какво е изписано на лицето му.

Оставих го да гледа настрани, позволих му да скрие този момент за себе си. Освен това, Долф и аз се опитвахме да възстановим приятелството си, понякога имаш нужда приятелите ти да се месят, но понякога имаш нужда да те оставят сам, по дяволите.

5

Не исках да се връщам обратно на приема. Първо, не бях в щастливо настроение. Второ, все още не знаех как да отговоря на въпросите на Арнет. Трето, Майка ме беше накарал да му обещая, че ще танцувам с него. Мразех да танцувам. Не мислех, че съм добра в танцуването. В къщи Майка, Натаниел и дори Джейсън, по дяволите, ми бяха казвали, че греша. Че всъщност танцувам много добре. Не им повярвах. Мисля че се дължеше на доста гаден опит от основното училище. Има ли други преживявания, освен ужасни, през тези няколко години в основното? Сигурно, ако си наистина лош, в ада те наказват да си вечно на четиринадесет, да си затворен в училище и никога да не си отиваш в къщи.

Така че се върнах на приема, надявайки се, че ще мога да кажа, че съм уморена и ще си тръгнем, но си имах едно наум. Майка беше успял да изтръгне обещание, че ще танцувам с него и дори, че ще танцувам с Натаниел. Проклятие. Не обещавам често разни неща, защото когато го направя, държа на думата си. Двойно проклятие.

Тълпата бе значително намаляла. Убийствата отнемат голяма част от нощта. Но знаех, че момчетата ще са там, защото колата бе у мен. Натаниел седеше на масата, където ги бях оставила, но с него беше Джейсън, не Майка. Джейсън и Натаниел се бяха навели толкова един към друг, че главите им почти се докосваха. Късата ръса коса на Джейсън изглеждаше много жълта на фона на тъмно кафявата на Натаниел. Джейсън носеше синя риза, която знаех, че е само един-два нюанса по-синя от очите му. костюмът му беше черен и дори без да съм го видяла изправен бях сигурна, че е ушит по тялото му и вероятно с италианска кройка. За костюма беше платил Жан-Клод, а той обичаше да облича служителите си с дизайнерски италиански костюми. Освен когато ги обличаше, сякаш са допълнение към висококачествено порно. За съвременна сватба, костюмът вършеше работа. Джейсън работеше и като стриптизьор в „Престъпни удоволствия”, клуб, който Жан-Клод притежаваше, но не този вид работа позволяваше на Джейсън да носи дизайнерски дрехи, шити по поръчка за него. Джейсън беше pomme de sang на Жан-Клод. Жан-Клод не мислеше, че се отнасям с достатъчно уважение към Натаниел, за позицията му на мой pomme de sang. Бях оставила Майка и Натаниел да отидат да пазаруват заедно с Джейсън за официални дрехи и покрих сметката за моите две момчета. Тя беше кошмарна, но не можех да позволя Жан-Клод да е по-мил към своята мъжка метреса, отколкото аз към моите. Нали така?

Технически Майка не ми беше метреса, но заплатата, която получаваше от Коалицията за по-добро разбирателство между ликантропската и човешката общности не покриваше дизайнерски костюми. Аз печелех достатъчно пари, за да мога да плащам за дизайнерски костюми, затова ги платих аз.

Имах време да се зачудя какво бяха намислили Джейсън и Натаниел, за да си говорят толкова отблизо, като заговорници. Тогава повече почувствах, отколкото видях Майка. Той стоеше в другия край на стаята, говорейки с група мъже, повечето от които полицаи. Той поклати глава, засмя се и тръгна през стаята към мен. Не ми се случваше често да виждам Майка от дистанция. Винаги бяхме толкова близо един до друг физически. Сега имах възможност да го наблюдавам как се придвижва към мен, да се наслаждавам как костюмът обвива тялото му, как подчертава широките му рамене, тесния кръст, стегнатите бедра, заоблеността на хълбоците му. Костюмът му прилепваше като ръкавица. Докато го наблюдавах да се приближава, изведнъж осъзнах, че си заслужаваше всяка стотинка.

Музиката спря точно преди да стигне до мен, беше някаква песен, която не знаех. За секундна се надявах, че ще можем просто да седнем и да разберем, какво беше толкова интересно за другите двама. Но надеждата ми беше напразна, защото започна друга песен. Бавна. Все още не ми се танцуваше, но когато Майка стигна на една ръка разстояние, трябваше да си призная, че не беше лоша идея да имам някакво извинение да го докосна пред публика.

Усмихна ми се и дори през слънчевите очила, знаех как биха изглеждали очите му с тази усмивка.

- Готова ли си?

Въздъхнах и протегнах ръце.

- Колкото бих могла да бъда.

- Нека първо се отървем от коженото яке.

Разкопчах го, но казах:

- Нека го задържим, малко ми е студено.

Дланите му се плъзнаха около кръста ми.

- Навън захладня ли?

Поклатих глава.

- Не такъв вид студ.

- О, – каза той и отдръпна дланите си, които се плъзгаха нагоре по гърба ми под коженото яке. Върна се пак на кръста ми и плъзна длани под сакото на смокинга, така че само тънката ивица плат на официалната риза разделяше кожата ми от неговата.

Потреперих под това докосване.

Той приближи уста до ухото ми, преди дланите му да бяха завършили дългото, бавно плъзгане, което щеше да притисне телата ни едно до друго.

- Аз ще те стопля. – Дланите му ме притиснаха към извивките на тялото му, но не толкова плътно, че да ме накара да се чувствам неудобно пред публика. Близко, но не сякаш бяхме залепени. Но и от това разстояние можех да почувствам подутината под плата на панталоните му. Съвсем бегло докосване, което обаче ми позволи да разбера, че имаше повече от една причина да не ме притиска толкова плътно, колкото можеше. Държеше се възпитано. Не бях сто процента сигурна, дали това наистина беше негова идея или беше усетил неудобството ми. Винаги беше много, много внимателен около мен. На практика отразяваше толкова точно това, което исках, това, от което имах нужда, че ме караше да се чудя дали го познавах наистина или виждах само това, което той искаше да видя.

- Мръщиш се, какво не е наред? – Беше толкова близо, че дори обръщането на главата му срещу лицето ми, му позволяваше да шепне.

Какво се очакваше да кажа? Че подозирах, че ме лъже, не за нещо определено, а за почти всичко. Беше прекалено перфектен. Прекалено точно това, което се нуждаех да бъде. Това трябваше да е просто сцена, нали? Никой не беше перфектно това, което имаш нужда да бъде, всеки те разочароваше по някакъв начин, нали?

Той прошепна в ухото ми:

- Намръщи се по-силно. Какво не е наред?

Не знаех какво да кажа. Защо тази вечер толкова често ми се случваше да имам да кажа поне десет неща, но да не искам да споделя на глас нито едно от тях? Реших да му кажа част от истината, предполагам беше по-добре, отколкото да го лъжа.

- Чудя се, кога ще провалиш всичко.

Отдръпна се така, че ясно да може да види лицето ми. Изразът му беше очевидно объркан.

- Сега пък какво съм направил?

Поклатих глава.

- Там е проблемът, не си направил нищо, нищо грешно, де.

Погледнах го и ми се прииска да видя очите му. Най-накрая протегнах ръка и повдигнах очилата му, толкова, колкото да мога да видя резедавото на очите му. Разбира се, това беше грешка, защото се хванах, че съм се втренчила в тези очи, възхищавайки се колко зелени изглеждаха тази вечер. Пак поклатих глава.

- Проклятие.

- Какъв е проблемът? – попита.

- Няма такъв и точно там е проблемът. – Дори и според мен в това нямаше смисъл, но все пак беше истина. Така се чувствах.

Усмихна ми се с онази усмивка, в която имаше част объркване, част ирония, част самоосъждане, част нещо друго. В нея нямаше нищо щастливо. Беше дошъл с тази усмивка, която все още не разбирах, но знаех, че я използва все по-рядко и по-рядко, обикновено, когато се държах глупаво. Дори аз знаех, че се държа глупаво, но май не можех да се спра. Той беше толкова перфектен, че не можех да спра да мисля за това. Връзката ни работеше толкова добре, че трябваше да видя дали не можех да я разруша. Не наистина, но поне да видя колко би се огънала. Трябваше да я тествам, защото какво добро беше нещо, което не можеше да бъде тествано? Не, по дяволите, не това имах предвид. Истината е, че ако си позволях можех да съм щастлива с Майка, и това започваше да ми лази по нервите.

Облегнах чело на гърдите му.

- Съжалявам, Майка, уморих се и започвам да ставам раздразнителна.

Той ме отведе леко настрани, извън дансинга, не че досега танцувахме.

- Какво не е наред?

Опитах се да реша какво не беше наред. Изкарвах си нещо на него, но какво? Изведнъж част от истината ми просветна:

- Не се притесних, докато гледах мъртвата жена. Не почувствах нищо.

- Трябва да се отделиш от емоциите си, или няма да можеш да си свършиш работата.

Кимнах.

- Така е, но някога трябваше да полагам усилия, за да го постигна. Вече не.

Той се смръщи, докато очите му все още надничаха над леко сведените му очила.

- И това те притеснява, защото... ?

- Само социопатите и лудите могат да погледнат насилствената смърт и да не изпитат абсолютно нищо, Майка.

Той ме притисна към себе си, внезапно, грубо, но внимавайки да задържи част от тялото си настрани. Тип прегръдка, каквато би дал на приятел в нужда. Може би малко по-плътна, малко по-интимна, но не много. Изглежда винаги знаеше точно какво ми трябваше, точно когато ми трябваше. Как го правеше, ако не бяхме влюбени? По дяволите, била съм влюбена в хора, които дори не се приближаваха до това ниво на загриженост.

- Ти не си социопат, Анита. Отказала си се от части от себе си, за да можеш да си вършиш работата. Веднъж ми каза, това е цена, която плащаш.

Обвих ръце около него, притиснах го силно, поставих чело в свивката на врата му, потърках лице в невероятната гладкост на кожата му.

- Опитвам се да не изгубя още части от себе си, но сякаш не мога да спра. Не почувствах нищо освен вина, че не чувствам нищо. Това не е ли лудост?

Той продължи да ме прегръща.

- Лудост е само ако ти решиш така, Анита.

Това ме накара да се отдръпна достатъчно, че да мога да видя лицето му.

- Какво трябва да означава това?

Докосна лицето ми, нежно.

- Означава, че ако животът ти работи и се справяш, значи всичко е наред, каквото и да става.

Намръщих се, после се засмя, после пак се намръщих.

- Не съм убедена, че някой терапевт би се съгласил с това.

- Знам само, че откакто те срещнах, се чувствам в по-голяма безопасност, по-щастлив и по-добре, отколкото от години.

- В по-голяма безопасност казваш, смешно, според мен Натаниел е този, който би ги подредил в този ред – първо безопасност, после щастие.

- Може да съм твой Нимир-Радж и доминант, но, Анита, прекарах години оставен на милостта на Химера. Той беше и луд, и социопат. Виждал съм такова същество, Анита, а ти не си нито едно от двете. – Той се усмихна, докато го казваше и кимна леко с глава, почти като по стар навик, който почти си преодолял. Това показа за момент профила му и понеже бях в настроение да ръчкам, попитах нещо, за което се колебаех от седмици.

- Когато те срещнах за пръв път, носът ти изглеждаше така, сякаш е бил лошо счупен. Приех че се е случило, когато си бил човек, но носът ти се изправя, нали?

- Да – каза с тих глас. Усмивката изчезна, дори и объркващата. Изражението му се беше затворило. Започвах да разбирам че изглеждаше така, когато е тъжен. Бях срещала Химера, по дяволите, бях го убила. Той бе едно от най-лудите същества, които някога съм виждала. И то при условие, че списъкът включва заблудени същества, смятащи се за богове и хилядолетни вампири-господари, дори и без да споменаваме превръщачи, които бяха едновременно сексуални садисти и сексуални хищници, в най-буквалния смисъл на думата. Така че, фактът че поставях Химера почти на върха на моя списък с луди престъпници, показваше колко ужасен беше той. Не можех да си представя да съм оставена на милостта му за какъвто и да е период от време. Не ми харесаха няколкото часа. Майка и пардът му са били с Химера години наред. Бях избягвала тази тема, защото очевидно беше много болезнена за всички им, особено за Майка. Но тази вечер, поради толкова много причини, трябваше да знам. Почти, сякаш ми се налагаше да му причиня някаква болка. Грозно, но факт.

Понякога се бориш с това, което си, а понякога се предаваш пред него. А някои вечери, толкова ти омръзва да се бориш със себе си, че започваш да се заяждаш с някой друг.

6

Застанахме в далечния край на паркинга, където растящите дървета образуваха висока, тънка ивица. Бързо растящи кленове, чиито жълти листа танцуваха на октомврийския вятър. Косата ми беше така стегната в рибената кост, че вятърът почти не можеше да я помръдне, но тази на Майка се развяваше около лицето му, като плътен, тъмен облак. Беше свалил очилата си и светлините от уличните лампи караха очите му да изглеждат ярко жълти, дори и със зелената риза, сякаш отразяваха светлината по по-различен начин, отколкото трябваше, или отколкото биха я отразявали, ако бяха човешки очи.

Вятърът беше студен и носеше свеж есенен аромат. Искаше ми се да го хвана за ръка и да тръгна в нощта, докато не намерим някоя гора. Исках да тръгнем в тъмнината и да оставим вятъра да ни отведе там, където той иска. Лошото ми настроение изглежда беше отнесено от хладния нощен вятър или може би промяната се дължеше на гледката на Майка с лице почти скрито от облака на косата му. Каквато и да беше причината, вече не исках да се караме.

- Права си, носът ми се лекува – гласът му съдържаше намек за горчив смях. Тонът, който пасваше на онази объркваща усмивка.

Докоснах го по ръката.

- Не е нужно да го правиш, ако ти е трудно.

Той поклати глава и приглади косата си назад, нетърпелив, ядосан, сякаш се сърдеше на косата, че му се пречка. Помислих че вероятно беше ядосан на мен, но не попитах. Не исках да знам, ако отговорът беше да.

- Не, ти попита, аз ще ти отговоря.

Отдръпнах ръка и го оставих да говори, оставих го да разтвори торбата, която само до преди минути, толкова исках да отворя. Сега трябваше да го оставя, за да изтрия този израз от лицето му.

- Знаеш ли защо косата ми е дълга?

Въпросът беше толкова странен, че му отговорих.

- Не, мислех че така я харесваш.

Той поклати глава, придържайки с една ръка косата, за да не застава пред лицето му.

- Когато Химера завладееше групата превръщачи, той използваше мъчения или заплахи за мъчения, за да ги контролира. Ако водачите на групата издържаха на мъченията, започваше да измъчва по-слабите членове. Да използва тяхната слабост, за да контролира алфите в групата.

Той замълча за толкова дълга, че трябваше да кажа нещо.

- Знам че той беше едно садистично копеле. Спомням си какво причини на Джина и Вайълет, за да държи теб и Мърл под контрол.

- Знаеш само една част – каза той, а очите му сякаш гледаха надалеч, много надалеч. Спомените се връщаха и не бяха хубави.

Не бях искала да предизвиквам това.

- Майка, нямах предвид ...

- Не, ти искаше да знаеш. Можеш да знаеш. – Пое толкова дълбоко въздух, че чак потрепери. – Едно от любимите му мъчения беше груповото изнасилване. Накара тези от нас, които не искаха да участват, да си пуснат дълга коса. Каза че щом искаме да се държим като жени, тогава трябва да изглеждаме като жени.

Замислих се за секунда.

- Само ти и Мърл в целия пард сте с дълги коси.

Кимна.

- Мисля че на Кейлъб му харесваше, а Ноа, ами ... – сви рамене. – Всички правехме неща, които не харесвахме, само за да останем живи. Да останем цели.

Мнението ми за Кейлъб нямаше как да е по-ниско, но това за Ноа определено падна. Не знаех какво да кажа. Но Майка вече не се нуждаеше от думите ми. Беше започнал да разказва и щеше да завърши цялата история сега, независимо дали исках да я чуя или не. Проклетата вина си беше моя, така че слушах и му предоставих единственото нещо, което можех в момента – вниманието си. Не ужас, не съжаление, само внимание. Ужасът беше излишен, а съжалението... – никой не обича да го съжаляват.

- Ти разговаря с Химера. С повече от едно от лицата му. Знаеш колко беше объркан.

Кимнах и после казах:

- Да.

- Част от него беше абсолютен тиранин и тази част изнасилваше жени. Друга част беше гей и двете части се мразеха една друга.

Химера беше дал на термина раздвоена самоличност напълно ново значение, защото всяка от самоличностите му имаше и различна физическа форма. Докато не го срещнах лично и го видях с очите си, щях да кажа че е невъзможно.

- Спомням си, че част от него ме искаше за партньорка, а друга част изобщо не изглеждаше заинтересувана от момичета.

Майка кимна.

- Именно.

Почти се страхувах накъде отиват нещата, но сама го бях започнала. Ако той можеше да разкаже историята, аз можех да я изслушам, цялата.

- Не изнасилваше само жени – продължи Майка, - но странно, изнасилваше мъже, само ако вече бяха гейове. Сякаш искаше само сексът, на който човекът се беше наслаждавал, да бъде използван срещу него. – Сви рамене, но движението се превърна в потреперване. – Не го разбирах. Просто бях благодарен, че не съм една от жертвите му. – Потрепери отново.

- Искаш ли сакото ми? – попитах.

Усмихна се леко.

- Не мисля че е този вид студ.

Посегнах да го докосна и той се отдръпна назад, извън обхвата ми.

- Не, Анита, остави ме да довърша. Ако ме докоснеш, ще се разсея.

Искаше ми се да кажа, нека те докосна, нека те разсея, но не го направих. Направих това, което ми каза. Нямаше кого да виня, освен себе си. Ако си бях държала устата затворена, щяхме да сме вътре и да танцуваме, вместо ... кога ли щях да се науча да не развалям хубавите неща? Вероятно никога.

- Но някъде в целият този хаос, който Химера наричаше свой разум, той ми беше ядосан. Не му помагах да измъчва, не му помагах да изнасилва. Но и не бих спал доброволно с него, макар че искаше. Мисля че ме харесваше, искаше ме и понеже собствените му изкривени правила го държаха настрани от мен, намери други начини да се забавлява за моя сметка.

Докосна лицето си, като че го проверяваше с пръсти, сякаш беше изненадан от това, което открива. Сякаш не това лице очакваше да открие.

- Даже не си спомням има ли нещо, което Джина не би направила. Мисля че искаше от нея да прелъсти алфата на друга глутница, която искаше да притежава. Тя отказа и вместо на нея, той си го изкара на мен. Преби ме така, че счупи носа ми, но се излекувах, бързо.

- Всички ликантропи се лекуват бързо – казах.

- Изглежда се лекувам по-бързо от повечето, не чак както оздравяваше Химера, но почти. Реши че има нещо общо с лекотата, с която и двамата преминаваме от форма във форма. Вероятно беше прав.

- Има смисъл – казах. Гласът ми беше абсолютно спокоен, сякаш говорехме за времето. Номерът, за да можеш да изслушаш нечии гадни спомени е, да не бъдеш ужасен. Само на разказвача е разрешено да изпитва емоция. Слушателят трябва да е спокоен.

- Следващият път, когато отказах да изнасиля някого, отново ми счупи носа. Пак се излекувах. И тогава го превърна в игра. Всеки път, когато отказвах да изпълня заповед, ме биеше все по-зле, винаги по лицето. Най-после един ден каза: „Ще смажа хубавото ти лице. Щом не мога аз да го имам и няма да го използваш за някой друг, тогава просто ще го смажа.”. Но аз продължавах да се излекувам.

Пусна косата си и вятърът я развя около лицето му, но той я игнорира. Обви ръце около себе си, обгърна се здраво. Исках да отида при него, да го притисна силно, но ми беше казал да не го правя. Трябваше да уважа това, трябваше, но проклятие, проклятие.

- Следващият път не ме преби, а извади нож. Накълца лицето ми, взе носа ми и го изяде. – Издаде звук, наполовина смях, наполовина плач. – Исусе, как болеше и кървеше. Боже, как кървеше.

Докоснах ръката му, внимателно, нежно. Не ми каза да се махна. Плъзнах ръце около него и открих че трепереше, ситно трептене, което преминаваше от върха на главата му през цялото му тяло. Държах го в ръце и ми се искаше да знам какво да му кажа.

Той прошепна в косата ми.

- Когато порасна отново, но не докрай, пак ме преби. Новата плът е по-нежна от старата и когато се счупи достатъчно пъти, остана счупен. Не се излекува напълно и щом успя да ме повреди, изглеждаше доволен. Сега когато Химера не е наоколо да ме наранява, носът ми се лекува. Става все по-прав, всеки път щом се върна от леопардовата си форма. – Облегна се на мен, бавно, сякаш трябваше да се бори, за да премахне напрежението. Остана така, отпускайки се сантиметър по сантиметър, докато го държах и потривах гърба му в безполезни кръгове.

Нормалните хора биха му казали лъжи, например, всичко ще е наред, аз съм тук, но той заслужаваше нещо по-добро от лъжите.

- Той е мъртъв, Майка. Мъртъв е и не може да те нарани повече. Вече никого не може да нарани.

Отново издаде онзи звук, наполовина смях, наполовина плач.

- Не, не може, защото ти го уби. Ти го уби, Анита. Аз не можах да го убия. Не можах да предпазя хората си. Не можах да ги предпазя. – Започна да се свлича на колене и ако не го бях хванала, щеше да падне. Но аз го подхванах и отпуснах двама ни заедно на края на тревата, близо до дърветата. Седях на тревата и го държах, люлеех го, докато той плачеше, не за себе си, а за всички хора, които не беше успял да спаси.

Държах го, докато плачът му намаля, после спря и още известно време в брулената от вятър тишина. Държах го и оставих октомврийския вятър да прочисти и двама ни. Да ни прочисти от тъга, от онази ужасна нужда, която изпитвах да провалям нещата. Докато седях там на тревата и го усещах обвит около мен, си дадох обещание. Обещах да не продължавам да ръчкам нещата. Обещах да не развалям неща, които работеха. Обещах да спра да забърквам каши, когато нямаше нужда от тях. Казах кратка молитва за помощ, за да мога да спазя тези обещания. Защото Бог знае, че шансът да спазя някое от тези обещания без божествена намеса е почти нулев.

7

Когато Натаниел и Джейсън дойдоха да ни търсят, Майка изглеждаше отново нормално. За него нормално означаваше, че ако не го бях видяла да се пречупва, дори аз нямаше да позная. Всъщност, бе толкова нормален, че ме караше да се чудя колко такива негови сривове бях пропуснала. Или аз бях причинила този? Беше ли възможно да запазва пълен самоконтрол, стига никой да не го караше да се вглежда? Разбира се, дори това да бе истина, не звучеше много здравословно. Е, какво пък, може би всички се нуждаем от терапия. Ако заведях целия пард, може би щяхме да получим групова отстъпка.

Натаниел седеше от другата ми страна, като по този начин ме постави в средата. Стойката му беше такава, че тялото му да се допира до моето колкото бе възможно повече. Имаше времена, в които щях да го накарам да ми остави пространство, но сега разбирах нуждата на превръщачите от физически контакт. Освен това, да накарам Натаниел да се премести и на сантиметър, при условие че всяка нощ спеше в леглото ми почти гол, щеше да бъде глупаво. Джейсън стоеше прав и гледаше надолу към нас. Изглеждаше неестествено сериозен, поне за него, след което внезапно се ухили. Вече приличаше на себе си.

- След полунощ е, смятахме, че ще бъдеш навън и ще храниш ardeur. – Усмивката му бе прекалено порочна, за да отговаря на умерените думи.

- Мога да изкарвам по-дълго време между храненията – отвърнах, - понякога по четиринайсет, или дори шестнайсет часа.

- Оф – възмути се той и тропна с крак, докато се цупеше. Беше прекрасна имитация на детско поведение, като се изключи лукавото проблясване в очите му. – Надявах се да се жертвам за отбора.

Намръщих му се, но не успях да се насиля да стигне до очите ми. Джейсън ме развеселяваше, не знам защо, но винаги го правеше.

- Не мисля, че тази нощ ще се нуждаем от услугите ти, но, все пак, благодаря за предложението.

Той въздъхна театрално.

- Никога повече няма да се уредя да правя секс с теб, нали?

- Не ме разбирай погрешно, Джейсън, но се надявам, че не. Сексът беше невероятен, но това, което те вкара в леглото ми, беше спешен случай. Ако не мога да контролирам ardeur по-добре, тогава не е безопасно да излизам сама сред хора.

- Вината беше моя – се намеси Натаниел с тих глас.

Извърнах главата си и бях достатъчно близко до бузата му, за да я целуна. Исках да го накарам да се премести, да ми даде пространство, но превъзмогнах тази нужда. Бях просто кисела.

- Ако е имало виновен, то това съм аз, Натаниел.

Невероятно спокойният глас на Майка прозвуча покрай другото ми рамо.

- Вината беше на Бел Морт, злият, секси вампир от запада. Ако тя не се закачаше с Анита, не се опитваше да използва ardeur, за да я контролира, той нямаше да се появи часове по-рано от предвиденото. – Бел Морт, Красивата смърт, бе създателят на кръвната линия на Жан-Клод. Никога не я бях срещала лично, но я видях метафизично, и това беше достатъчно зле. Майка ме прегърна през раменете, но успя да сложи ръка и на рамото на Натаниел. Успокояваше и двама ни. – Не си припадал, откакто Анита успя да увеличи паузите между храненията.

Натаниел въздъхна толкова тежко, че усетих движението до тялото си.

- Не аз съм станал по-силен, а тя. – Звучеше толкова тъжен, толкова разочарован от себе си.

Наведох се към рамото му, достатъчно, че Майка буквално можеше да прегръща и двама ни едновременно.

- Аз съм твоята Нимир-Ра, предполага се, че съм по-силна, нали?

Той ми се усмихна слабо.

Облегнах глава на рамото му, зарових лицето си в шията му и усетих полъха на ванилия. Той винаги ми миришеше така. Някога мислех, че това се дължи на шампоана или сапуна, но не беше. Това бе неговата миризма за мен. Все още нямах смелост да попитам Майка дали Натаниел и на него му мирише на ванилия. Защото не бях сигурна какво щеше да означава, ако аз бях единствената, която намира уханието на Натаниел за толкова сладко.

- Искаш да попиташ Анита за нещо – изрече Джейсън.

Натаниел се напрегна до мен и тогава попита с тих глас:

- Уговорката за танца остава ли?

Бе мой ред да се напрегна. Не можех да се контролирам, беше неволно. Натаниел се вкамени до мен, защото и той ме усети. Не исках да танцувам, това беше вярно, но също така много ясно си спомнях, как само преди минути с Майка, че предпочитах да бях танцувала. Веднъж вече оплесках нещата тази вечер, предпочитах да не го правя два пъти.

- Разбира се, танц звучи страхотно.

Това накара Майка и Натаниел да се отдръпнат, за да ме изгледат. Джейсън само се взираше в мен.

- Какво каза? – попита Натаниел.

- Казах, че танц звучи страхотно. – Удивлението им почти си заслужаваше жертвата.

- Къде е Анита и какво си ѝ направила? – попита Джейсън с измамна сериозна физиономия.

Не се опитах да обяснявам. Не можех да измисля как по-гладко да обясня на Майка, че ми се искаше да бяхме танцували и че вината за пропуска е моя, без да разкрия тайните му пред Натаниел и Джейсън. Така се изправих и подадох ръката си на Натаниел.

След като се взира в нея и в мен в продължение на секунда, той я пое почти колебливо, сякаш се страхуваше, че ще я дръпна обратно. Мисля, че се бе подготвил за спор относно танцуването и да не спори го беше извадило от релси.

Усмихнах се на изненадата по лицето му.

- Да влезем вътре.

Той ми се усмихна с една от редките си цялостни усмивки, такава, коята караше цялото му лице да изглежда щастливо. Само заради тази усмивка, бих му дала много повече от един танц.

8

Разбира се, добрите ми намерения издържаха само докато ме заведе до дансинга. И внезапно от мен се очакваше да танцувам. Пред хора. Пред хора, повечето от които полицаи. Полицаи, с които работех редовно. Никой не е толкова безмилостен, ако му дадеш амуниции, колкото тълпа полицаи. Ако танцувах лошо, щяха да се шегуват с мен. Ако танцувах добре, шегите щяха да са по-солени. Ако разберяха, че танцувам добре със стриптизьор, шегите нямаше да имат край. Ако разберяха, че танцувам лошо със стриптизьор, шегите щяха да са, ами... гадни. Както и да го погледнеш, си бях прецакана.

Почувствах се пак на четиринадесет и пак непохватна. Но е почти невъзможно е да си непохватен, когато Натаниел ти е партньор. Вярно че това му беше работата, но знаеше как да извади най-доброто от някого на дансинга. Трябваше просто да се освободя от задръжките си и да следвам тялото му. Звучи лесно, но не и за мен. Харесвам малкото задръжки, които да ми останали, много благодаря, и смятам да си ги задържа, колкото мога по-дълго.

Това, за което се държах в момента, беше Натаниел. Не ме плашат много неща, честно, но самолетните полети и танците пред публика са част от списъка. Сърцето ми биеше в гърлото и продължавах да се боря с нуждата да си гледам в краката. Мъжете бяха прекарали цял следобед, доказвайки ми, че мога да танцувам, в къщи, където единствените хора, които ме наблюдаваха ми бяха приятели. Но внезапно, пред публика, съставена от значително по-малко приятелски настроени хора, всичките ми уроци изглежда се изпариха. Оставаше ми единствено да се притискам към рамото и ръката на Натаниел, въртейки се в онези безсмислени кръгчета, които нямат нищо общо с песента, но много общо със страха и неумението да танцуваш.

- Анита – каза Натаниел.

Продължавах да си гледам в краката и да се опитвам да не виждам, че ни наблюдават от цялата зала.

- Анита, погледни ме, моля те.

Повдигнах лице и това, което видя изписано в очите ми, го накара да се усмихне и да изпълни собствения му поглед със някакво леко учудване.

- Ти наистина се страхуваш – каза, сякаш преди това не го вярваше.

- Бих ли признала някога, че се страхувам, ако не ме е страх?

Той се усмихна.

- Вярно. – Гласът му беше мек. – Просто гледай лицето ми, очите ми, никой друг няма значение, освен човекът, с когото танцуваш в момента. Не поглеждай никой друг.

- Звучиш сякаш и си г оказвал и преди.

Той сви рамене.

- Много жени в началото се чувстват неудобно на сцената.

Погледнах го с вдигнати вежди.

- Преди играех една сцена, в която излизах с официално облекло и избирах жена от публиката, с която да танцувам. Много официално, съвсем в стил „Фред Астер”.

Някак си Фред Астер не беше името, което ми идваше на ум, когато се сетех за „Престъпни удоволствия”. Така му и казах.

Усмивката му беше по-малко нежна и повече негова.

- Ако понякога влизаше в клуба, за да ни видиш как работим, вместо само да ни возиш до там, щеше да знаеш какво правим.

Погледнах го лошо.

- Танцуваш – каза той.

Разбира се, веднага щом ми посочи че танцувам, аз спрях. Все едно ходиш по вода, щом се замислиш за това и вече не можеш да го правиш.

Натаниел подръпна нежно ръката ми, побутна леко рамото ми и пак ни раздвижи. В края на краищата се втренчих в гърдите му, наблюдавайки движението на тялото му, сякаш той беше от лошите и това беше бой. Следиш централната част на тялото за първите издайнически движения.

- В къщи се движеше в ритъма на музиката, не само натам накъдето те въртя аз.

- Това беше в къщи – казах, гледайки гърдите му и движейки се накъдето ме насочеше. Това беше дяволски пасивно като за мен, но не можех да водя, защото не можех да танцувам. За да водиш, трябва да знаеш какво правиш.

Песента спря. Бях се справила с една песен пред публика. Да! Вдигнах очи и срещнах погледа на Натаниел. Очаквах да изглежда доволен, или щастлив, или много други неща, но не това бе изписано на лицето му. Всъщност не можех да разчета изражението му. Отново беше сериозно, но освен това... стояхме там, втренчени един в друг, докато аз се опитвах да разбера какво се случваше, а той според мен се опитваше да реши дали да каже нещо. Но какво? Каква беше причината за сериозната физиономия?

Имах време само да попитам „Какво? Какво не е наред?” и започна следващата песен. Тя беше бърза, ритмична, което беше знак за мен да се махна от дансинга. Пуснах Натаниел, отстъпих назад и се обърнах, даже успях да пристъпя една крачка, преди той да ме хване за ръката. Сграбчи ръката ми и ме дръпна към себе си толкова бързо и силно, че се препънах. Ако не се бях хванала с ръка за тялото му, щях да падна. Изведнъж почувствах съвсем ясно твърдостта на гърба му, притисната към ръката ми, извивката на плътта му, обхваната в шепата ми. Държах го толкова близо до предната част на тялото си, че изглеждаше сякаш всеки сантиметър от телата ни, от гърдите до слабините, се притискаше един в друг. Лицето му беше болезнено близо до моето. Устата му беше толкова близо, че изглеждаше срамно да не положиш целувка върху устните му.

Очите му изглеждаха стреснати, сякаш го бях сграбчила, и го бях направила, но не нарочно. Тогава се залюля на една страна и ме поведе със себе си. И просто така, ние танцувахме, но този танц беше различен от всеки друг, който бях танцувала дотогава. Не следвах движенията му с очите си, следвах ги с тялото си. Той се движеше и аз се движех с него, не защото така се предполагаше, а по същата причина, поради която дървото се огъва пред вятъра – защото трябва да го направи.

Движех се, защото той се движеше. Движех се, защото най-накрая разбрах, какво ми бяха казвали всички – ритъм, такт, но не такта на музиката чувах, а такта на тялото на Натаниел, притиснато толкова плътно, че можех да усетя единствено него. Неговото тяло, неговите длани, неговото лице. Устата му беше изкусително близо, но не пресякох това разстояние. Предадох се на тялото му, на топлата сила на дланите му, но не взех целувката, която ми предлагаше. Защото предлагаше себе си по начина, по който го правеше Натаниел – без изисквания, просто неангажиращата оферта на тръпнещата му в готовност плът. Игнорирах тази целувка, по начина, по който бях игнорирала толкова други.

Той се наклони към мен и преди устните му да докоснат моите имах секунда, само секунда, да кажа „Не, спри!”, но не го казах. Исках тази целувка. Поне това можех да призная пред себе си.

Устните му се плъзнаха по моите, нежно, после целувката се превърна в част от поклащането на телата ни, толкова, че когато телата ни залюляха, целувката се залюля с нас. Той ме целуваше, докато тялото му се движеше и аз вдигнах лице към него и се отдадох на движението на устата му, така както се бях предала пред движението на тялото му. Плъзването на устните му се превърна във всепоглъщаща целувка и езикът му беше това, което прониза устните ми, изпълни устата ми, неговата уста изпълни моята. Но моята ръка беше тази, която се повдигна от гърба му и се плъзна по лицето му, погали бузата му, притисна тялото ми по-плътно към неговото, така че го почувствах как се изпъва напрегнат и твърд под дрехите. Усещането за тялото му притиснато толкова плътно до моето през дрехите, изкара тих стон от гърлото ми и досещането, че ardeur се беше надигнал по-рано. С часове по-рано. Далечна част от мен си помисли „Да го шибам”, останалата част се съгласи, но не и по начина, по който аз имах предвид.

Отдръпнах се от устата му, опитах се да поема дъх, опитах да дишам. Дланта му се повдигна, обгърнa тила ми, притисна отново устата ми към неговата и аз се удавих в целувката му. Потънах в пулса и ритъма на тялото му. Потънах в ритмите и вълните на желанието му. Понякога ardeur позволяваше поглед в чуждото сърце или поне в чуждото либидо. Бях се научила да контролирам тази част, но сякаш тази вечер трудно изграденият ми контрол беше разкъсан и аз стоях притисната в твърдите извивки на тялото на Натаниел, без да мога да се предпазя от него. Досега той винаги беше безопасен. Никога не се беше възползвал от предимствата си, никога не беше пресичал чертата, която бях теглила, нито с дума, нито с действие, а сега внезапно игнорираше всичките ми сигнали, всичките ми защитни стени. Не, не игнорираше, той ги разбиваше. Разбиваше ги с дланите си върху тялото ми, с устата си върху моята, с тялото си, притискащо се в моето. Не можех да се боря с ardeur и с Натаниел, не и едновременно.

Видях какво искаше той. Почувствах го. Почувствах раздразнението му. Месеци, през които беше добър. През които се беше държал добре, не се беше възползвал от възможностите. Почувствах как всички тези месеци добро поведение да се разбиват около нас и да ни оставят оголени и задушаващи се от желанието, което сякаш изпълваше света. До този момент не бях разбрала, колко добре се беше държал. Не бях разбрала какво отказвах. Не бях разбрала какво ми предлагаше. Не бях разбрала... нищо.

Отдръпнах се от него и поставих длан на гърдите му, за да не може отново да се приближи.

- Моля те, Анита, моля те, моля те – гласът му беше нисък и нетърпелив и сякаш не можеше да намери нужните думи. Но аrduer не се нуждаеше от думи. Внезапно отново почувствах тялото му, въпреки че стояхме на няколко крачки. Беше толкова твърд и корав, и болезнен. Болезнен, защото му бях отказала оргазъм. Бях му го отказвала от месеци. Никога не бях правила истински секс с Натаниел, защото можех да се храня и без това. Никога не се бях замисляла какво може да означава това за него. Но сега можех да усетя тялото му, натежало, болезнено от страст, която се беше натрупвала месеци. Последният път, когато бях докоснала нуждите на Натаниел по този начин, той просто искаше да ми принадлежи. Това все още го имаше, но сега имаше и настояване, почти крещяща нужда. Нужда, която бях пренебрегнала. По дяволите, нужда, която се бях престорила, че не съществува. А сега изведнъж, Натаниел вече не ми позволяваше да игнорирам тази нужда.

Мисленето ми се проясни за миг, защото се почувствах виновна. Виновна, че го бях оставила толкова дълго само да жадува, докато моите нужди биваха задоволени. Мислех че да правя истински секс с него, означаваше да го използвам, но този внезапен поглед в сърцето му ми позволи да разбера, че се бях възползвала от него повече, отколкото ако бяхме правили секс. Бях използвала Натаниел, сякаш беше вид секс играчка, нещо, което да ми достави удоволствие, а след това да бъде почистено и върнато обратно в шкафа. Внезапно се почувствах засрамена, засрамена че се бях отнесла с него като обект, при условие че той не искаше такова отношение.

Вината ме заля като студен душ, метафоричният шамар в лицето, който използвах да прибера ardeur назад за поне още час или два.

Натаниел сякаш усети как топлината се оттича от мен. Погледна ме с широко разтворените си лавандулови очи, огромни и блестящи, блестящи от непролети сълзи. Накара дланите си да пуснат ръцете ми и след като аз вече го бях пуснала, сега стояхме на дансинга на разстояние един от друг. Разстояние, което нито един от двама ни не се опита да прекоси.

Първата блестяща сълза се плъзна по бузата му.

Протегнах ръка към него и казах:

- Натаниел.

Той поклати глава и отстъпи крачка назад, после още една, след това се обърна и побягна. Джейсън и Майка се опитаха да го хванат, когато мина покрай тях, но той ги избегна с грациозно движение на горната част на тялото си и ги остави с празни ръце. Избяга през вратата и двамата се обърнаха да го последват. Но не те трябваше да го последват. Аз трябваше да го направя. Аз бях тази, която му дължеше извинение. Проблемът беше, че не бях съвсем наясно за какво трябва да се извиня. За това, че го бях използвала или затова, че не го бях използвала достатъчно.

9

Първият, когото видях, когато стигнах до паркинга, не беше някой от мъжете, а Рони. Вероника Симс, частен детектив, някога най-добрата ми приятелка, стоеше отстрани до вратата. Беше обгърнала ръце около себе си толкова силно, че изглеждаше болезнено. Беше висока 1.72 м., с дълги крака, и бе обула висок ток и къса червена рокля, която да ги показва. Веднъж ми беше заявила, че ако има моите гърди, никога повече няма да облече затворена блуза през живота си. Майтапеше се, но когато се гласеше, винаги показваше тези дълги крака. Русата ѝ коса стигаше до раменете, но тази вечер бе навила долните краища, така че косата ѝ подскачаше над тънките презрамки върху почти голите ѝ рамене. Подскачането беше доста, защото тя говореше ниско и ядосано с някого, когото не можех ясно да видя.

Направих още една крачка на паркинга, сенките се проясниха и забелязах Луис Фейн. Луи преподаваше Биология във Вашингтонския университет. Пишеше докторат и бе плъхолак. От университета знаеха за доктората, но не и какво правеше по време на пълнолуние. Беше с 3-4 сантиметра по-нисък от Рони, със стегнато тяло, но силен. Раменете му изпълваха сакото, което му стоеше добре. Беше подстригал късо и спретнато тъмната си коса, след последния път, когато го видях. Тъмните му очи бяха почти черни, а никога не бях виждала ясните черти на лицето му по-гневни.

Не можех да доловя думите им, единствено тона, който ми звучеше вбесен. Осъзнах, че се взирам, но това не ми влизаше в работата. Дори двете с Рони да продължавахме да тренираме три пъти седмично, което не бе така, това пак нямаше да е моя работа. Рони имаше проблеми с това, че се срещах с вампир, по-точно с Жан-Клод, но основното ѝ възражение беше свързано с частта с вампира. Във време, в което имах нужда от женски съвет и малко съчувствие, тя предложи единствено възмущение и гняв.

Постепенно през последните месеци започнахме да се виждаме все по-рядко, докато не се стигна до момент, в който не бяхме разговоряли в продължение на два месеца. Знаех, че тя и Луи продължават да се срещат, защото двамата с него имахме общи приятели. Почудих се за какво е разправията, но това не беше моя битка. Моята битка чакаше на паркинга и се беше облегнал отстрани на джипа ми. И тримата се подпираха на колата ми. Приличаше на строй, или на засада.

По средата на асфалта се поколебах и се почудих дали да не се върна и да предложа да играя ролята на арбитър между Рони и Луи. Не любезността ме караше да искам да се върна, а страхливостта. Много повече предпочитах да бъда въвлечена в нечия разправия, отколкото да се изправя пред това, което ме очакваше. Чуждата емоционална болка, без значение колко е силна, е много по-слаба, отколкото твоята.

Но Рони нямаше да ми благодари за намесата, а и това наистина не беше моя работа. Може би щях да ѝ се обадя на следващия ден и да видя дали няма да говори, да видя дали беше останало достатъчно приятелство, което да спасим. Тя ми липсваше.

Стоях на притъмняващия паркинг, уловена между разправията зад мен и разправията, която ме очакваше. Странно, но нямах желание да се карам с никого. Внезапно се почувствах уморена, ужасно уморена, и това нямаше нищо общо с късния час или с дългия ден.

Приближих се към чакащите мъже, никой не ми се усмихна, но от друга страна, аз също не им се усмихнах. Явно разговорът не предполагаше усмивки.

- Натаниел твърди, че не си искала да танцуваш с него – заяви Майка.

- Не е вярно – възразих. – Танцувах, два пъти. Това, което не исках, беше да си играем на цуни-гуни пред ченгетата.

Майка погледна Натаниел. Натаниел сведе очи към земята.

- Ти ме целуна по-рано пред детектив Арнет. Това с какво е по-различно?

- Целунах те, за да намекна на Джесика да спре да ти досажда, защото ти искаше да те спася от нея.

Той вдигна поглед, очите му бяха като две красиви рани, изпълнени с толкова болка.

- Значи си ме целунала, само за да ме спасиш, а не защото си искала?

Ох, по дяволите. На глас опитах отново, въпреки свития ми стомах, който ми говореше, че щях да загубя този спор. Напоследък около Натаниел винаги имах усещането, че вършех нещо неправилно, или поне не съвсем правилно.

- Нямах предвид това – казах.

- Това каза – изрече Майка.

- Не започвай и ти – възразих, и чух гнева в гласа си, преди да успея да го спра. Той вече беше там, просто аз не го знаех. Често бях гневна, особено когато не се чувствах комфортно. Предпочитах повече гнева пред смущението. Мариан, която ми помагаше да се науча да контролирам непрестанно растящия списък с психически сили, казваше, че използвам гнева, за да се предпазя от всяка нежелана емоция. Беше права, приех, че е права, но двете с нея още не можехме да измислим алтернативно решение. Какво може да направи едно момиче, ако не може да се ядоса и не може да избяга от проблема? Само ако знаех! Мариан ме окуражаваше да бъда честна, емоционално честна към себе си и към хората около мен. Емоционална честност. Звучи толкова безобидно, толкова благотворно. Не е нито едно от двете.

- Не искам да се караме – казах. Ето, това беше честно.

- Никой от нас не го желае – отвърна Майка.

Само като чух колко е спокоен, и това помогна на гнева ми да намалее.

- На дансинга Натаниел прекали и ardeur се появи по-рано.

- Почувствах го – изрече Майка.

- Аз също – допълни Джейсън.

- Но сега не го усещаш, нали? – попита Натаниел. Очите му бяха почти обвиняващи, а в гласа му имаше намек за гняв. Не бях сигурна, че някога съм го чувала толкова да звучи близо до гневен.

- Анита става по-добра в контролирането на ardeur – обясни Майка.

Натаниел поклати глава и обгърна силно тялото си с ръце. Това ми напомни за начина, по който Рони се държеше.

- Ако беше ти, тя просто щеше да дойде на паркинга да се нахрани.

- Не и доброволно – възразих.

- Напротив, щеше – не се съгласи той, а в очите му имаше същия гняв, който се съдържаше и в гласа му. Преди никога не бях виждала тези очи с цвят на лавандула, гневни. Не и по този начин. Беше необяснимо смущаващо.

- Не бих правила секс на паркинг на сватбения прием на Лари и Тами, ако имах избор.

Този гневен поглед се взря изпитателно в лицето ми, сякаш се опитваше да открие нещо.

- Защо не би се хранила тук.

- Защото показва лош вкус. И защото, ако Зербровски дочуе за това, абсолютно никога няма да превъзмогна срама.

Джейсън го потупа по рамото.

- Виждаш ли, не че те е отрязала, а просто не е искала да флиртува на сватбата на Лари. Не е в стила ѝ.

Натаниел хвърли поглед към Джейсън, след което се обръна отново към мен. Някакво странно напрежение, което не разбирах съвсем, започна да се оттича от него. Гневът от погледа му започна да изчезва.

- Предполагам, че си прав.

- Е, ако не искаме да се занасяме на паркинга, трябва да тръгваме – заяви Майка. – Ardeur не обича да му се отказва. Когато довечера се завърне, няма да бъде нежен.

Въздъхнах. Той беше прав. Това метафизическо перчене на дансинга щеше да има какви ли не последствия по-късно довечера. Когато ardeur се появи отново, ще бъда принудена да се храня. Нямаше да мога да го натъпча обратно в кутията. Сякаш това, че можех да го спра, след като се е появил, да го изключа напълно, след като ме е изпълнил, го вбесяваше. Знаех, че е психическа дарба, а дарбите нямат чувства и не са отмъстителни, но понякога имах усещането, че тази имаше.

- Съжалявам, Анита, не разсъждавах. – Натаниел изглеждаше толкова обезсърчен, че трябваше да го прегърна, набързо, повече сестринска прегръдка, отколкото друга, а той отвърна на езика на тялото ми и не се опита да ме притисне. Остави ме да го прегърна и се дръпна. Обикновено Натаниел беше болезнено нагоден към езика на тялото ми. Това бе едно от нещата, които му позволяваха да споделя леглото ми в продължение на месеци, без да нарушава последните останали табута.

- Да се прибираме вкъщи – предложих.

- Това е знак за мен да напусна компанията – каза Джейсън.

- Добре дошъл си да преспиш при нас, ако искаш – поканих го.

Той поклати глава.

- Не, след като няма нужда да играя ролята на арбитър в разправията, или да раздавам мъдри съвети, и аз ще се прибера. Освен това, няма да издържа да слушам трима ви как се разгорещявате и да не бъда поканен да си поиграя. – Той се разсмя и добави: - Не се ядосвай, но веднъж след като си бил включен, е трудно да бъдеш изключен.

Опитах се да се преборя с изчервяването, което явно винаги го правеше по-ярко и по-силно.

Двамата с Джейсън бяхме правили секс веднъж. Преди да осъзная, че е възможно с ardeur да обичаш някого до смърт, Натаниел беше загубил съзнание на работа и в продължение на няколко дни беше извън списъка за хранене. Майка го нямаше в къщата, а ardeur беше подранил. С часове. Дължеше се на влиянието на Бел Морт – създателката на кръвната линия на Жан-Клод, и, доколкото знам, първата, която е притежавала ardeur. Той се предаваше единствено чрез вампири от нейната кръвна линия, никъде другаде. Фактът, че аз го имах, беше повдигнал много интересни въпроси от свръхестествено естество. Бел бе поискала да разбере какво представлявам и освен това мислеше, че това ще донесе проблеми. Тя беше ориентирана към бизнеса вампир, но ако можеше да се грижи за бизнеса и да създава проблеми, още по-добре. Така че вината не беше моя, но изборът ми бе ограничен до това да взема Натаниел и вероятно да го убия, или да оставя Джейсън да се жертва за отбора. Той го направи с удоволствие. С голямо удоволствие. И странно, но приятелството ни беше оцеляло, но от време на време не можех да се преструвам, че не се е случило, и това ме караше да се чувствам неловко.

- Обожавам факта, че мога да те накарам да се изчервиш – вметна Джейсън.

- А аз не.

Той се разсмя, но в погледа му имаше нещо по-сериозно от смеха.

- Обаче трябва да ти кажа нещо на четири очи, преди да побегнеш.

Не ми хареса, че внезапно стана много сериозен. През последните месеци бях научила, че Джейсън използваше смеха и майтапите като прикритие на една по-скоро проницателна интелигентност, която понякога беше толкова схватлива, че бе направо болезнено. Молбата му за уединение също не ми хареса. Какво не можеше да изрече пред Майка и Натаниел? И защо?

Гласно казах:

- Добре. – И се запътих към другата страна на паркинга, по-далече от джипа, и още по-далече от Рони и Луи, към които един бегъл поглед показваше, че продължаваха да си крещят.

Когато сянката на дърветата, които бяха на края на паркинга на църквата срещу нас, падна върху ни, спрях и се обърнах към Джейсън.

- Какво има?

- Случилото се на дансинга беше донякъде по моя вина.

- В какъв смисъл?

Той изглеждаше смутен, което при него не се вижда често.

- Той искаше да разбере как съм успял да правя секс с теб, истински секс, още първия път, при който помогнах да нахраниш ardeur.

- Технически, това беше вторият път – вметнах.

Той се намръщи.

- Да, но тогава ardeur беше съвсем нов и ние нямахме сношение, освен това в леглото имаше още трима мъже.

Извърнах се, така че тъмнината да скрие изчервяването, въпреки че вероятно той можеше да го помирише върху кожата ми.

- Съжалявам, че го споменах, за какво говореше?

- Той е в леглото ти от колко време... четири месеца?

- Нещо такова – отвърнах.

- И все още не сте имали сношение, по дяволите, той не е изпитал оргазъм, не и истински с изпразване и всичко останало.

Ако се изчервях още по-силно, главата ми щеше да гръмне.

- Слушам те.

- Анита, не можеш да продължаваш да се преструваш, че Натаниел не е реален.

- Това не е честно.

- Може би не е, но нямах представа, че не си му помогнала най-малкото с уста или ръка, или поне да го гледаш, докато го прави сам. Нещо, каквото и да било.

Само поклатих глава и погледнах към земята. Не можех да измисля нищо подходящо като отговор. Ако току-що не бях надникнала метафизически в главата на Натаниел, вероятно щях да се държа ядосано или грубо. Но бях видяла прекалено много от болката му и повече не можех да се преструвам. Не можех да я игнорирам.

- Мислех, че като не правя всичко до края, така ще бъде по-лесно за него, когато вече контролирам ardeur и няма да имам нужда от pomme de sang.

- Все още ли искаш просто да го зарежеш, когато вече можеш да контролираш ardeur достатъчно и няма да има нужда да се храниш?

- Какво се очаква да правя с него? Да го задържа като домашен любимец или като наистина голямо дете?

- Той не е дете и не е домашен любимец – възрази Джейсън, а в гласа му се долавяше първия намек за гняв.

- Знам го и това е проблемът, Джейсън. Ако ardeur не се беше появил, щях да бъда Нимир-Ра на Натаниел и негова приятелка, и това щеше да бъде всичко. Но сега изведнъж, той се оказва в категория, за която дори нямам име.

- Той е твой pomme de sang, както аз съм на Жан-Клод.

- Двамата с Жан-Клод не правите секс и никой не се разстройва заради това.

- Защото той ми позволява да излизам на срещи. Имам любовници, стига да ги искам.

- Насърчавах Натаниел да излиза на срещи. Искам да има гаджета.

- И твоето не толкова прикрито насърчение го накара да се обърне към мен за съвет.

- Какво имаш предвид? – не разбрах.

- Той не иска да се среща с други. Желае да бъде с теб, и Майка, и с вампирите. Не иска друга жена в живота си.

- Аз не съм жената в живота му.

- Напротив, такава си, просто не искаш да бъдеш.

Облегнах се на един от малките стволове.

- Ох, Джейсън, какво ще правя?

- Довърши започнатото с Натаниел, бъди негова любовница.

Поклатих глава.

- Не искам.

- Друг път не искаш. Наблюдавам начина, по който реагираш, когато си около него.

- Само желание не стига, Джейсън. Не го обичам.

- И за това бих могъл да поспоря.

- Не го обичам по начина, който ми е нужен.

- Нужен за какво, Анита? Нужен за съвестта ти? За усещането ти за морал? Просто му дай малко от това, от което се нуждае, Анита. Не се пречупвай, докато го правиш, но се наведи малко. Само за това те моля.

- Каза, че случката на дансинга, донякъде е била по твоя вина. Но въобще не го обясни.

- Заявих на Натаниел, че не харесваш пасивни мъже. Предпочиташ малко господство, малко натиск. Не прекалено, но достатъчно, така че ти да си тази, която казва „Да, ще правим секс“. Имаш нужда от някой, който да свали част от отговорността от плещите ти.

Взирах се в него и изучавах това младо лице.

- Това ли е всичко за мен, Джейсън? Просто ми трябва някой, който да помогне да разпростря вината наоколо, така че да мога да се чукам?

Той трепна.

- Не казах това.

- Беше достатъчно близо.

- Ядосвай се, ако искаш, но не казах това, нито съм го имал предвид. Ядосай се на мен, но не си го изкарвай на Натаниел, става ли?

- Бях отгледана с идеята, че ако правиш секс, то това е обвързване. Продължавам да го вярвам.

- С мен не се чувстваш обвързана. – Той го изрече сякаш е факт, нищо лично.

- Не, ние сме приятели, а аз бях нещо като приятел в нужда. Но ти си възрастен и беше наясно какво е положението. Не съм убедена, че Натаниел е достатъчно пораснал, че да го разбере. По дяволите, той дори не може да отказва на почти непознати жени.

- Отказа поне три покани да танц, докато разговаряхме и знам със сигурност, че е отказал среща на красивата Джесика Арнет.

- Направил го е, сериозно ли?

Джейсън кимна.

- Аха.

- Не смятах, че ще може да казва „не“.

- Упражняваше се.

- Упражнявал се е?

- Понякога ти отказва, нали?

Замислих се.

- Случва се да не иска да повтори разговори пред мен или да ми каже разни неща. Твърди, че ще му се ядосам, следователно трябва да попитам другия човек.

- Ти искаше, не, настояваше, Натаниел да бъде по-отговорен към себе си. Накара го да си извади шофьорска книжка. Принуди го да бъде по-малко зависим, нали?

- Да.

- Но не помисли какво означава това, нали?

- Какво искаш да кажеш?

- Искаше да бъде по-независим, да мисли за себе си, да решава какво иска от живота, нали?

- Да, всъщност, му казах почти същото. Исках да решава какво иска да прави с живота си. Имам предвид, та той е само на 20, за бога.

- И това, което реши, е, че иска да бъде с теб – отвърна Джейсън, а гласът му беше по-тих, по-внимателен.

- Това не е жизненоважно решение. Говорех за избор на кариера или връщане в колежа.

- Той има работа, Анита, и като стриптизьор печели повече от повечето завършили колеж.

- Не можеш вечно да се събличаш – възразих.

- Повечето бракове също не са вечни.

Сигурно съм се опулила прекалено силно, защото той побърза с последвалите думи:

- Имам предвид, че ти се отнасяш към всичко, сякаш изпитваш вечно съмнение. Като че ли не можеш да промениш мнението си по-късно. Не искам да кажа, че Натаниел иска да го превърнеш в почтен мъж. За това никога не е ставало въпрос, наистина.

- Е, това поне е облекчение.

- Ще имаш нужда от pomme de sang в продължение на години, Анита. Години.

- Жан-Клод каза, че може би след няколко месеца, ще мога да се храня от разстояние и да не се налага да се занимавам с прекалено близки отношения.

- Постигна напредък с удължаването на паузата между храненията, Анита. Но не си постигнала голям напредък в истинския контрол на ardeur.

- На дансинга го контролирах – възразих.

Той въздъхна.

- На дансинга ти го спря. Това не е истински контрол. Все едно да имаш оръжие, да го заключиш в сейф, но това няма да те научи как да стреляш.

- Аналогия с оръжие? Мислил си върху това от известно време, нали?

- Още откакто Натаниел ми съобщи, че не си му позволявала да изпита оргазъм по време на храненията.

- Да му позволявам? Той не е поискал, и как се очаква да знам, че не се оправя сам? Искам да кажа, не съм му забранявала.

- Можеш да се самозадоволяваш, приятно е, но не задоволява истинската нужда.

Притиснах гърба си силно към дървото, сякаш твърдото дърво можеше да ме хване, защото имах усещането, че падам. Че падам в пропаст, толкова дълбока, от която никога нямаше да се измъкна.

- Не знам дали мога да правя секс с Натаниел и да продължавам да се гледам в огледалото на сутринта.

- Защо сексът с Натаниел те притеснява толкова много?

- Защото той обърква радара ми. Имам приятели, имам гаджета, имам хора, които са зависими от мен, хора, за които се грижа. Не чукам хората, за които се грижа. Би било сякаш се възползвам от позицията си.

- А Натаниел попада в категорията на тези, за които се грижиш? – попита той.

- Да.

- Той не вижда нещата така.

- Сега го знам, Джейсън. – Затворих очи и облегнах главата си назад върху грапавината на кората. – По дяволите, искам ardeur да е под контрол, така че да не ми се налага да взимам такива решения.

- А ако можех да размахам вълшебна пръчка над теб и ти незабавно да можеш да контролираш ardeur, тогава какво? Какво би направила с Натаниел?

- Щях да му помогна да си намери собствено жилище.

- Той върши повечето домакинска работа във вас. Пазарува. Основно той и Майка готвят. Грижата на Натаниел за домакинството помага на теб и Майка да работите толкова много часове. Как ще организираш това без Натаниел?

- Не искам да го задържам, само за да улеснява живота ми. Това е лошо.

Джейсън въздъхна дълбоко.

- Наистина ли толкова бавно загряваш или ме подлудяваш нарочно?

- Какво? – не разбрах.

Той поклати глава.

- Анита, това, което се опитвам да кажа е, че Натаниел не се чувства използван. Той се чувства полезен. Няма нужда от гадже, защото мисли, че вече си има. Не иска да ходи по срещи, защото вече живее с някого. Няма нужда да си търси собствен дом, защото вече има. Майка е наясно с това, Натаниел е наясно с това, единственият човек, който не го знае, изглежда си ти.

- Джейсън...

Той ме спря с вдигната ръка.

- Анита, имаш двама мъже, които живеят с теб. И двамата те обичат. И двамата те желаят. И двамата подкрепят кариерата ти. Двамата са ти нещо като съпруга. На този свят има хора, които биха убили, за да имат това, което имаш ти. А ти просто го захвърляш.

Гледах го, без да знам какво да отвърна.

- Единственото, което пречи на това малко домакинство да бъде идеално за всички замесени, е това, че нуждите на Натаниел не се удовлетворяват. – Той пристъпи по-близо до мен, но изражението на лицето му беше толкова сериозно, че въобще не си помислих, че предстои целувка, защото не предстоеше. – Ти наложи динамиката, така че ти носиш панталоните в това трио и в това няма лошо, при Майка и Натаниел се получава без проблем. Но има и трудност в това да носиш панталони, Анита – на теб се налага да взимаш трудните решения. Животът ти сега върви по-добре, отколкото по времето, когато те срещнах. Никога не съм те виждал по-щастлива. Майка не го познавам толкова добре, но Натаниел никога не е бил по-щастлив през всички тези години, откакто го познавам. Всичко е наред, Анита. Всички се грижат да е наред. Всички, с изключение на...

- Мен – го прекъснах.

- Теб – съгласи се той.

- Знаеш ли, Джейсън, не мога да кажа, че грешиш за каквото и да било от това, но точно в този момент те мразя.

- Мразѝ ме, ако искаш, но ми омръзна да наблюдавам как хора, които имат всичко, което сърцето им желае, и го захвърлят.

- Не това желае сърцето ми – казах.

- Може би не, но от това се нуждаеше ти. Трябваше ти такава съпруга, каквито са били през 50-те.

- Не се ли нуждаят всички от това? – отбелязах.

Той ми се ухили.

- Не, някои хора биха предпочели да бъдат съпругата, но аз не мога да намеря жена, която да бъде достатъчно мъж, че да ме задържи в порядки, към които още не съм свикнал.

Това ме накара да се усмихна. По дяволите.

- Ти си единственият, който може да ми говори такива неща и да не ме накара да му се вбеся в продължение на дни, или по-дълго. Как така ти се разминава?

Той ме целуна набързо по устните, по-скоро по братски, отколкото нещо друго.

- Не знам как ми се разминава, но ако можех да го опаковам в бутилка, Жан-Клод щеше да плати състояние за него.

- Може би не само той.

- Може би не. – Той отстъпи назад с усмивка, но погледът му отново бе станал сериозен. – Моля те, Анита, отиди си вкъщи и не откачай. Просто се прибери и бъди щастлива. Бъди щастлива и позволи на всички около теб да бъдат щастливи. Толкова ли е трудно?

Когато Джейсън поставеше въпроса по този начин, не изглеждаше трудно. Всъщност, изглеждаше много логично, но вътрешно изглеждаше трудно. Вътре в мен го усещах като най-трудното нещо на света. Да се отпуснеш и да не разнищваш всичко до смърт. Просто да се отпуснеш и да се наслаждаваш на това, което имаш. Да се отпуснеш и да не правиш всички около теб нещастни със собствения си вътрешен диалог. Да се отпуснеш и да бъдеш щастлив. Толкова просто. Толкова трудно. Толкова ужасяващо.

10

Кола изхвърча със свирещи гуми от паркинга, докато Джейсън ме придружаваше до джипа. Видях я само за момент, преди да излети на улицата, но я разпознах. Явно Рони щеше да ги прибере в къщи, но караницата не беше приключила. Проблемът не беше мой. Бог знае, че имам предостатъчно проблеми в моите връзки, дори и без да си пъхам носа в чуждите. Е, понякога, колкото и да се опитваш да не се набъркваш в проблеми, няма как да го направиш.

- Може ли да ме хвърлите до нас? – Въпросът беше зададен от Луи Фейн, доктор Луи Фейн, макар и докторатът му да не беше по биология на хората, а по биология на прилепите. Темата на доктората му беше адаптацията на малкия кафяв прилеп към човешките селища. Всъщност работата му с прилепите, един различен вид, го беше отвела до пещера, в която имало плъхолак, който го атакувал. Затова се окосмяваше един път месечно.

- Разбира се – казахме аз и Джейсън в унисон.

Луи се усмихна.

- Имам нужда от само една кола, но благодаря все пак. – Очите му, които бяха съвсем черни, а не тъмно кафяви като моите, не пасваха на усмивката. Все още бяха ядосани.

- Домът му е на път за „Цирка” – каза Джейсън.

- Окей – кимнах. Погледнах Луи и едновременно ми се искаше да попитам за какво се бяха карали, и да не разбирам за какво се бяха карали. Спрях се на: – Добре ли си?

Той поклати глава:

- Така или иначе Рони вероятно утре ще ти звънне и ще ти каже. Вероятно не е проблем да знаеш, а дори можеш да й налееш и малко акъл.

Присвих леко рамене.

- Не знам. Рони може да е много упорита.

Джейсън се засмя.

- Ти да наречеш някой друг упорит – това си заслужава да се чуе.

Намръщих му се.

- Сигурен ли си, че не искаш да се возиш с нас, вместо с господин Комик?

Той поклати глава.

- Джейсън е в моята посока. – Все още не ни беше казал за какво се бяха карали. Да му напомня ли или да го оставя?

- Искате ли да останете насаме? – попита Джейсън.

Луи въздъхна.

- Да, ако не възразяваш.

- Ще кажа довиждане на Майка и Натаниел и ще те чакам в колата. – Той ми махна и си тръгна.

За втори, не, за трети път тази нощ, стоях навън под тъмните сенки на дърветата и провеждах задушевен разговор с мъж. Този път дори не ми беше гадже или храна.

- Какво не е наред, Луи?

- Тази вечер помолих Рони да се ожени за мен.

Бях се подготвила за много неща, но това дори не ми беше хрумнало. Брак? Просто го зяпнах. Когато успях да си затворя устата и да се престоря на интелигентна, попитах:

- И защо тогава се карахте?

- Тя каза не. – Не ме погледна докато го казваше. Гледаше настрани в тъмното, ръцете му напъхани в джобовете на официалните му панталони, разваляйки по този начин линията на сакото, но давайки им възможност да се занимават с нещо.

- Тя каза не – повторих, сякаш не го бях чула добре.

Той ми хвърли поглед.

- Звучиш изненадана.

- Ами, последно знам, че се разбирахте много добре. – Всъщност последният път, когато Рони ми се беше доверила, разговорът ни беше накарал да хихикаме, защото ставаше дума предимно за секс. И двете бяхме прекалили със споделянето, което се случва по-често при жените, отколкото при мъжете, и сексът между нея и Луи беше толкова добър, колкото беше този между мен и Майка. Което си беше дяволски добре. Рони се беше объркала смятайки, че като се срещам с Майка, съм зарязала Жан-Клод. Не го прие добре, когато разбра че греши. Изглежда не можеше да се справи с факта, че излизам с немъртви. Претенции, претенции. Може и да се шегувам, но последното й мнение за Жан-Клод беше такова, че оттогава почти не се бяхме чували.

- Всичко е чудесно, Анита, точно това е толкова ... – изглежда търсеше думи и се спря на – дразнещо!

- Значи се разбирате добре? – накарах го да звучи като въпрос.

- Така си мислех, може би съм бъркал? – направи две крачки настрани, после се върна. – Не, по дяволите, не съм грешал. Това бяха двете най-хубави години в живота ми. Нищо не е по-хубаво от това, сутрин да се събудя до нея. Искам да започвам така всеки ден. Това толкова ли е грешно?

- Не, Луи, не е грешно.

- Тогава защо, току що преживяхме най-големия скандал, който някога сме имали? – тъмното му лице ме гледаше настоятелно, сякаш аз имах отговорите и просто не исках да му ги кажа.

- Ще звънна утре на Рони, ако тя не ми се обади първа. Ще говоря с нея.

- Тя каза, че не иска да се жени за никого. Каза, че ако се ожени за някого, това ще съм аз, но че не иска да се жени. Не иска. – Болката в гласа му беше толкова силна, че болеше да се слуша.

- Толкова съжалявам. – Посегнах да докосна ръката му, размислих  и казах: - Може просто да живеете заедно?

- Предложих й това. Предложих просто да живеем заедно, докато не се почувства готова за повече  – гледаше в тъмното, отново, сякаш не искаше да видя какво се чете в очите му.

- Каза не и на това ли? – попитах.

- Не иска да се откаже от независимостта си. Независимостта й е едно от нещата, които най-много обичам в нея.

- Знам – казах с тих глас, защото само това можех да му предложа.

Той ме погледна.

- Знаеш го, нали, можеш ли да й го кажеш?

- Ще направя всичко, което мога, за да я уверя, че не се опитваш да й подрежеш крилата.

- Дали е това? Дали е просто уплашена, че ще й отнема свободата?

- Не знам, Луи. Честно, ако ме беше попитал предварително, щях да ти кажа, че ще каже „Да”.

- Наистина ли? – попита, изучавайки лицето ми. Разглеждаше го така, сякаш тайните на вселената бяха скрити в очите ми. Предпочитах да се взира в тъмното за отговорите, вместо в очите ми. Не знам какво можеше да му предложи тъмнината, но знаех, че аз нямам никакви отговори.

- Да, Луи, наистина. Последното, което знам е, че беше по-щастлива, отколкото е била някога през живота си.

- Значи не съм се заблуждавал? – попита той, продължавайки да ме гледа с тези ярки, настоятелни очи.

- Не, Луи, не се заблуждаваше.

- Тогава защо? – попита. – Защо?

Свих рамене, но трябваше да кажа нещо, защото още ме гледаше очаквателно.

- Не знам. Съжалявам. – „Съжалявам” звучеше толкова неадекватно. Но това беше всичко, което можех да му предложа тази вечер.

Той кимна, малко прекалено бързо, докато се обръщаше и пак се втренчваше в тъмнината. Знаех че не гледа двора, опасващ църквата. Знаех че го прави, за да гледа нанякъде и да не се налага да среща ничии очи за известно време, но си беше изнервящо. Изнервящо беше да мисля, че чувствата му бяха толкова силни, че трябваше да крие очите си от мен. Напомняше ми за начина, по който Долф се беше обърнал настрани на местопрестъплението. Всъщност и двамата криеха едно и също нещо – болка.

Обърна гръб на тъмнината и отново ме погледна. Очите му излъчваха болка и трябваше да се преборя с импулса да отклоня поглед. Винаги следвах правилото – ако някой може да чувства емоцията, най-малкото, което можех да направя е, да не отклонявам очи.

- Изглежда любимият ти идва насам.

Погледнах назад и видях Майка, придвижващ се бавно към нас. Обикновено не би ни прекъснал, но тази вечер имахме краен срок. Времето и аrdeur не чакат никого. Бих опитала да обясня, че Майка не се опитваше да бъде груб, че трябваше да вървим, но не бях сигурна, че Луи знаеше за ardeur, а мразех да обяснявам на хора, които не знаеха. Винаги звучеше толкова... странно.

- Откога живеете заедно с Майка? – попита той.

- От около четири месеца.

- Откакто се е нанесъл при теб не сте се чували често с Рони, нали?

Замислих се, после казах:

- Май не. Не й хареса, че все още излизам с Жан-Клод.

Луи гледаше как Майка ни приближава. Лицето му изглеждаше замислено.

- Може би не това е бил проблемът.

- Какво имаш предвид?

- Може би проблемът е бил в това, че някой живее с теб. Може би не е успяла да се справи с това.

- Каза че причината е, че гаджето ми е вампир.

- Рони казва доста неща – каза той с по-тих, по-спокоен, по-объркан глас. Изтръска се като мокро куче и успя да ми се усмихне. Очите му останаха тъжни, но беше някакво начало. – Може би не е могла да гледа, как се посвещаваш на някого, не и толкова дълбоко.

Свих рамене, защото не смятах, че там е проблемът, но не можех да го обвиня, че го мислеше.

- Не знам.

Отново ми се усмихна, но очите му останаха бездънни, тъжни кладенци.

- Прибирай се, Анита и приятно прекарване. – Видях проблясък на сълза, преди да се обърне и пак да се втренчи в тъмното.

Не знаех какво да направя. Трябваше ли да го прегърна? Ако беше момиче, вероятно щях да го направя. Но не беше момиче, а мъж, а аз нямах нужда от още усложнения тази вечер. Постъпих като мъж и го потупах несръчно по-гърба. Не знам дали щяхме да стигнем до истинска прегръдка, защото Майка стигна до нас.

- Съжалявам, че ви прекъсвам, но мина почти един час, откакто излязохме на паркинга. – Това беше начинът му да ми загатне леко, че понякога получавахме и само час от времето, когато притисках ardeur, докато изплуваше наново.

Приех намека. С Майка до себе си се чувствах по-сигурна. Ако ardeur се беше надигнал, той щеше да е там, за да е сигурен, че нямаше да се случи нищо проблемно. Хванах леко Луи под ръка и поставих чело на рамото му.

- Хайде, Луи, ще те изпратим до колата на Джейсън.

Той кимна, сякаш не се доверяваше на гласа си и внимателно отбягваше погледите ни, докато отивахме към светлините на паркинга. Майка се престори, че няма нищо нередно. Аз се преструвах, че не виждам никакви сълзи. Задържах ръката си на неговата по целия път до мястото, където Джейсън чакаше до колата си.

Джейсън отвори пътническата врата за Луи, поглеждайки ме въпросително над рамото му.

Започвах да поклащам глава, когато Луи ме прегърна. Прегърна ме внезапно и силно, толкова плътно, че ми изкара въздуха. Мислех че ще каже нещо, но той замълча. Остана неподвижен и аз плъзнах ръце зад гърба му, прегърнах го, защото не можех да не го направя. По времето, когато вече си мислех че трябва да измисля какво да кажа, той се отдръпна. Беше плакал докато ме държеше, но не бях усетила никакво потръпване, нищо освен силата на прегръдката му, дланите му и беззвучните сълзи.

Премигна и се усмихна на Майка със една странна усмивка, почти като гримаса.

- Как я уговори да се премести при теб?

- Аз се преместих при нея – каза той, със съвсем тих глас, съвсем равен, един много внимателен глас, запазен за уплашени деца и прекалено емоционални възрастни. – А и тя ме покани.

- Късметлия – каза Луи, но думата звучеше като всичко друго, но не и късмет.

- Знам – каза Майка, преметна ръка през рамената ми и ме отдръпна малко назад от Луи, така че той да може да влезе през отворената врата на колата.

Луи закима отново, прекалено бързо и прекалено често.

- Късметлия. – Влезе в колата и Джейсън затвори вратата зад него.

Джейсън се наклони към мен.

- Какво се случи току що?

Тайната не беше моя, за да я споделям, но ми се струваше нечестно да изпратя Джейсън да го закара в къщи, без да го предупредя.

- Тайната си е негова, не моя. Съжалявам. Нека кажем че имаше тежка нощ.

Луи чукна на стъклото. Звукът накара и двама ни с Джейсън да подскочим. Майка или беше видял движението, или имаше по-здрави нерви от нас. Джейсън се отдръпна, за да може вратата да се отвори.

- Не се мъчете да шепнете толкова близо до колата. Мога да ви чуя.

- Съжалявам – казах.

- Недей, не че и той не видя караницата. Кажи му, за да не трябва аз да го правя – Луи затвори отново вратата. Отпусна глава на облегалката и още от онези тихи сълзи, започнаха да се спускат по бузите му.

Всички погледнахме настрани, сякаш беше нещо срамно за гледане. Мисля че щяхме да сме по-малко засрамени, ако беше гол.

- Какво става? – попита Джейсън.

- Предложил е на Рони и тя е казала не.

Устата на Джейсън увисна, точно като моята.

- Шегуваш се.

Поклатих глава.

- Иска ми се да е шега.

- Но те са една от най-щастливите двойки, които знам.

Свих рамене.

- Не обяснявам новините, само ги съобщавам.

- По дяволите – каза Джейсън. Хвърли поглед към колата и към Луи. – Ще го закарам у тях.

- Мерси.

Джейсън се усмихна с намек за обичайната си усмивка.

- Е, не мога да го пратя у дома с теб. Няма ли това дяволски да усложни нещата?

- Какво? – попитах.

Майка ме целуна по лицето.

- Ardeur да се надигне с Луи в колата. Като говорим за това...

- Вие тръгвайте – каза Джейсън. – Ние ще се оправим.

Целунах го по бузата, бързо и сестрински.

- Ти си по-смел мъж от мен, Гунга Дин.*

Той се засмя.

- Това не е оригиналния цитат, нали?

- Не точно, но въпреки това е вярно.

/* „Гунга Дин” е поема от Ръдиард Киплинг, в която лирическият герой – английски войник в Индия – признава на пожертвалия се за него индийски носач на вода „Ти си по-добър човек от мен, Гунга Дин.”/

Внезапно отново стана сериозен. Много нетипично за Джейсън.

- Не знам дали съм смел или не, но ще го прибера.

- Трябва да вървим – каза Майка. Поведе ме към джипа.

Продължих да поглеждам, докато Джейсън заобиколи колата и влезе в нея. Луи седеше неподвижен, отпуснат назад. От разстояние не можеше да се каже, че плаче.

Майка ме придърпа към тялото си, притискайки ме плътно към себе си. Облегнах се на неговата твърдост и плъзнах ръката си около кръста му, така че продължихме да ходим, докосвайки се от гърдите до бедрата. Радвах се, че е до мен. Радвах се, че ще се приберем заедно в къщи. Радвах се, че дом означаваше ние двамата.

Натаниел стоеше облегнат отстрани на джипа, наблюдавайки ни как се приближаваме към него. Беше се облегнал на дланите си зад него, така че тежестта му ги притискаше назад, притиснати между бедрата му и джипа. Не бях лишила Натаниел само от секс. Той имаше и други „нужди”, от които се чувствах, ако беше възможно, дори още по-некомфортно. Чувстваше се спокоен, когато беше завързан. Спокоен, когато беше насилван. Спокоен. Веднъж го бях попитала защо му харесва и той ми беше отговорил, че това го кара да се чувства спокоен. Да се чувства в безопасност.

Как можеше завръзването да те накара да се чувстваш в безопасност? Как можеше това някой да те наранява, дори и малко, да те накара да се чувстваш добре? Не го разбирах. Просто не го разбирах. Може би, ако го бях разбрала по-добре, щях по-лесно да направя тази последна крачка? И какво, ако бяхме правили секс и това не беше достатъчно? Какво, ако продължеше да ме притиска, да ме притиска да направя неща, които намирах за... ужасяващи? Предполагаше се, че той трябва да се подчинява, а аз да доминирам. Това не означаваше ли че аз раздавах заповедите? Не означаваше ли, че той трябваше да прави това, което му кажех? Не. Беше ми се наложило да науча достатъчно, за да разбера Натаниел и някои от другите леопардлаци, защото той не беше единствения с интересни хобита. Подчинените имаха „безопасна” дума, и щом я кажеха, всички игрички спираха. Така че в крайна сметка, доминантът имаше една илюзия за сила, но подчиненият беше този, който казваше колко далеч можеха да стигнат нещата, и кога да спрат. Мислех че мога д контролирам Натаниел, защото той беше толкова подчинен, но едва тази вечер осъзнах истината. Вече не държах нещата под контрол. Не знаех какво ще се случи с Натаниел, с мен, или с Майка. Тази мисъл ме ужасяваше, така че я разгледах, наистина я разгледах от всички страни. А ако намерех ново място за живот на Натаниел? Ако му намерех ново място, където да бъде? Нов живот?

Превъртях тази мисъл в главата си, докато вървяхме по паважа. Представих си как го изпращам в къщи с някой друг, оставям го да плаче на нечие чуждо рамо. По-страшно беше да си представя как си лягам само с Майка от едната ми страна и никой от другата. Натаниел вече си имаше негова страна на леглото. Досега не го бях осъзнала, не си бях позволила да го осъзная. Тримата се наслаждавахме да четем един на друг „Островът на съкровищата”. За Майка и мен това беше припомняне на любими детски истории, но повечето книги бяха нови за Натаниел. Досега никой не му беше чел преди заспиване. Досега никой не беше споделял книгите си с него. Какво детство е без книги или някой, с когото да си разказваш истории? Знаех че бе имал по-голям брат, който бе умрял, баща, който бе умрял и майка, която бе умряла. Знаех че са умрели, не и как или кога, с изключение на това, че е бил малък, когато се е случило. Не обичаше да говори за това, а на мен не ми харесваше погледът в очите му, когато се случеше, затова не го притисках. Нямах право да го притискам, ако не му бях гадже. Нямах право да го притискам, ако не му бях любима. Бях само неговата Нимир-Ра и той не ми дължеше обяснения за историята на живота си.

Представих си леглото без Натаниел, не за хранене, а да не е там, за да чуе остатъка от историята. За да чуе какво се случва, когато Джим разбере какъв мекосърдечен злодей всъщност е Джон Силвър. Мисълта да не е с нас, когато стигнем до края на приключението, беше болезнена, една усукваща болка, сякаш стомахът и сърцето ме боляха едновременно.

Той отвори вратата и ми я задържа, защото с аrdeur толкова близо, не винаги беше добра идея да шофирам аз. Задържа вратата, правейки се на толкова незаинтересуван, колкото можеше, докато минавах покрай него. Не знаех как да постъпя, затова го оставих да се прави, а и аз се държах така. Но докато закопчавах колана си, а той затваряше вратата, осъзнах че щеше да ми липсва. Не, защото животът ми вървеше по-гладко, когато беше наоколо, отколкото, когато не беше, но просто щеше да ми липсва. Щеше да ми липсва ваниловият му аромат на възглавницата ми, топлината на тялото му от неговата страна на леглото, кичурите коса като някакво заплетено, живо одеяло. Ако списъкът съдържаше само това, щях да изпратя Натаниел обратно в собствената му стая, той все още имаше стая, където стояха всичките му неща, всичко с изключение на него. Но не беше само това, не и ако трябваше да съм честна.

Беше плакал, когато Шарлот от „Паяжината на Шарлот” умря. За нищо на света не бих пропуснала да видя как плаче за мъртъв паяк. На Натаниел беше идеята да си направим филмов маратон със стари чудовищни хитове. Не си живял, ако не си гледал „Човекът-вълк” (1941), „Проклятието на върколака” (1961) и „Върколакът”(1956) с група превръщачи. Те апострофираха на екрана, замеряха го с пуканки и виеха, понякога буквално, на филмовата версия на това, което познаваха толкова добре. Всички леопардлаци се бяха оплакали, че върколаците поне имаха някакви филми, а хората-котки, леопардлаците, нямаха никакви. Повечето върколаци знаеха версията от 1980-а, но почти никой не знаеше за оригинала от 1950-а. Планирахме нова филмова вечер, когато щяхме да гледаме и двете. Бях сигурна, че щяхме да прекараме нощта оплаквайки се жизнерадостно, колко далеч от реалността са двата филма, и да притихваме зловещо, когато уцелеха частица истина. Добре де, те щяха да са притихнали зловещо, а аз щях да ги наблюдавам как гледат екрана.

Очаквах го с нетърпение. Опитах се да си представя нощта без Натаниел. Без Натаниел влизащ и излизащ от кухнята с пуканки и газирано и каращ гостите да използват подложки. Без Натаниел, седящ на пода до краката ми, прекарващ половината нощ с глава на коляното ми, а другата половина с длан плъзгаща се нагоре-надолу по прасеца ми. Не сексуално, просто се чувстваше по-добре, когато ме докосваше. Целият пард и глутницата, се чувстваха по-добре, когато се докосваха един друг. Наистина беше възможно да се докосват плътно без сексуален подтекст. Знам че беше възможно, но обикновено не и за мен.

Което ме върна обратно към належащия проблем. Смешно как мислите ми ме върнаха пак натам. Тази вечер, когато ardeur най-после изплуваше, какво щях да правя? Можех да заточа Натаниел в стаята му, законно, защото трябваше да се храня и утре. Можех да си го запазя, като десерт. Но и двамата щяхме да знаем, че това нямаше да е вярно. Нямаше да запазвам него, а щях да предпазвам себе си. Да се предпазвам от нещо, какво не бях сигурна, но със сигурност предпазвах себе си, а не Натаниел.

Той не искаше да бъде спасяван. Не, това не беше вярно. Натаниел мислеше, че вече е спасен. Аз го бях спасила. Бях се отнасяла с него като с принц, който трябва да намери своята принцеса, но това не беше вярно. Натаниел беше принцесата и вече беше спасен. От мен. Доколкото зависеше от Натаниел, аз бях принцът в блестящата броня, просто и аз трябваше да го проумея, и след това можехме да заживеем щастливо завинаги.

Проблемът беше, че аз не бях ничий принц и не бях ничия принцеса. Аз си бях аз и съвсем ми беше свършила бронята, блестяща или друга. Просто не бях приказен тип. И не вярвах в „заживели щастливо завинаги”. Въпросът беше, вярвах ли в „заживели щастливо засега”? Ако можех да отговоря на този въпрос, всичките ми притеснения щяха да приключат, но не можех. Така че, докато Майка ни возеше в октомврийската тъмнина, продължавах да не знам какво щях да правя, когато ardeur се надигнеше довечера. Вече дори не знаех какво беше правилното нещо. Не се ли предполагаше вярното да помага на хората, а грешното да ги наранява? Не взимахме ли правилното решение, защото така беше правилно? Винаги се чувствах странно да се моля на Бог относно секса, във всеки смисъл, но сега докато се возехме, се молех, защото ми свършиха възможностите. Помолих за насока. Помолих за подсказка какво беше най-добре за всички. Не получих отговор и не бях очаквала такъв. Имам доста психически дарове, но директните разговори с Бог не са сред тях, слава богу. Прочетете Стария завет, ако не мислите че идеята си е страшна. Но по страшното от липсата на отговор беше, че не почувствах спокойствието, което обикновено ме обзема след молитва.

Телефонът ми иззвъня. Това ме накара да подскоча и пулсът ми така стегна гърлото ми, че не можах да отговоря веднага. Женски глас попита:

- Анита, Анита, там ли си?

Беше Мариан. Тя живееше в Тенеси и е варгамор на Клана на дъбовото дърво. Титлата и работата бяха много старомодни, като цяло тя беше вещицата, която им помагаше да се справят със свръхестествените си проблеми. Повечето глутници вече нямаха такава, беше прекалено старовремско. Може би Ню Ейдж движението щеше пак да го изкара на мода.

Освен това тя ми помагаше да се справя със собствените си способности. Беше единствения медиум, който познавах и на когото вярвах. Познаваше превръщачите почти толкова добре, колкото и аз, за някои неща по-добре, за някои не чак толкова. Но напоследък тя беше най-близкото до ментор нещо, което имах, а аз имах нужда от такъв.

- Мариан, радвам се да те чуя. Какво има? – звучах задъхано дори и на себе си.

- Изведнъж непреодолимо ми се прииска да те чуя. Какво има?

Нали виждате, тя е медиум. Исках да й обясня, но Натаниел беше в колата зад мен. Какво трябваше да направя, да го накарам да си запуши ушите с пръсти и да тананика, докато говорех ли?

- Малко ми е неудобно сега.

- Да отгатна ли?

- Ако искаш.

Тя замълча за няколко секунди, но не се опитваше да отгатва. Или използваше собствената си надарена интуиция, или теглеше карта, карта Таро.

- Държа Крал чаши, обикновено това е картата на Натаниел. – Първият път, когато Мариан извади колода карти, за да „гледа” бях меко казано скептична, но те бяха зловещо точни, поне в нейните ръце. В началото картата на Натаниел беше Рицар чаши, карта на дете или на много млад човек, но напоследък беше повишен. Крал чаши.

- Точно така.

Последва тишина, но знаех че нарежда картите. Беше се опитала да ме накара да „видя” картите, за да разберем имам ли някакви умения в предсказването, но за мен те бяха просто красиви картинки. Моите способности бяха другаде.

- Крал жезли, Майка също е с теб. – Не беше въпрос.

- Да. – Можех да си я представя, с дългата й, сива коса, завързана в стегната конска опашка, облечена вероятно в една от нейните широки, развяващи се рокли, седяща със скръстени крака на леглото, където трябва да е била по това време на нощта. Беше стройна и слаба, но тялото й не пасваше на косата й и на факта, че беше по-близо до шейсет, отколкото до петдесет.

- Дяволът, изкушение. Още не си хранила ardeur, нали?

Преди това и умение направо ме караше да настръхвам, но вече бях свикнала. Това беше просто умението на Мариан. Тя не ми се сърдеше, че вдигах зомбита, аз не и се сърдех, че можеше да каже какво се случва на стотици мили от нея. Даже понякога беше удобно, например сега.

- Още не.

- Висшата жрица, имаш въпрос към мен.

- Да.

- Не правиш нещо глупаво като да се опитваш да избереш между Майка и Натаниел, нали?

- Много ти благодаря.

- Не можеш да ме виниш, Анита, определено обичаш да си усложняваш живота.

Въздъхнах.

- Добре, вярно е, но не съвсем и не точно.

- Добре, това е прекалено загадъчно.

- Не по начина, по който имаш предвид – казах накрая.

- Значи не зарязваш единия заради другия – каза тя.

- Не.

- Е, това е добре. – Тя замълча за известно време. – Ще спра да отгатвам. Ще ти гледам на карти. – Предпочиташе да гледа без да знае нищо по проблема. Смяташе, че ако говориш прекалено много, влияеш на човека, който гледа.

- Поставих те в средата, Кралица мечове. Миналото е петица Пентакли, оставаш на студено, нуждите ти не са задоволени. Божеството е шестица Чаши, което може да е някой от миналото, който се завръща в живота ти, някой с когото си чувствала силна връзка. Бъдещето е Рицар чаши, картата на Натаниел. Земята е четворка Пентакли, Скъперникът, държиш се за неща, които вече не ти помагат в живота. Сега ще сложим свързващите карти. – Замълча за една-две секунди, докато мислеше или се молеше, или каквото там правеше, за да накара картите да й проговорят. Досега разбирах всичко без шестицата Чаши. – Земята се свързва с миналото чрез картата на Любовниците. Случило се е нещо в любовния ти живот, което те е накарало да се страхуваш да бъдеш наранена или да се откажеш от нещо или някого. Миналото се свързва с божеството чрез Крал жезли, обикновено картата на Майка, но може да означава и енергия, мъжко присъствие в живота ти. Връзката между божеството и бъдещето е двойка Мечове – имаш да правиш избор, който мислиш че е труден, но ако свалиш превръзката от очите си ще можеш да видиш и имаш всичко необходимо, за да го направиш. Бъдещето и земята се свързват от Рицар жезли, още един мъж в живота ти. Определено привличаш доста мъжка енергия към себе си.

- Не е нарочно – отбелязах.

- Шшът, не съм свършила. Върху Скъперника ляга шестица Мечове – невидима помощ или помощ от духовен източник. Върху Любовниците ляга четворка жезли, картата на брака. Върху „оставаш на студено” ляга десетка Пентакли – щастлив процъфтяващ дом. Хъммм. Кралят жезли и шестицата Чаши са в една посока, но двойката Мечове е кръстосана с Кралицата жезли. Картата на Натаниел е кръстосана с десетка Чаши, щастлив дом, истинска любов. Рицарят жезли е кръстосан с Дявола, изкушение.

- Добре, схващам по-голямата част, но кой е Рицарят жезли и защо е покрит от изкушение? И коя е Кралицата жезли?

- Мисля че Кралица жезли си ти.

- Но аз винаги съм Кралица мечове.

- Може би това се променя. Може би достигаш силата си, намираш себе си.

- Аз съм себе си – уточних.

- Мисли както искаш.

- Опитвам се.

- Смятам че Любовниците и четворката Жезли са старият ти годеник от колежа, който те е зарязал. Това преживяване те е накарало да си Скъперник в емоциите си. Трябва да се освободиш от това. Домът ти беше петица Пентакли, студен, но сега е щастлив, процъфтяващ дом. Скоро ще ти бъде предложен труден избор – има връзка с някой от миналото ти. Мисля че картата на Майка е съобщение, че ти е помогнал с лекуването на някои от тези рани, защото той е връзката между миналото и божеството.

- Той е подарък от бог?

- Не ставай нахална. Когато вселената или Бог, или Богинята, или каквото избереш да кажеш, ти даде някой, който идва и оправя бързо толкова много неща в живота ти, бъди благодарна. Бъди благодарна, вместо да го човъркаш. – Мариан ме познаваше прекалено добре.

- А Рицарят жезли?

- Някой нов или някой стар, когото ще видиш в нова светлина. Ще е свързано с изкушение, но Жезлите изобразяват сила, така че по-скоро е изкушение да използваш сила или да придобиеш сила, отколкото нещо свързано с взаимоотношения.

- В живота ми няма място за повече изкушения, Мариан.

- Нов случай ли започна тази вечер?

- Защо? – попитах.

- Защо почувствах нужда да изтегля нова карта. Падна се осмица Мечове – окована жена със завързани очи, заобиколена от мечове. Тази вечер е умряла жена.

Когато разследвах убийства се опитах да избегна разговорите с Мариан, поради много причини и тази беше една от тях. Това ме ужасяваше, а на нея докарваше кошмари.

- Петица Жезли – в този случай ще има много конфликти и още жертви. Но картата Справедливост означава, че виновният ще бъде наказан и всичко ще се реши, но не без загуби. Осмица Пентакли? Това е странно. Ще бъде въвлечен някой, който някога ти е бил учител. Някой по-възрастен. Знаеш ли кой може да е?

Помислих си дали не е Долф, но не ми звучеше правилно.

- Не знам, може би.

- Още не са се намесили в ситуацията, но ще го направят. Ще ти помогнат.

- Доколко си сигурна, че ще има още убийства?

- А ти не си ли сигурна? – попита тя и гласът й имаше онзи отзвук, който означаваше че слуша гласове, които аз не можех да чуя.

- Да, имам това усещане.

- Довери се на чувствата си, Анита.

- Ще опитам – казах.

- Вече трябва да си почти в къщи.

Не попитах откъде знаеше, че навлиза ме в алеята пред къщата. Нямаше да успее да ми отговори. Медиумите не бяха много силни в логиката А-Б-В. Беше по-скоро от А към Ж, логически скокове, без никакво обяснение как бяхме стигнали до Ж.

- Да, в къщи сме.

Майка ми прати въздушна целувка и слезе от джипа. Чух Натаниел да слиза отзад. И двамата затвориха вратите и ме оставиха сама, в изведнъж притъмнялата кола, сама с телефона.

Мариан проговори във внезапната тишина.

- О, още нещо, съобщението, което получих току що беше: „Знаеш какво трябва да направиш. Защо питаш мен?”. Това не мои думи към теб, знаеш че нямам нищо против да потърсиш съвета ми. Даже ми харесва. От кого другиго си търсила съвет?

Отворих уста, затворих я.

- Молих се.

- Разбирам, че се молиш само, когато свършиш опциите, които харесваш. Добре е да се молиш и по-друг повод, не само като последно средство. – Каза го толкова спокойно. Нищо особено, ти си се молила, Бог не може да говори директно с теб, затова ти е оставил съобщение на секретаря. Страхотно.

Облизах внезапно изсъхналите си устни и казах:

- Не те ли притеснява, че току що получи съобщение от Бог за мен?

- Е, не беше директно от него. Той просто го е изпратил. – И отново с абсолютно спокойствие, не е голяма работа.

- Мариан.

- Да.

- Понякога ме ужасяваш.

Тя се разсмя.

- Ти вдигаш мъртви и убиваш немъртви, а аз те плаша.

Казано така звучеше глупаво, но пак си беше истина.

- Нека просто кажем, че съм доволна, че ти имаш твоите си психични способности, а аз имам моите. Чувствам се достатъчно виновна и без да знам бъдещето.

- Не се чувствай виновна, Анита, следвай сърцето си. Не, излезе Кралица жезли, не Чаши. Значи следвай силата си, позволи и да те отведе там, където трябва да отидеш. Довери се на себе си, довери се и на хората около теб.

- Знаеш че не се доверявам на никого.

- Вярваш на мен.

- Да, но...

- Стига си чоплила, Анита. Сърцето ти не е рана, която да човъркаш, за да разбереш дали коричката е готова да падне. Можеш да бъдеш излекувана от тази стара болка, ако просто позволиш да се случи.

- Всички ми го казват.

- Ако всичките ти приятели казват нещо и сърцето ти говори същото нещо, а само страхът ти го оспорва, тогава спри да се бориш.

- Не съм добра в предаването.

- Да, бих казала, че това е нещото, което изобщо не ти се отдава. Да се откажеш от нещо, което вече не ти върши работа, не те предпазва и не ти помага, не означава да се предадеш, означава да пораснеш.

Въздъхнах.

- Мразя, когато говориш толкова смислено.

- Мразиш го, но разчиташ на това.

- Аха.

- Влизай вътре, Анита, влизай вътре и направи избор. Казах всичко, което имах да казвам, сега е твой ред.

- А това го мразя най-много – казах.

- Кое? – попита.

- Че не се опитваш да ми влияеш, не и сериозно, просто докладваш, казваш ми какъв избор имам и ме оставяш.

- Аз предлагам напътствие, нищо повече.

- Знам.

- Сега затварям, а ти влизай вътре. Не можеш да спиш вън в колата. – Телефонът замлъкна преди да мога да продължа да мрънкам. Мариан беше права, както обикновено. Мразех че само ми дава информация и да ми помага да мисля, но не би ми казала какво да правя. Разбира се, ако се беше опитала да ме командва, нямаше да го изтърпя. Сама взимах решенията си и когато някой ме притискаше, това само ме караше по-решително да го игнорирам, затова Мариан никога не ме притискаше. Ето ти информацията, това са опциите ти, сега се дръж като възрастен и избирай.

Излязох от джипа, надявайки се да съм достатъчно възрастна за този избор.

11

Когато влязох в къщата, в дневната беше тъмно. Единствената светлина идваше от кухнята. Един от тях, или и двамата, бе минал през непрогледния мрак в дневната и беше светнал в кухнята, за да провери съобщенията на телефонния секретар, който се намираше върху кухненския шкаф. Зрението на леопардите е по-добро в тъмината, отколкото човешкото, а очите на Майка бяха останали завинаги котешки. Често минаваше през цялата къща без осветлението да е пуснато, разхождаше се бавно от стая в стая и избягваше всяко препятствие, плъзгаше се в тъмнината със същата увереност, каквато имах аз на ярка светлина.

От кухнята идваше достатъчно светлина, така че и аз не пуснах лампите в дневната. Изглеждаше сякаш бялото канапе излъчва собствен блясък, макар че бях наясно, че това е илюзия, породена от отразителната способност на бялата дамаска. Бях почти сигурна, че мъжете са отишли да се преоблекат за спане. Повечето превръщачи, без значение от кой вид, предпочитаха по-малко дрехи, а Майка не обичаше да се докарва. Влязох в празната кухня, не защото ми се налагаше, а защото не бях готова да отида в спалнята. Все още не знаех какво да направя.

В кухнята вече имаше голяма трапезна маса. В кътчето за закуска, което се намираше върху малката платформа и нейния еркерен прозорец, който гледаше към гората, все още имаше по-малка маса за четирима. Което беше с четири повече от това, от което имах нужда при преместването ми в къщата. Сега, когато обикновено по време на криза при нас оставяха да спят и други леопардлаци или, често, за да бъдат по-близо до групата си, до парда си, имахме нужда от маса за шестима. Всъщност, ни трябваше по-голяма от тази, но в кухнята ми се побираше само такава.

По средата на масата имаше поставена ваза. Жан-Клод ми беше изпратил дузина бели рози в седмицата, след която започнахме да се срещаме. След като правихме секс, бе добавил една червена роза, така че вече бяха тринайсет. Една червена роза като петно от кръв сред море от бели рози и бяла гипсофила. Със сигурност правеше впечатление.

Подуших розите, а червената имаше най-силен мирис. Беше трудно да се намерят бели рози, които да ухаят добре. Трябваше само да се обадя на Жан-Клод. Той бе достатъчно бърз, за да долети тук преди зазоряване. Преди съм се хранила от него, можех да го направя отново. Разбира се, това би било само отлагане на решението. Не, би било криене. Мразех страхливостта едва ли не повече от всичко останало, а да се обадя на вампирския си любовник в този момент, беше проява на страхливост.

Телефонът звънна. Отскочих назад толкова силно, че розите във вазата се разтресоха. Човек би си помислил, че се чувствам нервна или виновна за нещо. Вдигнах телефона на второто позвъняване. Гласът на другия край на линията беше културен, глас на професор, но не бе такъв. Теди беше висок над 1.80 м. И се занимаваше сериозно с вдигане на щанги. Това, че имаше много изтънчен ум и се изразяваше много добре, ме беше изненадало когато се запознахме. Той приличаше на мутра и говореше като философ. Освен това бе и върколак. Ричард беше позволил на вълците, които искат да помагат, да се присъединят към Коалицията.

- Анита, Теди е.

- Здрасти, Теди, какво има?

- Аз съм добре, но Гил не е. Ще се оправи, но в момента се намираме в спешното отделение на „Св. Антъни“.

Гил беше единствената лисица-превръщач в града. Така че зависеше много силно от „Косматата коалиция“, както местните превръщачи, и дори полицаи, бяха започнали да я наричат. Първоначалият замисъл на коалицията бе да спомага за по-доброто разбирателство и сътрудничество между различните животински групи, но ние разширихме дейността с работа и с човешкия свят, да опитаме по-добро разбирателство и с хората. Един огромен парад на любовта.

- Какво е станало? – попитах.

- Катастрофа. Някакъв минал на червено. Някои от останалите жертви на катастрофата, които все още са в спешното, продължават да викат на мъжа. Ако Гил беше човек, щеше да е мъртъв.

- Добре, значи се е обадил на оператора, взел е номера на телефона ти, и...

- Един полицай на местопроизшествието забелязал, че Гил се лекува много по-бързо, отколкото би трябвало.

- Защо ли си мисля, че това не отива на добре?

- Гил е бил в безсъзнание, така че някой се е обадил на номера за спешни случаи в портфейла му. Той няма семейство, така че номерът е бил на оператора. Докато стигна до болницата, Гил беше вързан с белезници за леглото.

- Защо?

- Полицаят, който все още стоеше с него, заяви, че се страхува, че Гил може да бъде опасен, когато се събуди.

- Мамка му. Това е незаконно – ядосах се.

- Технически – да, но полицаят има право, по своя преценка, да предотвратява опасности срещу населението.

- Но той не е казал това.

- Всъщност, думите му бяха: „Докато не разбера какво, по дяволите, е той, ще заложа на предпазливостта.“

Кимнах, макар че той не можеше да ме види.

- Това звучи по-вероятно. Значи си отишъл, за да се увериш, че няма да прибере Гил в безопасна квартира. – Безопасните квартири всъщност бяха затвори за ликантропи. Първоначално бяха създадени за нови ликантропи, така че по време на първите няколко пълнолуния да имат място, където да останат. Идеята беше добра, тъй като първите пълнолуния могат да се превърнат във взрив от убийства, освен ако около теб няма друг превръщач, който да те наблюдава. Новосъздадените космати, докато бяха в животинска форма, през първите няколко пълнолуния нямаха спомени какво са правили, не оставаше почти нищо човешко в тях. На теория убежищата бяха добра идея, но на практика, веднъж като влезеш, никога не те пускат обратно навън. Никога не се контролираш достатъчно, за да преминеш тестовете им и да те пуснат. Ти си опасен и завинаги ще останеш такъв. Асоциацията за защита на правата на превръщачите (АЗПП) беше завела съдебни искове на основание „незаконно задържане без съдебен процес“, но засега това все още бяха кофти места, на които да те изпратят.

- Изглежда от болницата са разтревожени, че Гил е опасен и са го споменали.

- Имате ли нужда от адвокат?

- Позволих си свободата да се обадя на адвокатската кантора, с която Коалицията има сключен договор.

- Изненадана съм, че положението се е влошило толкова много и толкова скоро. При нормални обстоятелства е нужно нападение, заради което да ти сложат белезници и да заговорят за убежище. Има ли нещо, което не ми казваш?

Той се покореба.

- Теди? – Изрекох името му по начина, по който баща ми изговаряше моето, когато подозираше, че правех нещо, което не трябва.

- Персоналът на спешното е облечен със защитно облекло отгоре до долу.

- Шегуваш се – казах.

- Ще ми се.

- Само са се паникьосали ли?

- Така мисля.

- Гил все още ли е в безсъзнание?

- Ту идва в съзнание, ту пак изпада в несвяст.

- Е, остани с него, изчакай адвоката. Не мога да дойда тази вечер, Теди. Съжалявам.

- Не се обадих за това.

Изохках наум.

- Добре, защо се обади?

- В момента има друг спешен случай, където имат нужда от някого.

- По дяволите, какво?

- Един от глутницата се обади. На бара е. Пил е прекалено много и е сравнително нов.

- Да не би да твърдиш, че ще загуби контрол, докато е на бара?

- Опасявам се, че да.

- Мамка му!

- Непрекъснато го повтаряш – вметна той.

- Знам, знам, псувните не решават нищо. – Теди беше започнал да коментира колко много ругая. Той и мащехата ми.

- Не мога да дойда, Теди.

- Някой трябва да го направи. Адвокатът не е тук, а нали знаеш, че в книгите съществува онова законче, според което могат да прехвърлят изпаднал в бесъзнание превръщач в убежище, ако смятат, че представлява опасност. Не разбирам защо всички се паникьосват толкова много, но ако оставя Гил сам, мисля, че ще се опитваме да го измъкнем от място, където няма гаранции.

- Знам, знам. – Бях наистина доволна, че Ричард беше позволил на вълците да се присъединят към Коалицията.Те бяха най-голямата популация от превръщачи в града, така че бяха полезни, когато имаше нужда от помощ при телефоните или при спешни случаи. Минусът на това беше, че Ричард си мислеше, че щом като глутницата ще помага, то значи имаха предимство относно спешните случаи. Това звучеше справедливо, но след като имаше почти 600 върколаци наоколо, спешните случаи се бяха учетворили. Върколаците ни даваха достатъчно човешки ресурс, който да поеме търсенето. Това беше едновременно благословия и проблем.

- Вълкът обадил ли се е на своя брат? – „Брат“ беше разговорен термин за по-възрастен и по-опитен върколак, който всички нови вълци получаваха. Носеха телефонните им номера при спешен случай.

- Твърди, че го е направил, но никой не му е отговорил. Звучеше много несигурен, Анита. Страхувам се, че ако се превърне в бара, ще се обадят в полицията...

- И ще го гръмнат – довърших вместо него.

- Да.

Въздъхнах в телефонната слушалка.

- Аз не мога, но Майка може.

Горе-долу по това време Майка влезе в кухнята. Погледна ме въпросително. Вече беше свалил костюма, и доколкото го познавах, го беше закачил. Носеше долнище на анцуг и нищо друго. Видът му – без блуза и шляпащ по пода с боси крака, накара сърцето ми да се разтупа. Беше вързал косата си на хлабава конска опашка, но това можех да му го простя, след като виждах чудесните мускули на гърдите и корема му. Ръцете и раменете му изглеждаха сякаш бяха видели сериозно вдигане на тежести, но честно казано, повечето беше естествен релеф. Не всичко, но повечето. Просто беше оформен приятно.

- Анита, все още ли си на телефона? – Осъзнах, че Теди бе казал нещо, но не го бях чула.

- Съжалявам, Теди, би ли повторил?

- Искаш ли да ти дам адреса на бара, или да изчакам Майка, за да говоря с него?

- Той е тук. – Подадох му телефона, а той го взе с вдигнати вежди. Обясних толкова набързо, колкото можех.

Майка постави длан върху слушалката.

- Сигурна ли си, че идеята е добра?

Поклатих глава.

- Почти съм убедена, че не е, но не мога да отида. Не и когато ardeur е напът да изплува на повърхността след минута или след няколко часа. Не мога да мръдна от тук, докато той не бъде нахранен.

- Знам, но може би е възможно Натаниел да отиде?

- Какво?Да отиде в бар във вероятно лоша част на града и да се пребори с голи ръце с върколак, толкова нов, че не може да пие без риск? – Поклатих глава.  – Натаниел има много полезни умения, но това не е едно от тях.

- И ти не си добра в това – добави той с усмивка, която да смекчи суровата истина.

Усмихнах му се в отговор, защото бе прекалено прав.

- Не, аз бих могла да отида в болницата и да държа Гил извън убежището, но не бих могла да разубедя върколак. Бих могла да го застрелям, но не и да го разубедя. Не и ако не го познавам.

Майка остана на телефона достатъчно дълго, за да разбере адреса и името на бара, след което затвори. Погледна ме, физиономията му бе предпазлива, неутрална с намек за тревога.

- Нямам проблем двамата с Натаниел да останете сами по време на ardeur. Въпросът е: Ти имаш ли проблем с това?

Свих рамене.

Той поклати глава.

- Не, Анита, трябва ми отговор преди да тръгна.

Въздъхнах.

- Трябва да стигнеш до там, преди вълкът да превърти. Върви, ние ще се оправим.

Той изглеждаше сякаш не ми вярва.

- Върви – настоях.

- Не се притеснявам само за теб, Анита.

- Ще дам всичко от себе си за Натаниел, Майка.

Той се намръщи.

- Какво означава това?

- Означава точно каквото казах.

Не изглеждаше доволен от отговора.

- Ако се мотаеш около мен, за да кажа: „О, да, не е проблем да храня ardeur и да се чукам с Натаниел“, въпросният вълк ще се превърне, ще бъде застрелян от ченгетата и може би ще е завлякъл и цивилни с него, още преди да си напуснал къщата.

- И двамата сте важни за мен, Анита. Нашият пард е важен за мен. Това, което се случва тази вечер, би могло да промени... всичко.

Преглътнах тежко, защото внезапно не исках да срещна погледа му.

Той ме докосна по брадичката и повдигна лицето ми, за да го погледна в очите.

- Анита.

- Всичко ще бъде наред – го уверих.

- Какво означава това?

- Не съм сигурна, но ще направя всичко възможно, и това е най-доброто, което мога да предложа. Преди ardeur да се появи, няма да знам какво ще направя. Съжалявам, но това е истината. Да кажа нещо различно, би било лъжа.

Той си пое дълбоко дъх и това накара гърдите му да се вдигнат и спуснат по приятен за окото начин.

- Явно ще се наложи да се съглася с това.

- Какво точно искаш да ти кажа? – попитах.

Той се наведе напред и положи нежна целувка върху устните ми. Рядко се целувахме толкова целомъдрено, но толкова близо до ardeur, той се държеше предпазливо.

- Искам за кажеш, че ще се погрижиш за това.

- Какво разбираш под „да се погрижа“?

Той отново въздъхна, поклати глава и пристъпи назад.

- Трябва да се обличам.

- Твоята кола ли ще вземеш или джипа?

- Ще взема моята. От полицията може да ти се обадят за друг труп, а цялото ти оборудване е в багажника на джипа. – Той ми се усмихна, почти тъжно, и отиде да се облича. Възкликна тихо, когато зави зад ъгъла. Заговори с нисък глас с друг мъж. Интонацията не отговаряше на тази на Натаниел.

Деймиън се появи плавно зад ъгъла.

- Сигурно си много разсеяна, след като не ме усети по-рано. – Беше прав, умеех да усещам неживите. Нито един вампир не би трябвало да успее да се приближи толкова, без да разбера, особено Деймиън.

Деймиън беше моят вампирски слуга, така, като аз бях човешкият слуга на Жан-Клод. Ardeur беше по вина на Жан-Клод и Бел Морт, нещо, във връзка с тяхната кръвна линия, ме беше заразило. Но превръщането на Деймиън в мой слуга бе по моя вина. Бях некромант и очевидно смесването на некромантията с това да бъдеш човешки слуга имаше непредвидими странични ефекти. Един от тях стоеше в срещуположния край на кухнята и се взираше в мен с очи с цвят на зелена трева. Хората нямаха такива очи, но явно Деймиън е имал, защото превръщането във вампир не променя първоначалното физическо описание на човек. Може да те накара да станеш малко по-блед, да удължи някои от зъбите, но косата, очите и цветът на кожата остават същите. Единственото нещо, което вероятно бе по-ярко, беше косата му. Червена коса, която не беше виждала слънце от стотици години, така че почти бе придобила цвета на прясна кръв – ярка, свежа, алена. Всички вампири са бледи, но Деймиън беше започнал живота си с онзи тен от мляко и мед, който някои червенокоси имат, така че бе дори по-блед от обичайното. Или може би се дължеше на отсенката на бледостта му, сякаш кожата му е била образувана от бял мрамор и някакъв демон или бог бе вдъхнал живот в тази бледост. О, момент, аз бях този демон.

Технически, моята сила, моята некромантия караше сърцето на Деймиън да бие. Той бе на повече от хиляда години и никога нямаше да стане вампир-господар. Ако не си господар, тогава ти трябва господар, който да ти даде достатъчно сила, за да се надигнеш от гроба, и не само през първата нощ, а всяка нощ. Понякога хората се надигаха от гробовете случайно, без наблизо да има господар, и по този начин се получаваха ревенанти. Ходещи трупове, които бяха малко по-добре от зомбитата, но се хранеха с кръв, вместо с месо и не гниеха. Дребни проблеми като този са причината за съществуването на вампирски закони относно начина, по който да бъдат нападани и как да не бъдат. Нарушиш ли закона, вампирите ще те убият заради това. И това става в държавите, в които съществуването на вампирите все още е незаконно. В САЩ, където имат права, вампирите се държат по-цивилизовано, в случай че полицията разбере за престъплението. Ако могат да го запазят в тайна, се оправят с проблема сами. Дори това да означава да убият някого от собствения си вид.

Сигурно Деймиън беше дошъл направо от работа, защото той, както повечето вампири, дошли съвсем наскоро от Европа, почти никога не носеше дънки и маратонки, освен това не харесваше да се облича официално, колкото и да настояваше Жан-Клод.

Носеше палто, което бях виждала преди. Беше в наситен борово зелен цвят, като редингот от 18 в., но беше ново, направено да зее отворено и да показва бледия блясък на гърдите и корема му. Ръкавите и реверът бяха почти изцяло покрити от бродерия, която вкарваше малко цветна пищност на фона на бялата кожа. Панталоните бяха от черен сатен, широки, сякаш в тях имаше много повече плат, отколкото бе нужен за стройните крака на Деймиън. В ролята на колан бе сложил широк зелен пояс, а чифт черни кожени ботуши се диплеха точно над коляното, така че цялостният образ изглеждаше изключително пиратски.

- Как мина работата? – попитах.

- „Смъртоносен танц“ е най-популярният клуб в Сейнт Луис. – Той продължи да се приближава, по-скоро да се плъзга, към мен. Имаше нещо в начина, по който ме гледаше, което не ми харесваше.

- Това е единственото място, където хората могат да отидат и да танцуват с вампири. Разбира се, че ще бъде популярен. – Погледнах го, съсредоточих се и разбрах, че този вечер се е хранил от доброволка. Доброволното хранене с кръв се считаше за равносилно на доброволния секс. Стига да си навършил подходящата възраст, би могъл да храниш немъртвите и да се сдобиеш с белези от ухапване, които да показваш на приятелите си. Бях наредила на Деймиън да се храни само от доброволни жертви, и заради връзката между нас, той не можеше да не ми се подчини. Легендарните некроманти можеха да се разпореждат с всички типове немъртви, а те трябваше да направят това, което им е казано. Единствените немъртви, които можех да командвам, бяха зомбитата и Деймиън, и, честно казано, намирах за обезпокоително дори това. Не ми харесваше да имам такъв контрол над някого.

Разбира се, съществуваше един вид контрол, който Деймиън имаше върху мен. Исках да го докосвам.  Когато той влезеше в някоя стая, чувствах почти непреодолимо желание да докосвам кожата му. Това беше част от същността на връзката между господар и слуга. Това привличане към слугите ти, тази нужда да ги докосваш, бе една от причините повечето слуги да се считат за високоценени притежания. Мисля, че това също така пречеше на най-откачените, най-злите вампири да убиват слугите си безконтролно. Защото връзката беше толкова близка, че често вампирът не оцеляваше след смъртта на слугата си.

Той заобиколи масата, а пръстите му се плъзгаха по облегалките на столовете.

- А аз съм един от вампирите, които цяла нощ бяха притискани от тела.

- Хана все още е мениджър на клуба, нали?

- О, да, а аз съм просто едно студено тяло, което да бъде изпратено в тълпата. – Той вече бе заобиколил масата и се намираше до кухненския остров, който разделяше кухненския бокс от останалата част на помещението. – Аз съм просто за цвят, като статуя или украса от плат.

- Не е честно. Виждала съм те как завладяваш тълпата, Деймиън. Обичаш да флиртуваш.

Той кимна, докато заобикаляше края на кухненския остров. Вече нищо не ни разделяше, освен фактът, че аз продължавах да се облягам на отдалечените шкафове, а той бе спрял при края на кухненския остров. Копнежът да намаля разстоянието, да обгърна тялото му с ръце, бе почти непреодолим. Това накара ръцете ми да ме заболят от нужда и накрая ги притиснах зад себе си, приковани от тялото ми по начина, по който Натаниел по-рано се беше облегнал на джипа.

- Изключително много се наслаждавам на флиртуването. – Той проследи с бледите си пръсти ръба на кухненския остров, бавно, с нежност, сякаш докосваше нещо друго.  – Но на работа не ни е позволено да правим секс, макар че някои от тях се молят за него. – Изумруденият цвят на очите му се разшири и погълна зениците му, така че ме гледаше с очи като зелен пламък. Силата му танцуваше по кожата ми и накара дъхът в гърлото ми да спре.

В началото гласът ми беше леко несигурен, но докато говорех стана по-решителен, а последните думи бяха изречени с почти нормален глас.

- Имаш разрешението ми да излизаш на срещи, да се чукаш или каквото решиш. Можеш да имаш любовници, Деймиън.

- А къде бих могъл да ги заведа? – Той се облегна на кухненския остров и скръсти ръце върху бледите си гърди.

- Какво имаш предвид?

- Имам ковчег в мазето ти. Задоволителен е, но трудно може да се нарече романтичен.

Можеше да каже много неща, които очаквах , но това не беше едно от тях.

- Съжалявам, Деймиън, никога не ми е хрумнало. Трябва ти стая, нали?

Той се усмихна леко.

- Стая, която да ползвам с любовниците ми, да.

Тогава осъзнах нещо.

- Искаш да кажеш, че ще водиш непознати тук. Хора, които току-що си избрал, и които ще остават да преспиват тук и ще бъдат на масата на закуска?

- Да – отвърна той, а вече разбирах изражението на лицето му – беше предизвикателно. Бе наясно, че няма да харесам мисълта за непознати, които ще идват в къщата, да не говорим да заставам лице в лице рано сутрин с непознати жени, които е довел вкъщи, за да ги чука.

Изпитах лек изблик на гняв и това ми помогна да мисля. Помогна ми да изтикам назад нуждата да го докосвам, която нямаше нищо общо с ardeur и имаше много общо със силата.

- Знам, че в Циркът си имал стая. Може би ще можем да уредим нещо с Жан-Клод, така че да можеш да водиш любовниците си там.

- Моят дом е тук, при теб. Сега ти си моят господар.

Трепнах леко при частта с господаря.

- Това го знам, Деймиън.

- Наистина ли? – Той се отблъсна от шкафа и застана точно пред мен. При такава близост, силата между нас трептеше. Това го накара да затвори очи, а когато ги отвори, те все още бяха като смарагдови езера, в които да се удавиш. – Ако ти си моята господарка, тогава ме докосни.

Сърцето ми биеше в гърлото сякаш беше уловено в капан. Не исках да го докосвам, защото толкова силно копнеех да го направя. В известен смисъл, това също бе част от привличането между мен и Жан-Клод. Това, което бях взела за желание и нова любов, беше отчасти вампирска хитрина. Номер, който да обвърже слугата към неговия господар, и господаря към слугата, така че и двамата да служат един на друг доброволно, с радост. Когато за пръв път осъзнах, че част от чувствата ми към Жан-Клод по някакъв начин бяха опетнени от вампирски психо-игрички, се разтревожих, макар че от гледна точка на Жан-Клод, това не беше нарочно. Той не можеше да повлияе повече на начина, по който ми въздействаше, отколкото аз можех да го направя относно Деймиън.

Той стоеше толкова близо, че ми се наложи да извия врата си назад, за да видя ясно лицето му.

- Искам да те докосна, Деймиън, но тази вечер се държиш много странно.

- Странно – повтори той. Доближи се толкова близо, че краят на палтото му и издутият атлаз на панталоните му се докоснаха до дебелия плат на панталоните от смокинга ми. – Странно, не се чувствам странно, Анита. – Той доближи лицето си до моето и прошепна следващите думи: - Чувствам се почти полудял. Всички тези жени, които ме докосват, които се търкат в мен, които притискат техните топли, - той се наведе, така че косата му докосваше бузата ми, - меки, - усещах горещия му дъх върху кожата си, - влажни, - устните му докоснаха бузата ми и аз потреперих, - тела в мен.

Дъхът ми излезе треперещ, а пулсът в ушите ми внезапно стана шумен. Беше трудно да се съсредоточа върху нещо друго, освен усещането за устните му върху бузата ми, въпреки че всичко, което правеха, бе да се допират леко до кожата ми. Преглътнах достатъчно силно, че да ме заболи, и изрекох:

- Можеше да отидеш при всяка от тях.

Той допря бузата до моята, но това означаваше, че се е навел още повече, което накара тялото му да се отдалечи още повече от моето. Компромис.

- А можех ли да имам вяра, че прозорците им имат защита от слънчева светлина? – Той се изправи и постави ръце зад мен върху двете страни на шкафа, така че се озовах в капан между ръцете му.  – Можех ли да имам вяра, че няма да ме наранят, след като слънцето е изгряло и лежа безпомощен?

Опитах се да измисля отговор, нещо, което да е от полза, нещо, което би ми помогнало да мисля за друго, освен колко много желаех да го докосна. Когато се съмняваш, се дръж раздразнително.

- Шията ми започва да се схваща като стоиш толкова близо. – Гласът ми беше съвсем леко задъхан, когато изрекох това. Хубаво.

Деймиън постави ръце на кръста ми, и само здравото усещане за тях около мен спря следващите ми думи, каквито и да бяха те. Това накара и него да спре за момент. Накара го да наведе глава със затворени очи, сякаш се опитваше да се съсредоточи, или да прочисти съзнанието си. Тогава ме вдигна, внезапно, и ме постави седнала върху шкафа. Това ме хвана неподготвена, а той бе поставил бедрата си между моите колене, преди да успея да реагирам.  Не бяхме притиснати един към друг, с изключение на ръцете му, които се намираха на кръста ми, но бяхме на една стъпка от това.

- Ето – изрече той с дрезгав глас, - сега можеш да ме виждаш по-добре.

Беше прав, но не това исках да направи. Исках лично пространство, а вместо това ръцете ми бяха свободни, а той бе едва на една ръка разстояние. Дланите ми се отпуснаха на раменете му и дори през богатия плат на палтото му, можех да усетя твърдостта му. Сякаш ръцете ми бяха със собствено мнение. Проследих очертанията на ръцете му, открих раменете му и накрая се оказах с длани върху широчината на тези рамене, а косата му ме гъделичкаше по външната част на дланите ми. Имаше нещо във вида на моите ръце върху неговите рамене, или в коприната на косата му върху кожата ми, което ме накара да се наведа към него. Исках целувка. Толкова беше просто. Изглеждаше погрешно да бъда толкова близо и да не го докосвам.

Той сведе главата си към моята. Очите му бяха като дълбоки зелени езера, достатъчно дълбоки, че човек да се удави в тях. Той прошепна:

- Само трябва да кажеш да спра и ще го направя.

Не поисках да спре. Плъзнах ръце по гладката линия на шията му, и в мига, в който докоснах непокритата му кожа с моята, станах по-спокойна. Отново можех да разсъждавам. Той бе неговият дар за мен, като мой слуга. Помагаше ми да бъда по-спокойна, да се контролирам повече. Когато го докосвах, бе почти невъзможно да изгубя самообладание. Той караше кръвното ми да спадне, помагаше ми да мисля.

Обгърнах лицето му с длани, защото исках да го докосвам, но това, което получих от вековете, през които е контролирал чувствата си, беше, че когато той постави устните си върху моите, не се оказах изгубена. Не бях завладяна, освен ако не пожелаех да бъда. Не че не чувствах нищо, защото не бе възможно да бъда обгърната от ръцете на Деймиън, да бъда притисната до гърдите му, устните му да галят моите, и да остана равнодушна. Трябва да си от камък, за да не се разтопиш в тази прегръдка, дори малко. Но докато придобивах спокойствие от него, той започна да си връща страстта, която бе загубил през вековете. Страст не само за секс, но за всяка по-силна емоция, защото господарят, който го беше създал, не търпеше силните чувства, освен страха. През следващите векове, тя беше изкарала насила от него повече, отколкото повечето вампири биха могли да оцелеят.

Той се отдръпна назад достатъчно, че да види лицето ми.

- Спокойна си. Защо си спокойна? Чувствам се като полудял, а ти ме гледаш спокойно!  – Сграбчи ме за раменете и впи пръстите си в тях, докато не ме заболя, а аз все още се чувствах спокойна. – Съдбата е жестока, след като колкото повече се докосваме, ти ставаш по-спокойна, а аз полудявам все повече. – Той ме разтърси леко, а по лицето му бушуваха чувства. – Наказан съм, без да съм направил нищо лошо.

- Това не е наказание, Деймиън. – Дори гласът ми беше нисък и спокоен.

- Жан-Клод твърди, че ако искаш, можеш да получаваш спокойствие, само когато имаш нужда от него. Че можеш да ме докосваш и да се наслаждаваш на това, но да не бъдеш впримчена зад тази маска. – Пръстите му се впиваха толкова силно, че ме нараняваха.

- Причиняваш ми болка, Деймиън. – Гласът ми все още бе спокоен, но в него имаше нотка разпаленост, нотка гняв.

- Поне чувстваш нещо, когато те докосвам.

- Пусни ръцете ми, Деймиън. – Той внезапно ме освободи, пусна ме, сякаш раменете ми бяха започнали да парят, защото той не можеше да не се подчини на директна заповед от мен. Каквато и да беше тя.

- Направѝ крачка назад, Деймиън, дай ми малко пространство. – Вече бях ядосана, дори и след като останалата част от тялото му се допираше до мен. Когато той направи това, което му бях казала, и вече въобще не ме докосваше, гневът ме препълни и се изля върху кожата ми като жар. Господи, усещането беше хубаво. Бях свикнала да бъда гневна. Харесваше ми. Това не бе най-позитивното нещо, но въпреки това беше истина.

Започнах да разтривам раменете си, там, където ме беше стискал, след което спрях. Не ми харесваше да показвам на някого колко много ме бе наранил.

- Не исках да те наранявам – изрече той, докато се беше хванал за собствените си рамене. За момент помислих, че усеща моята болка, след което осъзнах, че прегръща себе си, за да не докосва мен.

- Не, само искаш да ме чукаш.

- Това не е честно – възрази той.

Беше прав, не беше честно, но не ме интересуваше. Когато той не ме докосваше, можех да бъда толкова нечестна, колкото ми се искаше. Обвих се с гнева си. Подхраних го с всяко незначително желание, с което се бях борила в продължение на дни. Трябваше да си спомня, че този контрол прилича много на всеки друг. Че ако отхвърлиш един вид контрол, това кара останалите видове да станат по-трудни.

Освободих гнева си така, както човек би освободил побесняло куче. Той изръмжа в мен и се сетих за времето, в което яростта бе единствената топлина в живота ми, която позволявах. Когато гневът ми беше моя утеха и мой щит.

- Махай се, Деймиън, просто отиди и си легни.

- Не правѝ това, Анита, моля те. – Той протегна ръка към мен, щеше да ме докосне, но аз се дръпнах извън обсега му.

- Върви, сега.

На това, той не можеше да се спре. Бях му дала директна заповед. Трябваше да се подчини.

Излезе, а в зелените му очи блестяха сълзи. При вратата се размина с Натаниел. Натаниел ме погледна с безизразни очи и с предпазлива физиономия.

- Наложило се е Майка да излезе.

Кимнах, защото нямах доверие на гласа си. От дълго време не си бях позволявала да се ядосам толкова много. За няколко мига се почувствах добре, но вече започвах да съжалявам за отношението си към Деймиън. Той не бе искал да бъде мой слуга. Фактът, че го бях направила случайно, не го правеше по-правилно. Той беше възрастен, а аз току-що му наредих да си ляга, сякаш беше непослушно дете. Деймиън заслужаваше повече. Всеки друг заслужаваше повече.

Гневът се отдръпна и дори усещах кожата си по-хладна. Терминът „сгорещен от гняв“ беше много верен. Срамувах от постъпката си.  Отчасти я разбирах. Определено нямах нужда от още един мъж, свързан с мен по свръхестествен начин, който да изисква част от леглото ми или поне от тялото ми. Нямах нужда от това. И със сигурност нямах нужда от мъж, който може би дори не би могъл да храни ardeur. Защото дори и насред най-лошите моменти на ardeur, докосването на Деймиън можеше да охлади този огън. Докато той държеше ръката ми, ardeur нямаше да може да се появи, или можеше да бъде отложен за часове. Така че защо не прилепих Деймиън към тялото си? Защото той искаше от мен много повече, отколкото бях склонна да дам. Не бих могла да го използвам, за да ми помогне да се боря с ardeur, ако не бях склонна да се отдам на този глад за докосване, който и двамата изпитвахме един към друг.

Натаниел влезе с тихи стъпки в стаята, облечен с нищо друго, освен с копринени спортни шорти. Те бяха неговата версия на пижама. Беше разплел плитката си, така че гъстата му коса се разстилаше около него като някаква пелерина.

- Добре ли си?

Понечих да кажа, че дължа извинение на Деймиън, но не го изрекох, защото точно в този миг ardeur се появи. Не, не се появи, а ме погълна, удави, задуши. Внезапно не можех да дишам, заради пулсирането в гърлото ми. Имах чувството, че кожата ми е покрита и натежала от него. Не знам какво се е виждало в погледа ми, но каквото и да е било, то накара Натаниел да спре на място, закова го като заек в тревата, който знае, че лисицата е наблизо.

Ardeur се изля навън, като невидима вода, горещ, мокър и задушаващ. Разбрах кога силата удари Натаниел, защото той потрепери. Тялото му настръхна, сякаш самата му кожа реагираше на силата.

Тази вечер веднъж бях подтиснала ardeur, и това имаше цена. Бях отказала докосването на моя слуга, и това имаше цена. Бях приела с отворени обятия гнева си и му позволих да се излее върху някого, за когото ме беше грижа. Това също имаше цена. Не исках Натаниел да бъде този, който ще плати тази цена.

12

Не си спомнях да съм прекосявала стаята, но явно го бях направила, защото стоях пред него. Очите му бяха разширени, устните полуразтворени. Бях толкова близо, че можех да видя как пулсираше вената под кожата на врата му, като птиче в клетка. Наведох се към него, приближих само лицето си, колкото да мога да поема топлия ванилов аромат на врата му. Толкова близо, че можех да усетя пулса му като бонбонче на езика си. И знаех че това бонбонче щеше да е червено, меко и топло. Наложи се да затворя очи, за да не се сведа устни до това местенце, да не оближа кожата му, да не захапя и да освободя тази трепереща частица. Наложи се да затворя очи, за да не продължа да гледам това туптящо, потрепващо... собственият ми пулс беше прекалено бърз, сякаш щях да се задавя с него. Мислех че най-лошото, което можех да направя беше да храня ardeur чрез Натаниел, но мислите, които се въртяха в главата ми не бяха за секс. Бяха за храна. Благодарение на връзките ми с Жан-Клод и Ричард в себе си носех и по-страшни неща от ardeur. Опасни неща. Смъртоносни неща.

Застанах абсолютно неподвижно, опитвайки се да овладея собствения си пулс, собственото си сърцебиене. Но дори и със затворени очи все още можех да усетя аромата на кожата на Натаниел. Сладък, топъл и... близък.

Усетих дъха му на лицето си още преди да отворя очи.

Беше се приближил толкова близо, че лицето му изпълваше полезрението ми. Гласът ми излезе тих и задавен от нуждата, с която се опитвах да се преборя.

- Натаниел...

- Моля те – прошепна той, докато се приближаваше към мен, прошепна го отново и докато устата му се поколеба над моята, въздъхна – Моля те – срещу устните ми. Усещах дъха му горещ срещу устата си, сякаш щеше да ме изгори, когато се целунехме.

Приближаването на устните му на толкова малко разстояние беше направило едно нещо. Вече не мислех как да му разкъсам гърлото. В този момент разбрах, че можем да се нахраним чрез секс или можем да се нахраним чрез плът и кръв. Знаех че един глад може да бъде превърнат в друг, но преди момента, в който устните му почти докосваха моите, не бях осъзнала че нещо трябва да бъде нахранено. Аз не хранех жаждата на Жан-Клод за кръв, макар да носех сянка от нея. Не хранех звяра на Ричард, с глада му за месо, но и той живееше в мен. Държах в себе си толкова много гладове, но не хранех никой от тях, с изключение на ardeur. Това можех да нахраня. Това хранех. Но в този удар на сърцето, в който Натаниел ме целуна, разбрах защо не бях успяла да контролирам ardeur по-добре. Всички гладове се канализираха в този единствен глад. Интересът на Жан-Клод към кръвта. Желанието на Ричард за прясно, кърваво месо. Бях се преструвала, че не нося техния глад в себе си, вътре в мен. Но не беше вярно. Ardeur се беше надигнал, за да ми даде начин да се храня, начин, който не включваше разкъсването на гърлата на хората, начин, който не пълнеше устата ми със свежа кръв.

Натаниел ме целуна. Той ме целуна, а аз му позволих, защото ако се отдръпнех сега, ако се опитах да се боря, имаше и други начини да се нахраня, други начини, които щяха да го оставят кървящ и умиращ на пода. Устните му бяха горещи срещу моите, но част от мен искаше нещо още по-горещо. Част от мен знаеше, че кръвта му ще е като изгаряща вълна вътре в мен.

Внезапно получих силен визуален образ, който ме накара да се препъна, отдръпвайки се назад от него. Накара ме да се отдръпна назад от тази топла, твърда плът.

Почувствах зъбите си да се забиват в плът, през косми, груби и пречещи на езика. Но можех да почувствам пулса под кожата, да го почувствам като нещо уплашено, което бягаше от мен, както еленът беше побягнал през гората. Еленът беше хванат, но това сладко туптящо нещо оставаше точно извън обхвата ми. Захапах по-силно, прерязвайки кожата със зъби, които бяха създадени да разкъсват. Кръв изпълни устата ми, гореща, изгаряща, защото кръвта на елена беше по-топла от моята. Топлината им ми помагаше да ги откривам. Помагаше ми да ги заловя. Топлината на кръвта им ме зовеше, караше ароматът им да остава на всяко листо, покрай което минаваха, всяко стръкче трева, което ги докоснеше, носеше тази топлина и ги издаваше пред мен. Зъбите ми се затвориха около гърлото, разкъсаха предната му част. Кръвта започна да пръска, по мен, по листата, звучейки като дъжд. Преглътнах първо кръвта, гореща от преследването, а после и месото, което все още поддържаше последната потрепваща искрица пулс, последния удар живот. Месото се движеше в устата ми, докато се спускаше по гърлото ми, сякаш се бореше, дори и сега, да живее.

Завърнах се в кухнята, паднала на колене и пищяща.

Натаниел посегна към мен, но аз отблъснах ръцете му, защото си нямах доверие да го докосна. Все още можех да усетя вкуса на месото, кръвта, да почувствам как се спуска в гърлото на Ричард. Не ужасът ме накара да отблъсна Натаниел. А това, че ми беше харесало. Възторгът от кръвта лееща се върху ми. Борбата на животното ме беше възбудила, беше направила убийството още по-сладко. Винаги когато бях докосвала Ричард усещах колебание, съжаление, отвращение, от това което е, но този път нямаше съжаление в това споделено видение. Той беше вълкът, той повали елена, отне живота му, и нямаше никакво съжаление. Звярът се беше нахранил и само за момент, на човека в него не му пукаше.

Спуснах всеки щит, който можех между него и мен и чак тогава усетих да поглежда нагоре, усетих да надига окървавената си муцуна и да ме поглежда, сякаш можеше да види как го гледам. Облиза кървавите си устни и единствената мисъл, която усетих беше, че е хубаво. Беше хубаво, там имаше още и той щеше да се нахрани.

Изглежда не можех да се отделя от него. Не можех да изключа връзката. Не исках да чувствам отново как забива зъби в елена. Не исках да съм в главата му за следващата хапка. Пресегнах се към Жан-Клод. Пресегнах се за помощ, а достигнах... кръв.

Устата му беше сключена над нечий врат, зъбите му бяха забити в тази плът. Помирисах тази плът, познавах този аромат, знаех че  държеше в ръцете си Джейсън, своя pomme de sang, притиснат по-плътно от любовник, защото любовникът не би се борил, любовникът не би усещал смъртта си в целувката ти.

Кръвта беше толкова сладка, по-сладка от тази на елена. По-сладка, по-чиста, по-хубава. И част от това по-хубаво беше усещането за ръцете му сключени зад гърба ни, притискащи ни толкова силно, колкото и ние него. Частта, която го правеше по-хубаво беше прегръдката. Усещането за сърцето на Джейсън, биещо срещу предната част на гърдите ни, така че можехме да усетим ужаса му, когато сърцето започна да осъзнава, че нещо не беше наред, и колкото повече се плашеше, толкова повече кръв изпомпваше, толкова повече от тази сладка топлина се изливаше в гърлата ни.

Всичко, което вкусвах беше кръв. Всичко, което надушвах беше кръв. Изливаше се в гърлото ми и не можех да дишам. Давех се. Давех се в кръвта на Джейсън. Светът беше почервенял и аз се бях изгубила. Един пулс, един пулс в тази червена тъмнина. Един пулс, едно сърцебиене ме откри и ме измъкна навън.

Усетих две неща едновременно. Лежах на студени плочки и някой ме държеше за китката. Тяхната ръка на китката ми. Отворих очи и открих Натаниел, коленичил до мен. Ръката му на китката ми. Пулсът на дланта му биеше срещу пулса на китката му. Сякаш можех да усетя кръвта, течаща по ръката му, да я подуша, почти да я вкуся.

Претърколих се по-близо до него, извих тяло около краката му, поставих глава на бедрото му. Миришеше толкова топло. Целунах ръба на бедрото му и той разтвори краката си за мен, позволи на лицето ми да се плъзне между тях, така че следващата целувка беше на гладката топлина на вътрешната част на бедрото му. Плъзнах език по тази топла, топла кожа. Той потрепери и пулсът му се ускори срещу моя. Пулсът на дланта му напъваше срещу пулса на китката ми, сякаш искаше вътре в мен. Но не сърцебиенето си искаше той да е в мен.

Завъртях очи и го видях, издут и стегнат, в предната част на шортите му. Плъзнах език нагоре по кожата му, облизвах все по-близо и по-близо до тази тънка ивица сатен, изпъната върху предната част на тялото му.

Усетих пулса му върху устните си, но това не беше ехо от дланта му. Устата ми беше върху голямата вена от вътрешната страна на бедрото му. Той пусна китката ми, сякаш вече нямахме нужда от нея, вече имахме друг пулс, друго, по-сладко място за изследване. Можех да подуша кръвта му, точно под кожата, като някакъв екзотичен парфюм. Притиснах уста над тази трептяща топлина, целунах кръвта течаща под кожата. Облизах подскачащия тътен на пулса му с бързо движение на езика си. Имаше вкус на кожата му, сладка и чиста, но освен това имаше вкус на кръв, като сладки медни монети на езика ми.

Ухапах го леко и той изстена над мен. Плъзнах длани по бедрото му, стиснах го здраво, така че следващото ухапване беше по-силно, по-дълбоко. Плътта му изпълни устата ми за секунда и успях да вкуся пулса му под кожата. Знаех че ако стисна зъби тази кръв ще се излее в устата ми, че сърцето му ще се изсипе в гърлото ми, сякаш иска да умре.

Останах със зъби около пулса му, борех се да не стисна, да не пусна този горещ, червен поток. Не можех да го пусна и ми използвах всичките си сили да не довърша. Протегнах се по тези свръхестествени нишки, които ме свързваха с Жан-Клод и Ричард. Получих объркан образ за месо и вътрешности и тела блъскащи се наблизо. Глутницата се хранеше. Отхвърлих този образ, защото ме караше да искам да стисна. Муцуната на Ричард беше забита дълбоко в топлината на тялото, забита дълбоко в сладките неща вътре. Трябваше да избягам от тези чувства, преди да започнех да се храня от Натаниел по начина, по който те се хранеха от елена.

Открих Джейсън лежащ блед на леглото на Жан-Клод, кървейки на чаршафите. Гладът на Жан-Клод за кръв беше задоволена, но имаше и други гладове. Той погледна нагоре към мен, сякаш можеше да ме види. Очите му бяха давещо сини и го почувствах, ardeur се беше надигнал и у него. Беше се надигнал с вълна, която го караше да гледа надолу към тялото на Джейсън с мисли, които нямаха нищо общо с кръвта.

Той проговори, гласът му проехтя през мен:

- Трябва да те изключа, ma petite, нещо не е наред тази вечер. Ще ме накараш да направя неща, които не искам да правя. Нахрани ardeur, ma petite, избери неговия пламък, преди да се появи друг глад и да те отнесе. – И с това той изчезна. Сякаш затръшна врата помежду ни. Само след секунда осъзнах, че беше затворил вратата не само между него и мен, но и между Ричард и мен. И така внезапно се оказах без котва.

Бях сама с усещането за пулса на Натаниел в устата си. Плътта му бе толкова топла, толкова топла и пулсът му биеше като нещо живо в кожата му. Исках да освободя това борещо се, треперещо нещо. Исках да го освободя от клетката му. Да освободя Натаниел от клетката на плътта му. Да го освободя.

Борех се да не захапя, защото част от мен знаеше, че веднъж вкуся ли кръв, ще се нахраня. Ще се нахраня, а Натаниел можеше и да не оцелее.

Една длан сграбчи моята, сграбчи и задържа. Знаех кой е преди да повдигна лице от бедрото на Натаниел. Деймиън коленичеше до нас. Неговото докосване ми помогна да се изправя на колене, помогна ми да мисля, поне малко. Но ardeur не изчезна. Отдръпна се назад като океан, оттеглящ се от брега, но не изчезна и знаех че отново ще се завърне. Нова вълна се надигаше и когато се разбиеше върху нас, трябваше да имаме план.

- Нещо не е наред – казах и гласът ми потрепери. Стисках ръката на Деймиън, сякаш беше последното солидно нещо на света.

- Почувствах ardeur да се надига и си помислих „Страхотно, пак останах отстрани”. Тогава нещо се промени.

- Беше чудесно – гласът на Натаниел звучеше далечен и замечтан, сякаш само си бяхме поиграли добре.

- Не почувства ли промяната? – попитах.

- Да – каза той.

- Не се ли уплаши?

- Не – отговори, – знаех, че няма да ме нараниш.

- Радвам се, че поне един от нас е бил сигурен.

Той се надигна на колене, от полегналата си позиция.

- Вярвай в себе си. Вярвай на това, което чувстваш. То се промени, когато се опита да се бориш с него. Спри да се бориш. – Той се наведе към мен. – Позволи ми да бъда твоя храна.

Поклатих глава и стиснах ръката на Деймиън, но сякаш можех да почувствам вълната да се завръща към брега. Усещах как се надига, надига и когато дойдеше, щеше да ни отнесе. Не исках да бъда отнесена.

- Щом Жан-Клод ти каза да нахраниш ardeur, тогава го нахрани – каза Деймиън. – Това, което чувствах преди малко от теб, беше по-близо до жажда за кръв. – Лицето му беше много сериозно, дори тъжно. – Не искаш да знаеш какво може да те накара да направиш жаждата за кръв, Анита. Не го искаш.

- Защо тази вечер е различно? – като дете, което питаше защо на чудовището под леглото му беше пораснала нова, по-страшна глава.

- Не знам защо, но знам, че за пръв път мога да го почувствам, когато ме докоснеш. Далечно ехо, но го чувствам. Винаги преди, Анита, когато ме докоснеше, то изчезваше – направи движение с пръсти, сякаш гасеше свещ – гаснеше. Тази вечер... – Той се наведе над ръката ми и знаех, че щеше да постави устни на кокалчетата ми. Един от даровете на ardeur е, че ти позволява да надникнеш в сърцето на някого. Позволява ти да видиш какво наистина чувства. Когато устните му докоснаха кожата ми, усетих какво чувства Деймиън. Задоволство. Нетърпение. Притеснение, но това изчезваше бързо от досега му до кожата ми. Той искаше. Искаше мен. Искаше да нахрани глада на кожата си. Нуждата на тялото си, не толкова от оргазъм, а нуждата да бъде прегръщан силно и плътно, нуждата, която всички притежаваме – да притиснем тялото си до това на някой друг. Почувствах самотата му и нуждата му, поне за една нощ, да не е самотен, да не бъде заточен долу в тъмното, сам. Видях как се чувстваше относно ковчега си, долу, в мазето. Това не беше неговата стая. Не беше негово в никой смисъл. Беше просто мястото, където отиваше да умре всяка сутрин. Мястото, където отиваше да умре, сам, знаейки, че ще се надигне сам, както беше умрял. Видях безкрайния поток жени, от които се беше хранил, като страници в книга, руса, брюнетка, с татуировка на врата, тъмна кожа, бледа кожа, със синя коса, безкраен поток от вратове и китки и лакомите им очи, и грабещите ръце, почти всяка вечер пред публика, част от шоуто в „Смъртоносен танц”. Така че и храненията му не бяха лични. Дори това не беше специално. Беше ядене, за да не умреш, без никакво значение.

В центъра на съществото му имаше огромна празнина.

Предполагаше се, че аз съм неговият господар. Предполагаше се, че аз ще се грижа за него, а аз не знаех. Не бях попитала и бях толкова заета, да не бъда обвързана с друг мъж, чрез някакви странни свръхестествени неща, че не бях забелязала, че животът на Деймиън беше скапан.

- Съжалявам, Деймиън, аз... – не знам какво щях да кажа, защото пръстите му докоснаха устните ми и спрях да мога да мисля. Пръстите му носеха тежест и топлина, каквито досега нямаха.

Очите му се разшириха, от изненада мисля, толкова учуден от усещането, колкото и аз. Или и моите устни опариха пръстите му? Дали устните ми не се усещаха подути и натежали, както аз усещах пръстите му, сякаш изведнъж устни и пръсти бяха повече от това, което са.

Раздвижих устни под докосването му, едва-едва, колкото да притисна устата си към твърдостта на пръстите му, в едва доловима целувка, но не кожата му вкусвах или поне не тази, която докосвах. А сякаш поставих уста върху най-интимните му части. Усещах плътната, солидна твърдост на пръстите му, но вкуса, ароматът му, носеше парфюма на по-ниски части, сякаш бях куче по следата на мястото, където исках да бъда.

Той пое рязко въздух и когато обърнах очи нагоре, за да видя лицето му, погледът му беше като на удавник, сякаш вече докосвах това, което можех да вкуся. Очите му се изпълниха със смарагдов блясък и просто така от устните ми, през пръстите му, дланта, ръката, гърдите, през бедрата му, чак до центъра на тялото му се проточи нишка от страст. Можех да го усетя, плътен, богат и пълен с кръв. Можех да вкуся топлината му, сякаш устата ми беше притисната към слабините му. Можех да го вкуся, да го почувствам и когато плъзнах устата си по върховете на пръстите му, плъзнах нещо толкова по-малко, по-твърдо в устата си, когато зелените му очи се обърнаха нагоре и джинджифиловите му ресници се спуснаха върху тях. Дъхът му излезе в една дума:

- Господарю.

Знаех, че е прав, в този момент разбрах, защото си спомних как съм от другата страна на такава целувка. Жан-Клод можеше да прокарва желание през мен, сякаш целувката му беше пръст, плъзнат по тялото ми, по всеки нерв, така че докосваше неща, които никоя ръка или пръст не биха могли някога да докоснат. За първи път почувствах другата страна на такова докосване, почувствах това, което Жан-Клод усещаше от години. Той беше вкусвал най-интимните ми части, дори дълго преди да му бях разрешила да ги докосне или види. Почувствах това, което той беше усещал и то беше удивително.

Натаниел докосна другата ми ръка. Мисля че всъщност бях забравила за него, бях забравила за всичко друго, освен за усещането от плътта на Деймиън срещу моята. Тогава Натаниел ме докосна и можех да усетя тялото му през дланта на ръката ми, сякаш се проточи линия от пулса на дланта ми по тялото му, като дълга нишка от топлина и желание, и... сила.

Усетих тази сила да пламва от устата и дланта ми в техните тела. Това беше моята сила, силата, която Жан-Клод беше събудил в мен чрез своите белези, но също така беше моята сила, моята некромантия, която пламтеше като студен пламък през тялото на Деймиън, но когато удари тялото на Натаниел, силата се промени, преобърна се, стана нещо топло и живо. За едно премигване силата пламна през мен, през всички нас, но вече не усещах секс, а болка. Бях хваната между огън и лед, между толкова интензивен студ, че пареше, а огъня пареше, защото си беше това, което е. Сякаш половината кръв в тялото ми се беше превърнала в лед, така че нищо не течеше, и умирах, а другата половина от тялото ми съдържаше кръв, която беше като разтопено злато и кожата ми не можеше да я задържи. Разтапях се, умирах. Изкрещях и мъжете изкрещяха заедно с мен. Звукът на Натаниел и Деймиън, техните гласове, а не моя, беше това, което успя да извлече някаква част от мен над болката.

Тази една заслепена, болезнена част, знаеше че ако позволя на това да ме победи, всички ще умрем, а това не беше приемливо. Трябваше да открия начин да го овладея, да го контролирам или бяхме свършени. Но как контролираш нещо, което не разбираш? Как овладяваш нещо, което не можеш да видиш или поне да докоснеш? В този момент осъзнах, че не докосвах нищо. Че някъде в болката бях пуснала и двамата. Чувствах кожата си празна без докосването им, но връзката помежду ни все още беше там. Един от нас, или всички, се беше опитал да се спаси като се беше пуснал, но тази магия не се побеждаваше толкова лесно. Стоях клекнала на пода, не докосвайки никого и нищо, но можех да ги почувствам. Да усетя сърцата им в гърдите, сякаш можех да протегна ръка и да извадя тези топли, биещи органи от телата им, сякаш за мен плътта им беше вода. Образът беше толкова силен, толкова истински, че ме накара да отворя очи, помогна ми да овладея болката.

Натаниел беше полуприклекнал, с ръка все още протегната към мен, сякаш аз бях тази, която се беше отдръпнала. Очите му бяха затворени, лицето му изкривено от болка. Деймиън коленичеше, но лицето му не издаваше нищо, ако не чувствах болката му, нямаше да знам, че кръвта му се превръща в лед.

Ръката на Натаниел докосна моята, като дете опипващо в мрака, но в момента, в който пръстите му ме докоснаха, болката започна да отслабва. Стиснах ръката му и вече не болеше. Все още беше горещо, но това беше туптящият пулс на живота, сякаш ни изпълваше топлината на летен ден.

Другата половина на тялото ми все още беше толкова студена, че гореше. Хванах ръката на Деймиън и в момента, в който се докоснахме и това спря да боли. Магията, поради липса на по-подходящ термин, се изля през мен, студа на гроба и топлината на живота, а аз стоях по средата, като нещо хванато между живот и смърт. Аз съм некромант, хваната съм между живота и смъртта, винаги.

Спомних си смъртта. Ароматът на парфюма на майка ми, „Хипнотик”, вкуса на червилото й, когато ме целуваше за довиждане, сладкият аромат на пудра от кожата й. Спомних си усещането за гладко дърво под малки длани, ковчегът на майка ми, лепкавата миризма на карамфилите, покриващи тялото й. На седалката в колата имаше петно от кръв, а на предното стъкло овални пукнатини. Поставих малка длан на тази засъхнала кръв и си спомних кошмарите в последствие, където кръвта винаги беше влажна, а колата беше тъмна и можех да чуя как майка ми пищеше. По времето когато я видях, кръвта беше изсъхнала. Беше умряла без да мога да се сбогувам и не бях чула писъците й. Беше умряла почти веднага  и вероятно изобщо не беше крещяла.

Спомних си усещането за кушетката, груба и на буци, и миришеща на плесен, защото след като мама си отиде, нищо не се чистеше. В този момент разбрах, че това не беше мой спомен. Германската майка на баща ми, се нанесе и поддържаше всичко без прашинка. Но аз все още бях малка и се притисках към тази плесенясала кушетка, в стая, която никога не бях виждала, която се осветяваше само от един примигващ телевизор. Имаше един мъж, огромна тъмна сянка на мъж и той биеше едно момче, биеше го с металният край на колан. Не спираше да повтаря: „Да те чуя как пищиш, копеленце малко. Пищи да те чувам.”

Кръв потече от гърба на момчето и аз изпищях. Аз изпищях вместо него, защото Николас никога не би изпищял. Изпищях вместо него и побоят спря.

Спомних си усещането как Николас ме прегръща през гърба, гали косата ми.

- Ако нещо се случи с мен. Обещай ми, че ще избягаш.

- Николас...

- Обещай ми, Натаниел, обещай ми.

- Обещавам, Ники.

Сън и единствената безопасност, която познавах, защото ако Николас бдеше над мен, мъжът не можеше да ме нарани. Николас нямаше да му позволи.

Тогава образът се разтроши, разпилявайки се като счупено огледало, частични образи. Мъжът се надвесва все по-близо; първият удар, падането на килима, кръв по килима, моята кръв. Николас на вратата с бейзболна бухалка. Бухалката удря мъжа. Силуетът на мъжа очертан на фона на проклетия телевизор, бухалката в неговите ръце. Кръв оплисква екрана. Николас, който крещи:

- Бягай, Натаниел, бягай!

Бягам. Бягам през дворовете. Куче на верига, лае, ръмжи. Бягам. Бягам. Падам до поток, кашлям кръв. Тъмнина.

Спомнях си битка. Мечове, щитове и хаос. И колкото и да се опитвах, виждах единствено хаос. Гърлото на мъж, експлодиращо в ярък поток кръв; усещането за острието ми, забиващо се толкова дълбоко, че ръката ми изтръпва; сблъсъкът, когато удрям нечий щит с моя; как бивам отблъснат надолу по стръмни стъпала; и над всичко това ожесточената радост, пълното задоволство; битката беше това, заради което живеехме, всичко останало беше просто за запълване на време. Познати лица навлязоха в полезрението ми, сини очи, зелени, руси и червенокоси, всички като мен. Усещането за кораб под краката ми и сиво море, побеляващо от вятъра. Тъмен замък на самотен бряг. И там се беше водила битка, това знаех, но не този спомен получих. Виждах стръмно каменно стълбище, което се изкачваше нагоре и все по-нагоре в каменна кула. Факли примигваха над тези стъпала и една сянка. Побягнахме от сянката, защото преди нея идваше ужасът. Портите се спуснаха и хванати в капан, ние се обърнахме и заехме позиции. Смазващ страх, докато вече не може да дишаш. Мнозина пуснаха оръжия и просто полудяха при това докосване.

Сянката пристъпи навън под звездната светлина и се превърна в жена. Жена, с кожа бяла като кост, устни червени като кръв и коса като златни паяжини. Ужасяваща, наистина, и красива, макар че красотата и караше мъжете да плачат, вместо да се усмихват.

Но тя се усмихна, тази първа извивка на тези червени, червени устни, този първи поглед към зъби, които никоя смъртна уста не би могла да има. Объркване, после чувството за малки бели ръце като бяла стомана, и очите й, нейните очи като сиви пламъци, сякаш пепелта можеше да гори. Образите прескочиха и Деймиън лежеше в легло, докато ужасяващата красавица го яздеше. Тялото му се изпълваше, готово да се излее в нея, на ръба на удоволствието, когато тя го промени, с тласък на волята си, както тласък на бедрата й можеше да дава удоволствие, само една мисъл и той се давеше в страх. Страх, толкова голям и толкова ужасен, че го накара да омекне, откъсна го от удоволствието и го захвърли почти в лудостта. И после се отдръпваше, както океана се отдръпва от брега и тя започваше отново. Отново и отново, отново и отново, удоволствие, ужас, удоволствие и ужас, докато не започнеше да я умолява да го убие. Когато започнеше да се моли, тя му позволяваше да свърши, позволяваше му да достигне удоволствието до край, но само ако започнеше да моли.

Един глас се промъкна през спомените и ги разби:

- Анита, Анита!

Премигнах и все още стоях на колене между Деймиън и Натаниел. Деймиън беше извикал името ми.

- Стига толкова – каза той.

Натаниел плачеше и клатеше глава.

- Моля те, Анита, стига толкова.

- Защо обвинявате мен за разходката по пътеката на лошите спомени?

- Защото ти си господаря – отвърна Деймиън.

- Значи вината е моя, че преживяваме наново най-гадните моменти от живота си? – потърсих лицето му с очи, но продължавах да стискам ръката му. Вече не беше еротично, по-скоро ръцете им бяха спасителни въжета.

- Ти си господаря – повтори Деймиън.

- Може би това е края, каквото и да беше, може би вече свърши. – Деймиън ми хвърли поглед, който толкова приличаше на този на Жан-Клод, че беше изнервящо. – Какъв е този поглед?

- Все още мога да го почувствам – каза Натаниел с приглушен и изпълнен със страх глас.

- Ако спреш да спориш и започнеш да внимаваш в това, което се случва и ти ще го усетиш – каза Деймиън и не говореше на Натаниел.

Затворих си устата, само това можех да направя, за да спра да споря, но тишината беше достатъчна. В тази кратка тишина усетих сила, която притискаше врата в главата ми като осезаемо тяло. Врата, която нямаше да издържи още дълго.

- Как успя да ни измъкнеш толкова?

- Аз не съм господар, но все пак съм на над хиляда години. През годините научих някои умения, толкова колкото да остана нормален.

- Добре, господин Вампир-умник, какво се случва с нас?

Той стисна дланта ми и нещо в очите му направо ми каза, че не иска да го каже на глас. Осъзнах, че не мога да усетя емоциите му.

- Ти ни защитаваш, така ли е?

Той кимна.

- Но не за дълго.

- Какво става? Какво се случва с нас? Защо споделяме спомени?

- Това е белег.

Намръщих му се.

- Какво? – белезите бяха свръхестествени връзки. Споделях ги с Жан-Клод и Ричард.

- Не знам кой поред, но това е белег. Не е първия, може би не е и втория. Може би третия? Никога не съм имал човешки слуга или мое животно. Никога не съм бил част от триумвират. Ти си, така че ти ми кажи.

- На нас – каза и Натаниел, с онзи приглушен, уплашен глас.

Погледнах в тези широки, лавандулови очи. Той чакаше аз да оправя нещата. Проблемът беше, че не знаех как. Не знаех как е започнало, така че как можех да го завърша? Отвърнах се от пълното доверие, изписано на лицето му, защото не можех да мисля, гледайки в очите му. опитах се да си спомня третия белег. Имаше споделяне на спомени, но съвсем слабо. Проблясъци как Жан-Клод се храни от парфюмирани китки, секс с жени, носещи прекалено много бельо; Ричард, тичащ през гората във вълча форма, богатият свят на миризми, който се откриваше в тази форма. Бяха все чувствени, но безопасни спомени. Никога не ми беше хрумнало да попитам какви спомени те бяха получили от мен. Вероятно не исках да знам.

- Третия белег, мисля. Макар че, когато Жан-Клод контролираше нещата, това бяха просто проблясъци, повече чувства, нищо прекалено сериозно. Сега защо сме заключени в терапевтичен ад?

- За какво мислеше точно преди да започнат спомените? – попита Деймиън.

- Смърт, - отговорих, - мислех за смърт, не знам защо.

- Тогава бързо помисли за нещо друго. – Гласът му звучеше почти паникьосан и можех да усетя защо. Можех да усетя как вратата в главата ми започва да се извива навън, сякаш се разтапяше. Знаех, че когато падне е по-добре да имаме план.

- Не съм се опитвала да бележа никого – казах.

- Знаеш ли как да го спреш? – попита той.

- Не – отговорих.

- Тогава мисли за нещо друго, нещо по-хубаво.

- Мисли щастливи мисли – каза Натаниел.

Погледнах го.

- На кого ти приличам, на Питър Пан ли?

- Какво? – попита Деймиън.

- Да, искам да кажа, не, - каза Натаниел. – Мисли щастливи мисли. Все едно трябва да полетиш. Аз оцелях през онова, което се случи след... след като умря Николас. Но не искам да го преживявам втори път. Моля те, Анита, мисли щастливи мисли.

- Защо някой от вас не мисли щастливи мисли? – попитах.

- Защото ти си господаря, не ние, - каза Деймиън, - твоят ум, твоето поведение, твоите желания, управляват ситуацията, не нашите. Но за Бога, спри да мислиш за най-лошите неща, които някога са ти се случвали, защото не искам да виждам най-лошото, което помня. Натаниел е прав, мисли щастливи мисли.

- Щастливи мисли, - каза Натаниел и обви и двете си ръце около една от моите. – Моля те, Анита, щастливи мисли.

- Току що ми свърши вълшебният прашец – заядох се.

- Вълшебен прашец? – попита Деймиън, но поклати глава. – Не знам за какво говориш. Просто мисли за нещо приятно, щастливо, нещо, каквото и да е.

Опитах се да мисля щастливо. Помислих си за кучето си Джени, което умря, когато бях на четиринадесет и изпълзя от гроба си седмица след като умря. Изпълзя от гроба и дойде при мен в леглото. Спомнях си тежестта й, миризмата на прясно разкопана пръст и разложена плът.

- Не! – изкрещя Деймиън. Обърна рязко лицето ми към себе си, очите му бяха подивели. – Не, няма да видя това, което следва в историята ми. Няма! – Сграбчи горната част на ръцете ми и ме завъртя към себе си, разтърсвайки ме. Натаниел се обви около кръста ми, притискайки се към тялото ми. Деймиън попита: – Нямаш ли никакви щастливи спомени?

Като в една от онези игри, когато ти казват да мислиш или да не мислиш за нещо. Трябваше да мисля хубави неща, а всичко, за което се сещах завършваше зле. Майка ми беше чудесна, но беше умряла. Обичах Ричард, но той ме беше зарязал. Някога в колежа смятах, че обичам един човек, но и той ме заряза. Помислих си за усещането от тялото на Майка, но чаках и него да ме зареже. Натаниел ме прегърна по плътно, с лице притиснато в гърба ми.

- Моля те, Анита, моля те, щастливи мисли, полети заради мен, Анита, моля те, Боже, лети за мен.

Докоснах ръката му, дланта му и си помислих за ваниловия аромат на косата му. Представих си лицето му, оживено и съсредоточено, докато Майка ни чете. Все още мислех че Майка ще се превърне от Чаровния принц в Големия лош вълк (антропоморфичната обида не е нарочно), но Натаниел никога нямаше да ме зареже. Имаше моменти, когато мисълта Натаниел да остане вечно с мен дяволски ме плашеше, но сега отхвърлих тази тревога. Отблъснах я. Концентрирах се на усещането за него и сякаш почувствал мислите ми той започна да релаксира. Изправи се на колене зад гърба ми, ръцете му все още обвиваха кръста ми, притискайки тялото си към моето. Облегна лице над рамото ми и усетих сладкия аромат на кожата му. Имах щастливата си мисъл. Нямаше да полетя, защото Натаниел го беше поискал от мен, щях да полетя заради него.

Поставих целувка на бузата му и той се притисна към гърба ми, потърквайки лице в бузата и врата ми.

Деймиън все още държеше ръцете ми , но по-свободно. Гледаше ни втренчено.

- Явно намери щастлива мисъл?

Вдишах чистия ванилов аромат и вдигнах поглед към него.

- Да. – Гласът ми звучеше по-плътно заради аромата на кожата и усещането за тялото на Натаниел около моето. Помислих си „Сякаш е жива кукла, която ти носи спокойствие, като мече или пингвин”, но дори и докато си го мислех, знаех че е само частично вярно. Плюшеният ми пингвин, Зигмунд, никога не ме беше целувал по врата и никога нямаше да го направи. Това беше един от плюсовете му. Нямаше много изисквания към мен.

Вратата в ума ми се разтапяше, като кубче лед, оставено на слънце. Паника накара гърдите ми да потреперят, а знаех че паниката няма да е подходяща емоция, когато вратата се разтопи. Придърпах Деймиън надолу към нас и прошепнах:

- Целуни ме.

Устните му докоснаха моите и вратата изчезна. Но този път не ни връхлетяха спомени, връхлетя ни аrdeur. За първи път го прегърнах, прошепнах му гальовно и направих свръхестествения еквивалент на „Ела и ме хвани”. Ела и ни хвани.

13

Преди не бях посрещала ardeur с отворени обятия. Била съм смазвана от него, побеждавана от него, оставяла съм му се, но никога не съм се предавала пред него, поне не и без борба. Жан-Клод ми бе казал, че ако мога само да спра да се боря, няма да бъде толкова ужасно. Че веднъж като се придобие малко контрол, трябва „да се сприятелиш“ със силата. Тогава го погледнах многозначително и той заряза темата, но беше прав, а аз грешах. Мисля, че за него това би било съблазняване, но ставаше въпрос за мен, и фактът, че можех да мисля, докато това се случваше, беше повече проблем, отколкото благословия.

Нямах проблем с изчезването на сакото на смокинга ми. Нямах проблем с плъзгането към пода на зеленото палто на Деймиън, дори и след като това оставяше горната част на тялото му бледо и голо, с чудесни мускули, които играеха под кожата, с цвят на свежи, бели чаршафи. Проблемът беше Натаниел, или по-скоро объркването ми относно него. Прокарах ръце нагоре по невероятната топлина на кожата му, но изражението в лавандуловите му очи бе прекалено много. Не обичах Натаниел, не и по начина, по който се нуждаех, но погледът в очите му оставяше съмнение за чувствата му към мен. Това беше погрешно. Не можех да взема това от него, ако той беше влюбен в мен, а аз не бях влюбена в него. Не можех да го направя.

Отдръпнах ръцете си, клатейки глава. Деймиън се беше прилепил за гърба ми, но в мига, в който се отдръпнах от Натаниел, нетърпеливите му ръце забавиха движенията си.

- По дяволите – прошепна той и наведе лицето си към върха на главата ми.

Погледът на Натаниел, от блестящ от любов, стана по-мрачен, по-възрастен. Постави длани от двете страни на лицето ми, прегръщайки ме.

- Не се отдръпвай – изрече той.

- Трябва.

- Ако не бъде секс, ще бъде кръв, Анита, не го ли усещаш? - попита Деймиън.

Можех да почувствам нещо. Сякаш този аз бях тази, която издигаше щитовете. Но от другата страна все още имаше нещо голямо и плашещо. Нещо, което аз бях задействала, но не преднамерено, нещо, което бе гладно. То не се интересуваше от какво се храни, но, в крайна сметка, щеше да се нахрани от нещо.

Ръцете на Деймиън все още бяха върху раменете ми, но беше отдръпнал тялото си достатъчно, така че вече не се докосвахме на друго място.

- Анита, моля те...

Извърнах се в ръцете на Натаниел, за да мога да зърна лицето на Деймиън.

- Това е погрешно, Деймиън.

- Сексът, или с кого го правиш? – попита той.

Поех дъх, за да му отговоря, но дланите на Натаниел се затвориха около лицето ми. Той ме обърна, за да го погледна и внезапно бях почти болезнено наясно със силата на ръцете му. Сила, която по-скоро би могла да смаже лицето ми, отколкото да го прегръща. Той беше толкова покорен, че рядко ми напомняше колко изключително силен бе, колко опасен би могъл да стане, ако беше различен човек.

Започнах да казвам „Пусни ме, Натаниел.“, но успях да изрека само „Пусни“, преди да ме целуне. Усещането за неговите устни върху моите, накара думите да спрат, съзнанието ми да замръзне. Не можех да мисля, да разсъждавам за нещо друго, освен за кадифеното усещане на устата му върху моята. Тогава нещо в него изглежда се пречупи, някаква преграда, и езикът му навлезе в устата ми толкова дълбоко и навътре, колкото бе възможно да отиде. Усещането за него, как забива толкова много от себе си дълбоко в мен, накара щитовете ми да се разкъсат, и след като никой друг не се бореше, ardeur оживя с рев. Оживя с рев върху устните на Натаниел, върху ръцете му, нуждата му.

Настана безпорядък от раздиращи се дрехи, от копчета, които се откъсват и падат върху нас. Ръце, навсякъде ръце, и звук от разкъсващи се дрехи. Тялото ми подскочи заради силата, с която дрехите ми бяха разкъсани, а моите ръце съдираха техните дрехи. Сякаш всеки сантиметър от кожата ми копнееше за всеки сантиметър от тяхната кожа. Имах нужда да усетя как тяхната голота се плъзга върху моята. Усещах кожата си като нещо прегладняло, сякаш не бях докосвала никого от векове.

Знаех чий глад за кожа долавях. На Деймиън не му липсваше само сексът. Тялото има нужди, които могат да бъдат сбъркани със сексуалните, или да доведат до секс, но не за секс ставаше въпрос при тях.

Единият крачол на панталоните ми се бе увил около глезена. Жилетката ми се вееше разкъсана, а ризата ми беше на парцали. Ръката на Деймиън се протегна иззад мен и сграбчи с шепа бикините ми, дръпна ги и ги откъсна от тялото ми, оставяйкиме ме гола от кръста надолу. Може би щях да се обърна назад, за да проверя с колко дрехи е останал той, но Натанаиел беше пред мен. Шортите му бяха разкъсани. Мисля, че от мен. Той коленичи на пода пред мен, гол. Почти никога не му позволявах да стои гол около мен. Това беше една от причините, поради които можех да устоя и да не предприема тези последни няколко стъпки с него. Просто стой с дрехите си, и нищо прекалено лошо няма да се случи.

Сега той беше на колене пред мен, а аз можех единствено да се взирам в очертанията на тялото му. Лицето му, с тези невероятни очи, устата, линията на шията му, която преливаше в широката, твърда плът на раменете му, гърдите, които показваха вдигането на тежести, с което се занимаваше, извивката на неговите ребра, под мускули, които отведоха погледа ми към равните плочки на стомаха му, леката вдлъбнатина от кожа, която представляше пъпът му, великолепната широчина на бедрата му, и най-накрая неговата зрялост. Само веднъж го бях въиждала напълно гол и възбуден. Не си спомнях да е толкова широк, и не чак толкова дълъг; разбира се, не беше притиснат до стомаха си толкова плътно, сякаш самата зрялост на плътта му бе прекалено много, за да бъде удържана. Изглеждаше дебел и натежал от нужда, сякаш и най-лекото докосване щеше да го накара да излее тази зрялост върху мен.

Започнах да се протягам към него, но Деймиън избра този момент, за да докосне задната част на тялото ми с главата на собствената си зрялост. Движението ме накара да се загърча и да наведа предната част на тялото си, повдигайки се към него като дар, като разгонена. Тази мисъл ми помогна да си възвърна контрола, или поне в известна степен. Дори не бях виждала Деймиън гол, а сега той беше напът да потопи тази голота в тялото ми. Изглеждаше неправилно. Първо би трябвало да го видя, нали? Нямаше логика в този спор. В нищо не беше останала логика, но това ме накара да обърна главата си, накара ме да го видя.

Кървавото червено на косата му се разливаше по раменете му, така че оформяше като рамка невероятната белота на тялото му.  Беше по-тесен в раменете и гърдите, а кръстът му сякаш продължаваше безкрайно, гладък и кадифен, като нещо, което би трябвало да проследиш с език надолу, докато не откриеш пъпа му, а точно под него – неговата дължина. Тя бе трудно да се определи, заради начина, по който членът му стърчеше от тялото му. Изглеждаше като изваян от слонова кост и седеф, а на местата, където кръвта течеше близо до повърхността на кожата, розовееше, като сияние от раковина – деликатно и блестящо. В този момент осъзнах, че докато е бил жив, е бил  по-блед от всеки вампир, когото някога съм виждала гол, а тялото му бе с почти призрачен цвят, сякаш по някакъв начин той не би бил реален.

Лицето на Натаниел се докосна до моето и върна вниманието ми отново към него. Беше коленичил толкова ниско, че лицето му, също като моето, почти допираше пода. Притисна бузатата си към мен и прошепна:

- Моля те, моля те, моля те... – отново и отново, а между всяко „моля“ ме целуваше, лек допир на устни, молба, целувка, молба, целувка. Целувките и топлият му глас до лицето ми, накараха и двама ни отново да застанем на колене. Усещах толкова ясно лицето му, устата му, очите му, че не се замислих какво би направило заставането на колене от такова разстояние, докато голото му тяло не се притисна към предната част на моето. Докато неговата дебела и твърда дължина не се озова между нас, притисната до моя корем от натиска на телата ни. Беше топъл, толкова невероятно топъл, почти горещ, а натискът, който оказваше върху тялото ми, бе толкова твърд, сякаш се бореше да не премине през корема ми. Да направи нов отвор, нещо, каквото и да е, стига да се озове в топлите дълбини на тялото ми. Беше ми необходима секунда, за да разбера, че чувствах нуждата на Натаниел. Че  той желаеше това отчаяно, но това бе и моето желание. Че моето желание и отрицанието на това желание, помагаха този момент да бъде такъв, какъвто беше. Над всичко това бе Деймиън, който се намираше зад гърба ми, и неговото тяло, като една огромна нужда. Двамата с Натаниел бяхме като удавени в глада на Деймиън. Толкова самотен, толкова невероятно самотен. А под тази самота бе страхът му. Страх, че това няма да се случи, че ще бъде прогонен обратно в ковчега си, а всичко това щеше да остане неизвършено. Самотата му бе като основа под неговата похот, а аз зърнах помещение, което се намираше високо в някакъв замък. Помещение, което се издигаше над море. На прозорците имаше сребърни решетки, изпълнени с руни, а звукът от разбиващите се вълни се чуваше непрекъснато през прозорците, така че дори и да се извърнеше, пак продължаваше да ги чува. Тя го бе затворила в една от най-хубавите стаи в замъка, защото успяваше да разбере какво означаваха тези неща за човек. Успяваше да разбере какво би наранило човек най-силно. Това бе нейната дарба.

Някой ме целуна, силно и бързо, като принуди устата ми да се отвори и вкара езика си толкова надълбоко, че почти се задавих, но това накара съзнанието ми да се завърне от онази самотна стая и от звука на морето и скалите отдолу.

Натаниел се отдръпна достатъчно, за да изрече с остър шепот:

- Щастливи мисли, Анита, щастливи мисли. – След това устата му се озова върху моята, език, устни, дори и зъбите бяха притиснати леко към устните ми, така че това бе повече като ядене, отколкото целуване, но накара от гърлото ми да се чуе скимтене, тих, безпомощен звук на удоволствие.

Ръцете ми бяха върху тялото му, следвайки спускането на раменете му, гърба му и гладката, копринена извивка на задника му. Задната част на тялото му изпълни ръцете ми, а предната му част бе като горещина, обвита в плът, сякаш щеше да избухне в пламъци.

Ръцете на Деймиън се озоваха върху закопчалките на сутиена ми, който по някакъв начин бе оцелял в суматохата. Той го разкопча и предната част падна върху гърдите на Натаниел. Гърдите ми бяха покрити от ръце, едната дойде отзад, а другата от мъжа, притиснат към предната част на тялото ми. Докосването на Деймиън бе деликатно, гальовно. Натаниел обгърна гърдата ми с ръка и впи нокти в кожата ми. Неговата ръка бе тази, която накара гърбът ми да се извие, а от устата ми да излезе вик.

Деймиън се поколеба, отдръпвайки се от този писък, макар че би трябвало да беше усетил, че това беше вик от удоволствие, а не от болка. Той не обичаше да чува женски викове. Внезапно се озовахме отново в спомените му. Под замъка имаше стая, с факли, тъмнина, и жени, всяка жена, за която тя мислеше, че е по-хубава от нея. На никого не беше позволена коса, по-руса от нейната, по-сини очи или по-големи гърди. Това бяха грехове, а греховете се наказваха. Заляха ме образи; купчини от руси коси, широко отворени, сини като метличина, очи, и копие, което ги пробожда, гърди, толкова бледи и светли, колкото някога бе виждал, и мечът...

Натаниел изкрещя:

- Неееее! – Пресегна се покрай мен и сграбчи с шепата си червена коса. Дръпна Деймиън към мен толкова силно, че потреперих между тях  само от усещането за твърдата му дължина. – Щастливи мисли, Деймиън, щастливи мисли.

- Нямам никакви щастливи мисли – и това твърдение бе последвано от друга мрачна стая и миризма от горяща плът.

Този път аз бях тази, която изкрещя:

- Господи, Деймиън, стига. Дръж кошмарите си за себе си. – Споменът, който си беше отишъл заедно с миризмата, бе задушил ardeur. Отново можех да мисля, дори и притисната между телата им.

- Кажи му да те чука – каза Натаниел.

Втренчих се в него.

- Какво?

- Нареди му да го направи, така няма да изпитва противоречие.

Изглеждаше почти абсурдно да чувствам раздразнение, застанала почти гола на колене между двама голи мъже, но все пак се чувствах по този начин.

- Може би аз изпитвам противоречие.

- Почти винаги – отвърна той и се усмихна, за да омекоти думите.

Гласът на Деймиън се чу, нисък и натежал от нещо като скръб.

- Тя не иска да прави това. Тя иска да ѝ помогна да спре ardeur, а не да го храни. Това е истинското ѝ желание, мога да го усетя, и това трябва да направя.

- Анита, моля те, кажи му.

Но Деймиън беше прав. Той беше единствената сламка в морето от сексуално удоволствие. Ценях това повече от всичко, което тялото му можеше да направи за мен. И тъй като наистина бях негов господар, а това бе моето истинско желание, той трябваше да ми помогне да го направя. Студенината на гроба се надигна между нас, но този път не беше плашещо. Бе успокояващо, облекчаващо.

- Анита, не – каза Натаниел, - не. – Той постави лицето си до рамото ми. Движението накара тялото му да се отдалечи от моето, и това също ми помогна да мисля.

Извърнах се, за да погледна Деймиън, макар че не бе необходимо да виждам лицето му, за да почувствам съкрушителната тъга. Усещането за болезнена загуба, което го изпълваше, като някакво горчиво лекарство. Но изражението на лицето му ме накара да почувствам мъката като острие, пробождащо сърцето ми. Болеше ме, когато виждах нечий очи, изпълнени с толкова болка.

Обърнах се с лице към него, а ръцете и на двама им продължаваха да ме държат леко. Натаниел постави горната част на главата си върху голия ми гръб и я поклати.

- Анита, не можеш ли да почувстваш колко е тъжен? Не можеш ли да го усетиш?

Погледнах в котешко-зелените очи на Деймиън и отвърнах:

- Да.

Той извърна лицето си, сякаш ми беше разкрил повече, отколкото му беше комфортно. Докоснах го по брадичката и обърнах лицето му отново към мен.

- Не ме желаеш – в тези думи се съдържаше цял свят, изпълнен със загуба. Загуба, която накара гърлото ми да се свие, а гърдите да ме заболят. Исках да го отрека, но той можеше да почувства това, което чувствах аз. Беше прав, не го желаех, не и по начина, по който желаех Натаниел, да не говорим за Жан-Клод или Майка. Какво казваш, когато някой може да разгадае чувствата ти, така че не може да се скриеш зад учтиви лъжи? Какво казваш, когато истината е ужасна, но не можеш да излъжеш?

Нищо. Няма думи, които да излекуват това. Но бях разбрала, че има други начини, с които да кажеш, че съжаляваш. Други начини, с които да кажеш „бих променила това, стига да можех“. Разбира се, дори това беше лъжа. Не бих загубила хладната сдържаност, която Деймиън можеше да ми даде, за нищо на света.

Целунах го с намерението целувката да бъде лека, нежна, извинение, което думите не можеха да изрекат, но той реши, че никога повече няма да бъде толкова близо до мен. Усетих как в него се надига ожесточеност, отчаяние, което накара ръцете му да се стегнат около раменете ми, да вкара езика си в устата ми и да ме целуне по –силно, по- алчно и гневно.

Усетих вкус на кръв и предположих, че острите му зъби са пробили кожата ми. Преглътнах сладникавия вкус на кръвта без да се замисля. След това усетих мириса на океана, подуших го сякаш беше сол върху езика ми. Отдръпнахме се достатъчно един от друг, за да се вгледаме в лицето на другия, и видях как върху долната му устна се процежда кръв. Натаниел имаше време да изрече:

- Надушвам морска вода. – След това силата се заиздига нагоре и нагоре и ни блъсна един към друг. Накара ни да се стоварим на пода, като вълнá, която разбива лодка в скалите. Изкрещяхме и се загърчихме, а аз повече не можех да го контролирам. Ако бях истински господар, щях да мога да го подчиня, да помогна на всички ни, но аз никога не бях целяла да бележа когото и да било. Никога не бях целяла да бъда нечий господар. Четвъртият белег ни смазваше, а аз не знаех какво да правя. В главата ми избухнаха бели звезди и сива миазма. След това се настани мрак. Ако бях сигурна, че отново ще се събудим, щях да посрещна загубата на съзнание с отворени обятия , но не бях сигурна. Не знаех. Но това беше без значение, мракът изпълни вътрешността на главата ми и всички пропаднахме в него. Без повече викове, без повече болка, без повече паника, без каквото и да било.

14

Събудих се под ранното утринно слънце. Светлината ме накара да примигна и чак след като започнах да виждам през топлия блясък, се запитах „Къде съм? И защо съм на пода?”. Защо лежах гола на пода? Без да обръщам глава можех да видя краката на стола и повдигнатата част, която беше зоната за закуска. Добре, аз съм на пода в собствената си кухня, гола. Защо?

Чух тихи звуци от движение, точно преди да усетя ръка да докосва моята. Костваше ми много усилия да погледна надясно и надолу и да видя Натаниел, лежащ на пода по-гол и от мен. Остатъци от фрака все още висяха по краката ми. Фракът ме накара да си спомня сватбата. Спомних си как говоря с Майка след като се прибрахме. Спомних си, че той трябваше да излезе и да спаси един от вълците на Ричард. Спомних си, че аrdeur се надигна и нещо се обърка. Спомних си, че и Деймиън беше там. Сигурно се беше събудил преди нас и се беше завлякъл в ковчега си. Винаги можеш да си сигурен, че немъртвият се е възстановил пръв.

Някой изстена, но не беше Натаниел, не бях и аз.

Внезапно установих, че мога да обърна глава много по-бързо, отколкото преди секунда. Адреналинът ти причинява такива неща.

Деймиън лежеше на пода, горната част от тялото му така окъпана в златната слънчева светлина, сякаш бялата му кожа беше потопена в мед. Част от мозъка ми регистрира красотата му, лежаща в разпиляната кървавочервена коса и златна светлина, но по-голямата част от мен беше ужасена. Бях на колене и сграбчила крака му, преди тялото ми да може да окаже съпротива. Натаниел беше до мен и заедно изтеглихме Деймиън от светлината.

Вече беше буден, буден и пищящ. Беше извън директните слънчеви лъчи, но кухнята гледаше на изток и север и стаята беше окъпана в ранната утринна светлина. Деймиън се беше дръпнал към шкафовете, притиснал тялото си към тях, сякаш мислеше, че може да се разтвори през вратичките и да се скрие в тъмното. Опитах се да хвана ръката му, за да го изправя на крака, за да го махна от светлината, но той ме отблъсна. Дланите му удряха кожата му все едно беше покрита с паяци, опитвайки се да отблъснат най-тъмните му страхове, страхове, които пълзяха по тялото му. Но слънчевата светлина не е паяк и не можеш да я изтръскаш от себе си.

Сграбчих едната му китка и я задържах. Изкрещях над писъците.

- Натаниел, помогни ми.

Натаниел се пребори с другата му ръка и заедно изтеглихме вампира извън светлината в затъмнената със завеси дневна. Той не спря да крещи. Дори когато го опряхме в стената, в хладния здрач, продължаваше да пищи. В момента, в който пуснахме ръцете му, пак започна да удря по кожата си, сякаш гасеше невидим огън.

Но пламъците не трябваше да са невидими. Виждала съм вампири да горят на слънчева светлина и те пламваха изведнъж, с горещи бели пламъци, като магнезий. Нямаше нищо невидимо. Те горяха и ако не се махнеха от светлината се разтапяха, дори и костите. Трябва горещ огън, за да разтопиш кости, но вампири на слънчева светлина горят добре.

Натаниел беше коленичил, опитвайки се да успокои Деймиън, да го прегърне, просто да го накара да спре да удря неща, които ние не можехме да видим. Сведох поглед към Деймиън и се опитах да мисля покрай задушаващия ме страх. Давех се в ужаса на Деймиън. Не можех да мисля покрай него. Едва можех да дишам. Вдигнах щитовете си, изпълних ума си с метал срещу неговия страх и се опитах да мисля. Погледнах бялата кожа на Деймиън и не видях нито мехури, нито дори червени петна. Не беше изгорял. Не гореше. Не знаех защо. Трябваше да е избухнал в пламъци, в момента, в който слънчевата светлина го беше докоснала, но не беше и щом не беше изгорял под директната слънчева светлина, тогава нямаше да изгори и тук на тъмното.

Можех да чуя звъна на телефона от другата стая, но съвсем слабо над звука от писъците на Деймиън. Този път го оставих да звъни. Ако беше полицията, щяха да се звъннат отново. Ако беше приятел, щеше да се обади отново. Ако беше друг спешен случай, можеше да почака. Нещата трябва да се решават бедствие по бедствие.

Клекнах пред него и се опитах да говоря през ужасните писъци.

- Деймиън, Деймиън, в безопасност си. Добре си. Не гориш. – Поставих длани от двете страни на лицето му и му изкрещях – В безопасност, в безопасност си!

Очите му останаха разширени, зениците му – с големината на карфици. Не чуваше нищо. Все едно беше в шок, но по-зле. Ако бяхме в стар филм, щях да му ударя шамар, но не бях сигурна, че щеше да помогне. Какво правиш с истеричен вампир. Какво правиш с някого в истерия?

Външната врата се разтвори с трясък зад нас. Очите ми бяха заслепени от слънчевата светлина, която се изсипа върху ни. Грегъри, един от леопардлаците ми, пристъпи през блясъка на светлината. Не знам какво щях да кажа, защото Деймиън издаде звук, който беше отвъд писък. Звук, който никога не би трябвало да излезе от човешко гърло. Скочи прав и изчезна навътре в къщата, далеч от бляскавата слънчева светлина, движейки се като размазано петно от бяло и червено.

Натаниел го последва с онази скорост, която очите не можеха да проследят, характерна за превръщачите и двамата изчезнаха зад ъгъла, преди аз изобщо да стигна до него. Очаквах да видя вратата на мазето отворена, но не беше. Движение по стълбите нагоре привлече вниманието ми и видях Натаниел да прескача последното стъпало и да изчезва по коридора. В паниката си Деймиън беше побягнал нагоре, а не надолу, нагоре в част от къщата, където рядко стъпваха вампири. Горе, където завесите бяха дръпнати и сутрешната светлина влизаше свободно. По дяволите.

15

Бях стигнала почти до върха на стълбите, когато чух Грегъри зад мен. Той ми подвикна:

- Какво става?

Не знаех как да отговоря на въпроса, затова го игнорирах. Горният коридор беше като пламък от светлина – големият прозорец накрая бе отворен към изгряващото слънце. Коридорът беше празен. Почудих се „Къде са?“ и разбрах. Можех да ги усетя, и двамата, в най-малката стая от ляво, стаята ни за гости. Бях направила една крачка към вратата, когато Деймиън излетя отвътре сякаш по петите му бяха всички демони от ада. Тичаше, крещейки, и нахлу в отсрещното помещение, което беше банята. За съжаление, тя също имаше прозорец. Всички стаи на горния етаж имаха прозорци. Може би, ако успеехме да го накараме да влезе в килер.

Излезе на бегом от банята, падна и се запрепъва на четири крака, като животно, към следващата отворена врата. Изчезна вътре, а до нас достигаха единствено сърцераздирателните му викове, които ни казваха, че е намерил още един отворен прозорец, още слънчева светлина.

- Това Деймиън ли беше? – попита Грегъри.

Кимнах.

Натаниел излезе от първата врата, в която Деймиън беше влетял, от рамото му се стичаше кръв и той го придържаше. Погледна ме, а в погледа му сякаш се беше събрало цялото страдание на света.

- Той пак полудя.

Последният път, когато това бе станало, Деймиън изби няколко човека, закла ги, не само за да се нахрани. Това стана, защото аз бях неговият господар и бях напуснала града. Тогава не знаех, че съм му господар. Не знаех, че като го оставям сам, без докосването на моята магия, или както се нарича, ще се превърне в ревенант, в обезумяло, убиващо същество.

Преди вината беше моя, сега, по някакъв начин, също. Сега, повече от всякога, бях негов господар, трябваше да мога да оправя това положение.

- Грегъри, пусни завесите. Започни с онези от края на коридора. – Сините му очи бяха отворени широко, а върху лицето му бяха изписани десетина въпроса, но той можеше да изпълнява заповеди, когато искаше, или когато човек го накараше. Не започна да спори, направо се запъти към края на коридора.

Тръгнах към стаята, в която Деймиън бе отишъл, но въобще не успях да стигна, защото той изхвърча обратно от нея и почти ме прегази. Сграбчих го, но докосването ми не го успокои, а неговото не успокои мен, не и днес. Той ме запрати в стената, а ако бях пуснала рамото му, щеше отново да избяга, но не го направих. Вкопчих се и той ме метна в отстрещната стена. Мамка му.

Извиках:

- Деймиън, спри! – Но той или не можеше да ме чуе, или бях загубила силата да го накарам да ми се подчини. И при двата варианта не беше добре. Когато той отново се опита да ме запрати в стената, стегнах краката си и използвах собствената му инерция, за да го обърна към стената, така че силата му го накара да се блъсне толкова силно, че мазилката поддаде от удара.

Той се отдалечи с ръмжене от стената, зъбите му бяха оголени, лицето му се смаляваше, а човешкото в него изчезваше, докато това, което ме притисна към пода, вече не беше Деймиън. Единственото, което попречи гърлото ми да не бъде изтръгнато, бе малкото допълнителна скорост, която бях придобила покрай свръхестествените истории. Това ми даде време да притисна с едната си ръка гърлото му, а с другата - гърдите му. Задържах го на една ръка разстояние от мен, а пръстите ми обвиха гърлото му. При нормални обстоятелства, щях да притисна гърлото му с цяла ръка, а не да вярвам, че ще го докопам навреме с длан, но последните два пъти, при които бях пробвала тази маневра с вампир, бяха разкъсали ръката ми. Така че поставих пръсти върху гърлото му, а с другата длан натиснах гърдите му и се опитах да го удържа настрани от мен.

Зъбите му изщракаха към мен и той ги оголи, като куче, което е вързано на края на верига. Лицето ми бе опръскано със слюнка, която се процеждаше от устата му, сякаш той беше побесняло животно. Започна да се бори обезумяло, за да ме стигне, да забие тези зъби в плътта ми. Ако разсъждаваше като човек, щеше да използва целите си ръце, за да ме надвие, но той не мислеше като такъв. Така че започна да се бори с ръцете ми, притискайки тялото си към тях, сякаш само това беше от значение. Притисна силата на лудостта си срещу натиска на ръцете ми и започна да извива ръката ми навътре. Не знам дали ако беше здравомислещ, моите нови свръхествени умения щяха да помогнат повече, но той не беше на себе си, а всяко полудяло същество е по-силно от което и да било с нормална психика. Сякаш се опитвах да се преборя от легнало положение със стопроцентов мускул, с ръмжаща, дишаща природна сила. Ръцете ми започнаха да се огъват и ми беше ясно, че ако той се приближи достатъчно, ще ме разкъса. Очите му бяха станали зелени и в тях нямаше нищо друго, освен безумна жестокост.

Не носех оръжие. Преди можех и да бях в състояние да разкъсам гърлото му. Сега не знаех дали съм толкова силна или не съм. Но той не беше вампир-господар и аз не бях сигурна дали ще се излекува, ако разкъсам гърлото му. Ако той беше просто някакъв лош тип, щях да се нахвърля върху него и да направя всичко възможно да го поваля, преди да го е направил той, но Деймиън не беше такъв и каквото и да не беше наред, по някакъв начин бе по моя вина. Не можех да го убия, само защото не бях достатъчно господар, за да се справя с него.

Той се притисна към мен и дадох всичко от себе си, за да го държа далече от лицето и гърлото ми. Ръцете ми започнаха да треперят от усилието, а лактите ми се огъваха. Физиономията му изпълни полезрението ми и слюнката му закапа по лицето ми. Направих единственото, за което се сетих – извиках за помощ.

Грегъри се озова там, постави ръце върху раменете и ръцете на Деймиън, и използва свръхестествената сила срещу свръхестествената сила. Той забави натиска на Деймиън към лицето ми, но само това. Деймиън беше като човек на „ангелски прах“* – по-силен дори отколкото беше преди, защото я нямаше личността му, която да помогне да контролира тази сила. Той беше изцяло погълнат от нея и изглежда целта в живота му беше моето лице.

Натаниел сграбчи другото рамо на Деймиън. От ръката му все още капеше кръв, но беше по-бавно. Което означаваше, че Деймиън беше намерил начин да го нарани, който не включваше зъби или нокти, защото тогава нямаше да е започнал да се лекува. Мисля, че с тях двамата, дърпайки, и с мен, бутайки, може би щяхме да успеем, но окървавената ръка на Натаниел беше точно до лицето на Деймиън. Той беше разярен, но всички вампири, дори и подивелите, реагираха на свежа кръв.

(*РСР – т.нар. райски или ангелски прах. Известен от 1950г. като вещество, синтезирано под формата на аерозол за дезориентиране на вражески армии. Мощен халюциноген.)

Вратът му се извъртя в ръката ми, а аз бях толкова погълната да го отблъсквам, че това ме изненада. Щеше да забие зъби в рамото на Натаниел, но Грегъри беше с част от секундата прекалено бърз и с част от секундата прекалено бавен. Той успя да сложи донякъде ръката си около шията на Деймиън, което постави китката му почти пред устата на вампира. Деймиън направи това, което всяко животно би направило – ухапа го.

Грегъри изкрещя и опита да се дръпне. И се получи, и не се получи. Дръпна се от нас, но вампирът тръгна с него. Движеха се толкова бързо, че Натаниел падна върху мен, размазвайки кръв по кожата ми. Беше на крака и се движеше към звуците от борба надолу по коридора, още преди да се изправя на колене.

Деймиън беше притиснал Грегъри към пода и ръфаше ръката му като куче с кокал в устата. Дори над крясъците на Грегъри чух как костта се чупи. Натаниел беше там и обви ръцете си около кръста на Деймиън. Повдигна го във въздуха, но зъбите останаха върху счупената ръка на Грегъри, така че болката и зъбите, сключени около ръката му, го изправиха на колене.

Почти бях стигнала до тях, когато Деймиън си спомни, че може да лети. Отблъсна се от пода и запрати Натаниел към тавана толкова силно, че върху тях се посипа мазилка, а когато Деймиън докосна пода, се изтърколи от отпусната хватка на Натаниел. Някога Деймиън е бил воин, и въпреки че Натаниел и Грегъри бяха силни, те не знаеха как да се бият. Силата без обучение не беше достоен противник.

Внезапно се оказах единствената, която стоеше в коридора, с изключение на Деймиън. Той се хвърли към мен с мълниеносно движение. Стъпих здраво с единия крак и имах само миг, за да го видя, да измисля какво да правя и да го направя. Бях тренирала джудо с години и тялото ми си спомни преди съзнанието ми да успее. Използвах собствената му инерция срещу него, сложих едната си ръка върху бедрото му като опорна точка и го метнах колкото по-далече и по-силно позволяваше инерцията му.

Озова се върху горната част на стълбите, застана приведен, обърна се към мен, още преди да имам време да се възхитя колко далече го бях хвърлила. Аплодисменти за това, че вече не съм човек.

Зад него се надигна силует, който се изкачваше по стълбите. Това беше Ричард Зийман, местният Улфрик, Кралят на вълците, бивш годеник, и този, който се намираше на неподходящото място в най-неподходящото време. Имах няколко секунди, в които да забележа, че косата му е пораснала достатъчно, за да се оформят някакви къдрици в печално късите му кичури; че бялата му тениска кара изсветляващия му летен тен да изглежда по-тъмен и контрастен; че продължаваше да бъде един от най-хубавите мъже, които някога съм виждала. След това вампирът се обърна, забеляза го и се хвърли към него. За момент Ричард задържа и двамата, след което тежестта на другия мъж ги повлече и Ричард падна назад по стълбите, а вампирът беше върху него. Изчезнаха от погледа ми, а над звука от падащите по стълбите тела, чух жена, която започна да крещи.

16

Стигнах до стълбите, очаквайки да видя как се борят на стъпалата, но там нямаше никого. Притичах надолу, следвайки звука. Ричард беше пренесъл боя към дневната, така че да има пространство да използва дългите си ръце и крака.

Изрита Деймиън в лицето достатъчно силно, така че вампирът залитна назад. Видях го в профил – кръв течеше от устата и дясната страна на лицето му. Ричард използва допълнителните секунди, които вампирът му даде, за да отправи красив ритник от другата страна на лицето му. Този беше достатъчно силен да накара кръвта да опише тънка дъга във въздуха. Деймиън залитна и мисля че щеше да падне, но се блъсна в стената. Поколеба се достатъчно дълго, че Ричард да може да се приготви за нов ритник. Задният крак опрян стабилно, предният опрян, но свободен, тялото частично обърнато, за да даде сила на завъртането, по същия начин по който удряйки с юмрук, завърташ юмрука в кожата, за да можеш да нанесеш максимална травма.

Гледайки Ричард, съсредоточил цялото си внимание върху вампира, с напрегнато и готово тяло, с длани прибрани в хлабави юмруци, въпреки че се подготвяше за ритник, си припомних че тук имаше и някой със свръхестествена сила, който знаеше как да се бие. На лявата му ръка имаше кръв, но не можех да определя дали беше негова или на Деймиън.

Тих звук привлече рязко вниманието ми към далечната страна на дневната. Непозната жена стоеше близо до телевизора. Беше бледа, тъмнокоса и уплашена. Нямах време за повече наблюдения. Стоях прекалено близо до боя, за да се разсейвам.

Ако Деймиън беше просто голям лош вампир, влязъл в къщата ми, щях да взема пистолета и да го довърша, но той не беше злодей. Това беше Деймиън и някак си вината беше изцяло моя. Не можех просто да взема оръжие и да да го застрелям. Изпаднах в един от онези редки моменти в живота си, когато застивах, не можейки да избера решение или изобщо да видя такова.

Деймиън стоеше до стената от толкова време – петнадесет, двадесет секунди – че помислих, че боят може да е свършил, че може Ричард да му е наритал малко съзнание. Грешах. Вампирът се отблъсна от стената, движейки се като червено-бяло петно. Ричард посрещна нападението с ритник в гърдите му. Ритникът не беше красив, не като предишния, но звукът от сблъсъка беше плътен и звучен. Ако беше човек, това щеше да го събори, но не беше и затова не успя.

Залитна назад и можех да протегна ръка и почти да докосна гърба му. Деймиън застина на място, както могат само много възрастните вампири, сякаш беше една много красива статуя. И тогава усетих, усетих че беше на път да се раздвижи и то не в посока към Ричард.

Имах няколко допълнителни секунди да реагирам, докато той се завърташе във вихър от бяла кожа и червена коса, завърташе се толкова бързо, че цветовете се размиха, така че изглеждаше като вихрушка от сняг и кръв.

Хвърлих се на една страна, претъркулвайки се зад гърба на кушетката. Стигнах от другата й страна, до пътеката. Имах секунда да се изправя и Деймиън беше върху мен.

Стегнах се да го посрещна, но сякаш се сблъсках с товарен влак. Нямаше как да го спра или да го преборя. Просто внезапно падах назад с Деймиън върху мен. Не се опитах да се боря с падането, използвах го. Когато тялото ми се удари в пода, единият ми крак беше опрян в стомаха на Деймиън, а дланите ми държаха ръцете му. Томое наге е единственото хвърляне в джудото, при което използваш цялото си тяло. Повечето хвърляния имат вариации, които можеш да използваш и в последната минута, ако нещо не се получи както трябва, но томое наге или върши работа, или не. Падаш, а опонентът ти е върху теб в перфектна позиция да те притисне. Но не аз бях избрала това хвърляне, то беше единственият избор, който атаката на Деймиън ми беше оставила. Имах секунди да го направя правилно или да оставя Деймиън да изяде лицето ми. Затова когато ритнах с крака, дадох всичко от себе си. Бях забравила, че това всичко беше малко повече от преди.

Деймиън отново прелетя през въздуха, но този път не заради свръхестествените си сили. Претърколих се навреме, за да видя как се удря в стената на няколко метра от мен. Удари се достатъчно силно, за да напука боята и да остави частичен отпечатък от тялото си на стената, после се плъзна към пода.

Чух някой зад мен да казва „Леле!” и не беше Ричард, защото той беше почти до мен, заобикалящ кушетката. Нямах време да погледна назад, за да видя дали беше Натаниел или Грегъри, защото две лоши неща започнаха да се случват едновременно.

Първото лошо нещо бе, че Деймиън се надигаше бавно на крака. Достатъчно бавно, за да мисля, че съм го наранила, но все пак се надигаше, все още не беше в безсъзнание. Второто лошо нещо беше, че жената пак започна да пищи и благодарение на това че бях хвърлила Деймиън през стаята, сега тя беше най-близо до него. Беше отстъпила назад, когато той прелиташе през въздуха, иначе щеше да е почти там, където се беше приземил, но когато се обърнеше, тя щеше да е само на метър от него. Лошо.

Ричард тръгна към нея, но тя вече отстъпваше, и то не към нас. Отстъпваше към отворената предна врата. Имаше нещо в начина, по който се движеше, което накара и мен и Ричард да се обадим. Ричард успя да каже:

-        Клеър, недей да...

Аз казах:

-        Не тичай.

Но беше прекалено късно. Тя побягна точно когато Деймиън се обърна към нея. Все едно да сложиш котка в стая, пълна с мишки – тя се втурва първо след бягащите.

Ричард се движеше, но дори и с неговата бързина, нямаше време да изпревари Деймиън и да блокира вратата. Имаше време само да настигне Деймиън, да се блъсне в него и да запрати и двама им на пода.

Вампирът беше на земята, но не беше обездвижен. Ричард изкрещя. Раменете му ми пречеха и трябваше да заобиколя главите им, за да видя устата на Деймиън захапала горната част на гърдите му.

Клекнах, за да се опитам да освободя захапката на Деймиън от плътта му, но Ричард направи грешката на свръхестествения новак. Сграбчи Деймиън за косата и го отскубна от себе си. Ухапванията на вампир са като змийско ухапване – ако змията е захапала хубаво, не я отскубваш директно. Директното отскубване причинява повече вреди, отколкото да я оставиш да пусне сама или да освободиш внимателно захапката й. Предполагам че отровната змия е изключение от правилото, ако предположим че колкото по-дълго стои, толкова повече отрова влиза в тялото ти, което може да е вярно, а може и да не е, но вампирите не са отровни. Това беше впечатляващо показно на сила, да откъсне устата на вампира от плътта си, но голямото шоу си има цена. Ризата на Ричард се откъсна цялата от тази страна на тялото му и огромна кървава дупка зейна в горната част на гърдите му, почти до рамото. Ръката, с която буташе рамото на Деймиън внезапно омекна и само ръката, стискаща червената коса на вампира, спираше зъбите да не се забият отново в него.

Поставих ръка на рамото на Деймиън и притиснах и за разлика от всеки друг път, когато се бях опитвала да обуздая побеснял вампир, този път това свърши работа, поне малко. Друго си е свръхестествената сила.

Хапка плът падна от устата на Деймиън, докато се опитваше да се обърне и да забие зъби в мен. Ричард дръпна рязко косата му и задържа зъбите настрани от мен. Опита се отново да повдигне лявата си ръка и тя се раздвижи, но не можеше да бута с нея. Нещо важно се беше скъсало. Супер сила или не, внезапно вече се биеше само с една ръка.

Двамата заедно можехме да спрем Деймиън да не седне, но не можехме да го задържим притиснат към пода. Продължи да се опитва да стане, зъбите му разкъсваха въздуха, а от гърлото му се чуваха звуци, приличащи повече на животински, отколкото на човешки. Не губехме боя, но и не го печелехме. Имахме нужда от друг план за атака.

Поотместих се от раменете му достатъчно така че той се приповдигна още и очите на Ричард се разшириха.

-        Не мога да го задържа с една ръка, не и сам.

-        Ще поставя ръка около врата му, за да мога да контролирам главата му, - казах, - но трябва да е малко по-изправен.

-        Задушаващата хватка няма да свърши работа с вампир. Те не дишат.

Това беше вярно само отчасти, но не го отбелязах. Можехме да спорим и по-късно.

-        Опитвам се само да контролирам главата му, това е.

Той кимна леко, не изглеждаше убеден, но не започна да спори и това беше достатъчно. Плъзнах се зад Деймиън, а той бе толкова зает, опитвайки се да докопа Ричард, че явно не забеляза. Клекнах зад вампира и за пръв път осъзнах, че съм съвсем гола. Боят някак си го беше изместил като важност. Изведнъж стана важно, защото ръката на Ричард все още стискаше косата на Деймиън и трябваше да остане там, докато не стиснех врата на вампира. Едната ми ръка трябваше да е увита около врата му, другата да я държи за китката и да стисна като кучи син, докато лицето ми беше притиснато в задната част на главата му, за да не може, поне на теория, да ме достигне. Само хватката на Ричард и желанието на вампира да го ухапе, щяха да ме предпазят да не ме разкъса междувременно. Така че Ричард трябваше да продължи да го държи така, но сега внезапно голите ми гърди трябваше да се притиснат към задната част на дланта и ръката му. Фактът че тази частица знание, ме накара да замръзна за секунда, може да ви покаже, колко зле се държах около Ричард и колко бях прецакана заради него. Борба на живот и смърт, а аз се притеснявах за голите си гърди, притиснати до ръката му. Съсредоточи се Анита, съсредоточи се. Първо оцелей, после се срамувай.

-        Побързай – каза Ричард и самотната думичка звучеше напрегнато. Супер силен не означава, че не се уморяваш.

Поех си дъх дълбоко, изпуснах го и се притиснах към тялото на Деймиън и ръката на Ричард. Трябваше да се движа бързо и точно, без колебания, защото захватът на Ричард не обезопасяваше перфектно. Не бях сигурна че Ричард можеше да направи нещо, за да ми спести уврежданията, ако Деймиън ме забележеше, преди ръката ми да беше под брадичката му. Ръката ми докосна хлъзгавата от кръв кожа на Деймиън и трябваше да продължа. Трябваше да игнорирам почти електрическото усещане, което изпитах, когато голите ми гърди докоснаха ръката на Ричард. Едно малко докосване и цялата ми кожа настръхна. Но това беше повече от физическо привличане. Сякаш целият свят затаи дъх. Дори и Деймиън замръзна в тази секунда. Почувствах Жан-Клод да се събужда. Почувствах очите му да се отварят, знаех че се събуди в гнездо от копринени чаршафи в лишената от слънце тъмнина на подземията под „Цирка на прокълнатите”. Той се завъртя в гнездото от коприна и тъмнина, докосна тялото на Ашър и го откри все още студено, на часове от събуждането.

Гласът на Жан-Клод проехтя в главата ми.

-        Какво си сторила, ma petite?

Не знма какво бих му отговорила, защото в този момент светът се завърна на фокус. Все още можех да почувствам Жан-Клод през всичките тези километри, но пак бях тук и сега.

Деймиън ми помогна да се концентрирам на тук и сега. Извъртя се в отчаяния захват на Ричард и посегна към мен с широко разтворена уста и зъби, като на нападаща змия. Внезапно и аз го държах за косата и помогнах на Ричард да го задържи на сантиметър от кожата ми. Промуших дясната си ръка под брадичката му, плътно пред гърлото му. И той реагира, сякаш единствената заплаха беше ръката, плъзваща се отдясно на него, така че изобщо не се опита да се обърне срещу моя и на Ричард захват на другата страна. В него не беше останало нищо човешко. Не човек. Не вампир. Дори не бях сигурна, че и животно беше правилна дума. Нямах дума за това, в което се беше превърнал Деймиън. В различен век щяха да го нарекат демон, обладан, прокълнат.

И отново гласът на Жан-Клод в главата ми:

-        Ще бъде прокълнат, ако не можеш да го върнеш обратно.

Трябваше да разклатя глава, сякаш гласът му беше насекомо, бръмчащо из мозъка ми. Разсейваше ме. Помислих много силно: „Спри да говориш!”. Не знам дали ме чу или сам разбра, че ме разсейва, но спря.

Трябваше да пусна косата на Деймиън и да използвам ръцете си за това, което щеше да е задушаваща хватка, ако имаше нужда да диша. Вампирите дишат, но нямат нужда да го правят. Ръката ми се плъзна на място, улеснена от многото кръв, но кръвта също така правеше по-трудно и задържането му на място, по-трудно задържането на хватката. Наведох глава надолу, плътно до неговата, използвайки цялата горна част на тялото си, само за да контролирам главата му.

Ричард пусна косата на Деймиън и вампирът скочи от пода. Стегнах хватката си около врата му, бях безпомощна за останалото. Можех да контролирам движенията на главата му, но не можех да го задуша и не тежах достатъчно, за да го забавя.

Деймиън беше върху Ричард, притискайки по-едрия мъж към пода. Здравата ръка на Ричард беше опряна в гърдите на Деймиън. Поставих крака под мен, от двете им страни. Беше странно, защото просто не бях достатъчно висока, за да го направя добре, но започнах да се боря да издърпам врата на Деймиън назад. Чувствах че мога да му счупя врата. Почти бях сигурна, че мога да го направя, но не успявах да го дръпна просто назад. Знаех че ако отрежеш главата на повечето вампири, те умираха. Никога преди не бях притежавала силата да счупя нечий врат толкова лесно, затова и не бях опитвала. Ако пречупех гръбнака му, дали щеше да умре? Или щеше да остане инвалид? Можеше ли повреда на гръбнака да осакати вампир?

Ръката на Ричард започваше да трепери и да поддава в лакътя. Дръпнах назад и почувствах трахеята на Деймиън да поддава. Щях да смажа гърлото му преди да счупя врата му. Погледнах настрани и видях Натаниел, наведен над Грегъри в подножието на стълбите. Грегъри не помръдваше, но всеки проблем с времето си. Изкрещях:

-        Натаниел!

Той се обърна и се оказа покрит отгоре до долу в кръв. Не мисля че по-голямата част беше негова. Изглеждаше изненадан, сякаш се беше разсеял от схватката, но дойде при мен. Сграбчи ръката на Деймиън и сякаш изведнъж го насочи към нова мишена. Деймиън отскочи от Ричард и се метна върху Натаниел. Започвах да се чувствам абсолютно безполезна. Ако не можех да го задуша, не бях достатъчно тежка, за да го забавя и не желаех да счупя врата му, значи бях безполезна. Използвах цялата си налична тежест, за да наруша равновесието му, да го накарам да загуби равновесие, така че Натаниел да има време да опре двете си ръце и единия крак в Деймиън. Ако Натаниел знаеше как да се бие, щеше да успее да направи и повече, но засега задържането на вампира да не го ухапе беше достатъчно добре.

Чух тихия глас на Жан-Клод в главата си:

-        Направила си нещо, което е повредило връзката между теб и Деймиън. Трябва да я отвориш наново, ma petite.

-        Малко съм заета в момента – казах.

Ричард уви ръката си около кръста на Деймиън и ми помогна да го издърпаме от Натаниел. Тримата заедно го притиснахме към пода. Стиснах врата му в задушаващ захват, който изобщо нямаше да свърши работа, ако Натаниел не притискаше рамото и гърдите му, а Ричард седеше върху останалата част от него. Увих тяло около врата му, използвайки собствената си тежест, за да не позволя да се надигне и да нападне. Бях пробвала този захват преди на едри мъже в часовете по джудо и той не беше ефективен, ако имаха достатъчно сила в горната част на тялото си, така че да се седнат с мен на гърба си. Направих го сега, само за да мога да контролирам главата, устата и зъбите му, и защото Ричард и Натаниел ми помагаха.

Той продължи да се бори, но трима на един, успявахме да го контролираме донякъде. Не изцяло, но все пак беше нещо. Гласът ми звучеше задъхано, но ясно:

-        Какво искаш да кажеш, че съм повредила връзката между мен и Деймиън?

-        На кого говориш? – попита Натаниел.

-        Жан-Клод – отговори Ричард.

-        И ти ли можеш да го чуеш? – попитах.

-        Понякога.

Исках да попитам „И сега ли?”, но Жан-Клод вече ми отговаряше.

-        Вдигнала си щитове специално срещу Деймиън, защо?

-        Той се събуди насред поток от светлина. Това изглежда го ужаси. Беше толкова уплашен. Ужасът давеше мен и Натаниел.

-        И теб, и Натаниел? – попита Жан-Клод. Можех да го видя, лежащ на белите копринени чаршафи, черната му коса разстлана като тъмен сън по възглавницата. Едната му ръка разсеяно докосваше гърба на Ашър, както друг би потупвал по бюро или галел куче, докато мисли за нещо.

-        Да, и двамата.

-        Попитах те, когато се събудих, какво си направила. Сега трябва да знам.

За пръв път поне знаех в какъв свръхестествен кошмар се бях забъркала. Можех да кажа:

-        Вече знаем.

-        Знаете какво, ma petite?

Деймиън направи нов по-мощен опит, повдигайки ме от пода и блъскайки ме обратно в него, чак след като видях двамата мъже да го притискат обратно. Помислих го, защото в момента нямах въздух, за да го кажа – „Че сме триумвират”.

-        Това го чух – каза Ричард и гласът му имаше нацупена нотка под задъхаването, сякаш мислеше, че съм си го помислила, за да го скрия от него, а може би само така си мислех аз. Винаги бях готова да повярвам че Ричард нарочно се правеше на труден. Както той винаги беше готов да повярва, че съм жадна за кръв.

Жан-Клод не зададе глупави въпроси, опитвайки се да дискутира метафизиката. Ако всички знаехме, че някак си съм успяла да формирам втори триумвират, можехме да продължим от там.

-        Когато си се прикрила от страха на Деймиън, си го направила твърде добре. Отрязала си го от силата си, както преди, когато се махна.

-        Но сега съм тук – казах, опитвайки се да отместя лице от кръвта, която беше решила да потече надолу по лицето на Деймиън и върху моето.

-        Там си физически, но не и метафизически, а слугата ти се нуждае и от двете.

-        Как да оправя нещата? –попитах.

-        Свали щитовете си – дори в главата ми гласът му звучеше сухо.

Звучеше толкова просто, толкова очевидно. Спомних си как се защитих от страха на Деймиън. Бях помислила за метал, твърд, студен, солиден, непробиваем. Не метална стена или врата, а просто за есенцията на метала. Беше ми отнело месеци да се науча да разбирам как да се предпазвам не със измислена врата или стена или сграда, а просто да помисля – камък, вода, метал. Блокирай нещата, през които не искаш да преминеш или ги удави. Мариан можеше да се защитава и с въздух и огън, но това не го схващах. Въдухът беше прекалено слаб за защита, а огънят... ами огънят си е огън. Използвах инструментите, които разбирах.

Как сваляш защитите? Някога трябваше да си представям как стената се свлича или вратата се отваря, но напоследък бях разбрала нещо, което Мариан казваше, а аз не успявах да проумея. Просто спирах да мисля за метал. Спрях. Той изчезна. Пуф, нямаше го. В една секунда бях в безопасност зад мисълта си за метал, в следващата се давех в беса на Деймиън. Не, не бяс, бяс предполага гняв, човешка емоция, но не това гърмеше из главата ми. Повече от един път мислех че полудявам по особен социопатичен начин, но явно грешах. Онова не е било полудяваше – това беше.

Забравих че държа Деймиън прикован, забравих защо бях свалила щитовете си. Забравих всичко. Нямаше мисли. Нямаше думи. Имаше само усещане и импулс. Миризмата на прясна кръв. Вкусът на собствената ни кръв в устите ми, горчива. Ръце, притискащи ни към пода, смазващи ни. Глад, глад като огън в червата ни, като нещо, което щеше да ни изяде живи, ако не се нахранехме, и хранехме, и хранехме. Миризмата на прясна кръв, топлината на ръцете, които ни бутаха, всичко това ни подлудяваше. Болка, тялото ми беше само болка. Като огън, изгарящ ме отвътре. Изкрещях и звукът беше едновременно силен и недостатъчно силен. Не помогна. Само едно нещо щеше да потуши този огън, да ме изпълни, да спре болката. Кръв. Прясна кръв. Топла кръв.

Ръцете ми докоснаха топла кожа и ако това не беше Ричард не знам дали щях да спра. Но усещането за мускулестата ръка на Ричард под моята, повика нещо от мен през глада. Гледах очите на Ричард само от сантиметри, сякаш се бях приближила за целувка, но не към устата му се бях прицелила. Дори и сега, дългата, солидна линия на врата му ме зовеше. Миризмата на свежа кръв заглушаваше по-лекия мирис на кръвта, пулсираща под кожата му, но някак си облизването на кървавата рана не беше достатъчно. Трябваше да е прясна. Исках да забия зъбите си в плът. Исках да направя моя собствена дупка в плътта му. Само това щеше да ме задоволи. Само това щеше да ми стигне.

Насилих се да вдигна поглед към лицето на Ричард. Погледнах разширените му очи, накарах се да гледам лицето му, да проследя линията на челюстта му, пълнотата на устните му. Гледах лицето на човек, когото някога обичах, а трябваше да положа повече усилия, отколкото за каквото и да е друго през живота си, за да го видя като нещо повече от храна.

Деймиън подскочи и на Ричард се наложи да обърне повече внимание на вампира, когото той и Натаниел все още притискаха към пода, отколкото на мен. Хладен глас премина през ума ми.

-        Помагам ти да се защитиш, ma petite. Прости ми, не знаех какво ще ти причини свалянето на щита.

-        Той е ревенант – казах и не мисля че го направих на глас.

-        Oui.

-        Как да му помогна?

-        Трябва да го обвържеш отново със себе си, както направи, когато той излезе от ковчега. Позволи му да вкуси кръвта ти и кажи думите над него.

-        Думите наистина ли са важни? – попитах.

Почувствах да свива рамене, както седеше на покритото си с коприна легло.

-        Това са думите, които Господарите на града са казвали над последователите си от хиляди години. Не бих искал да рискувам да проверя дали думите са част от магията, като не ги кажа.

Кимнах.

-        Ричард чу ли това?

-        Non.

-        Кажи му. – Секунда след като го казах се усетих, все още ми беше студено и не бях съвсем ориентирана в обстановката, но можех отново да я чувам, да я виждам. Седях на пода в дневната си, недалеч от входната врата, а Ричард и Натаниел все още се опитваха да задържат Деймиън на пода. Почти успяваха, макар че през всичката кръв ми беше трудно да определя дали имаше нови рани. И тримата бяха покрити с кръв.

Погледнах се и видях, че предната част на тялото ми също е покрита с кръв. Не си спомнях да е толкова много. За момент се зачудих дали не бях направила нещо, което не си спомнях, но отблъснах тази мисъл. Имаше време за цялата истина. Оцелей, продължавай да се движиш, после ще се тревожиш какво си направила. Да, това е начинът. Но след това надникване в главата на Деймиън, качването на „Социопат експрес” не изглеждаше чак толкова зле. Сега поне знаех, със смъртоносна сигурност, че имаше и по-лоши неща.

17

Деймиън се замята толкова силно, че отхвърли Натаниел на една страна. Само тежестта на Ричард не беше достатъчна. Деймиън седна, а Ричард се извъртя от него, за да му попречи отново да забие зъбите си.

Размахах ръце и извиках:

- Деймиън, тук, тук съм! – Не мисля, че името привлече вниманието му, а движението. Вече бях в съзнанието му и знаех, че е преминал отвъд думите.

Той се втурна към мен толкова бързо, че движението му беше като размазано петно от бяло и червено, а очите му бяха като зелени резки. Натаниел се затича към него. Извиках:

- Не, оставѝ го да дойде!

Ричард се поколеба все още на пода, но с протегната към краката на вампира ръка. Можеха да го хванат, но защо? Той се нуждаеше от моята кръв. Бях спокойна, тиха, сякаш бях в онова безшумно място, където отивах, когато убивах. Без страх. Нищо. Наблюдавах как вампирът се приближава към мен като комета, която раздира небето, някаква стихия от друг свят.

Да се каже, че той се блъсна с все сила в мен, дори не се доближаваше като описание до удара на плът в плът. Озовах се на пода, останала без дъх, заслепена, и само годините, прекарани в обучение как да падам, ме предпазиха от това да си разбия главата в пода или да счупя някоя кост. Успях да поема дъх навреме, за да изкрещя. Деймиън заби устата си ниско в шията ми, точно над рамото. Мина много време откакто бях ухапана от вампир, като се изключат триковете върху съзнанието или сексът. Болеше.

Нас нас се появи леопардлак, който стоеше върху изкривени, почти човешки крака. Бе жълт, светло златист и бял, с красиви черни шарки, разпръснати върху тяло, което беше по-високо с повече от тридесет сантиметра, отколкото бе в човешката си форма. Цветът ми говореше, че това е Грегъри, защото леопардовата форма на Натаниел беше в черно. Гърдите на Грегъри бяха по-широки, ръцете му бяха по-дълги, мускулести и завършваха с остри, като заплашителни ножове, нокти. Лицето беше на леопард, но с нещо странно различно около муцуната и врата. Той се извисяваше над нас, ръмжеше и се протягаше към белия гръб на вампира. Щеше да издърпа Деймиън от мен, както Ричард го беше избутал от себе си.

Обвих ръцете си около шията и гърба на Деймиън и освободих единия си крак, за да го поставя около кръста му. Задържах го към мен и извиках:

- Не, Грегъри! – Ако го издърпаше, щях да се окажа точно толкова сериозно наранена, колкото Ричард. – Ще ме разкъсаш по-сериозно.

Леопардът се поколеба, ръмжейки. Изрече с този плътен глас, който всички имаха в получовешка форма.

- Той те наранява.

Деймиън притисна устата си по-дълбоко в плътта ми и накара от устата ми да се изтръгне не особено щастлив звук. Но изрекох със задъхан глас:

- Когато имам нужда от помощта ти, ще я поискам.

Дори през козината, можех да усетя, че Грегъри е объркан. Не винаги разчитах добре израженията на лицето, когато приятелите ми се превърнеха. Но това дори и аз можех да го разгадая.

- Деймиън – казах, а гласът ми беше тих. Исках да видя, че той е там, преди да изрека думите. Очите му бяха затворени, но се отпусна срещу мен със сантиметри, докато вече не ме притискаше толкова към пода, а по-скоро лежеше върху мен. Вече моят крак и ръцете ми го държаха към мен. – Деймиън – повторих.

Усетих как идва на себе си, сякаш щракна някакъв ключ. В един момент бе чудовище, а в следващия - Деймиън. Още преди да отвори очите си и да ме погледне, знаех, че отново е там. Беше се върнал от мястото, където беше отишъл. Облекчението ме заля, докато ръцете и краката ми не започнаха да се плъзгат от тялото му. „Слабост от облекчение“ не беше само израз.

Той продължаваше да смуче от раната, но вече по-нежно. Болката беше спряла. Бавно се отдръпна от раната, а устата му беше почервеняла от кръвта ми. Внезапно осъзнах по начин, различен от преди, че и двамата сме голи, а той е мъж и се е хранил. До бедрото ми тялото му беше тежко и плътно, а миг преди това не беше така. Кръвното налягане е удивително нещо.

Ако не бях поставила крака си върху тялото му, за да го задържа, положението нямаше да бъде толкова компрометиращо. Ако Грегъри не се бе опитал да ми помогне, аз нямаше да... Ох, карай да върви. Внезапно започнах да се страхувам по много различен начин. Страхувах се да помръдна, страхувах се да не влоша ситуацията, или да не я подобря. Страхувах се от начина, по който тялото ми пулсираше в ръцете му. Сякаш кръвта в телата ни пулсираше едновременно. Беше трудно да се диша. Почти се давех от... сила. Магия. Веднъж го бях обвързала, но тогава беше различно.

Ръката му се спусна бавно, колебливо, отстрани по тялото ми, но докосването не беше толкова сексуално, колкото заради самия допир. Използваше цялата си длан, за да се допре до колкото се може повече от кожата ми. Усетих как се възхищава на грацията на близостта на телата ни, без никакви прегради между тях. Гладът му за кожа беше като някакъв нов вид звяр. Нужда, толкова силна и толкова дълго отхвърляна, че беше като някаква лудост сама по себе си.

Почувствах неговата самота като нещо огромно и отекващо. Това накара в ъглите на очите ми да се появат сълзи и да поискам да го поправя.

Прокарах ръце по гърба му, така че вече не го държах, а по-скоро го прегръщах.

- Кръв от кръвта ми – и той се придвижи нагоре, за целувката, която щеше да подпечати думите, но това дребно движение накара тялото му да се плъзне по предната страна на моето, така че ерекцията му ме докосна, а този кратък допир ме накара да потреперя под него, и внезапно не с целувка исках да скрепя обвързването.

Мисълта ми помогна да се отдръпна. Помогна ми да осъзная, че това, което си мислех, не беше напълно мое. Вдигнах поглед към емералдовите му очи и разбрах от къде идват тези разсъждения.

Натаниел коленичи до нас. Протегнах ръка и в мига, в който той ме докосна, можех да мисля малко по-ясно, а притеглянето на Деймиън намаля леко. Деймиън изръмжа към него, а зелените му очи потрепнаха, сякаш здравият разум не беше в тях постоянно, все още не.

Жан-Клод бе в съзнанието ми и усетих частица страх от него.

- Трябва да довършиш обвързването с него, ma petite, и трябва да започнеш думите отначало.

Искаше ми се да попитам „Защо се страхуваш?“, и явно съм го помислила много силно, защото той отвърна:

- Ако той полудее сега, ma petite, прекрасното ти гърло е изключително беззащитно. Довършѝ започнатото.

Може би Ричард чуваше мисления ни разговор, защото застана на колене от другата страна. По-неловко от това не можеше да стане.

- Тук съм – намеси се той и го произнесе, сякаш това трябваше да подобри ситуацията, сякаш не разбираше колко изключително неудобно беше да стои на колене там.

Деймиън го погледна неприязнено, а от устата му се процеди звук, който приличаше повече на ръмжене, отколкото на нещо друго.

- Кръв от кръвта ми, плът от плътта ми – и той отново спусна погледа си съм мен, а с всяка дума, разсъдливостта изпълваше очите му, лицето му, самия него. Той плъзна тялото си върху моето и почуствах как навлиза в мен. Отново усетих тази почти всепоглъщаща нужда. Тази убеденост, че не с целувка трябваше да скрепим това. Нуждата изрева върху мен. За миг помислих, че сме събудили ardeur, но след това можех да го чуя, да чуя тях. Две нужди. Обърнах глава и открих, че Натаниел се взира към мен с тези лавандулови очи. Беше в погледа му, по лицето му, но можех да кажа какво има там, дори без да използвам очите си, защото го усещах. Усещах него. Тях. И двамата, как навлизат в мен, не само във физическия смисъл, но по начини, при които ръцете не можеха да те удържат или при които телата не можеха да те притискат към пода. Нуждата им ме обезоръжи по-лесно, отколкото каквато и да било физическа сила или заплаха. Нуждата им ме обезоръжи, защото се интересувах от тях, а ако човек може да усети чуждата болка като своя, би направил всичко възможно да я спре. Нали?

Гласът ми беше задъхан и гледах Натаниел в очите, когато казах:

- Дихание до дихание, моето сърце до твоето. – Деймиън се плъзна в мен с един продължителен тласък на бедрата си. Усещането ме накара да се извия под него, силно да се вкопча в ръката на Натаниел и да забия нокти в кожата му. Бедрата ми се вдигнаха, за да посрещнат тласъка на Деймиън. Беше толкова неволно, колкото бе и следващият дъх, който поемах.

Звук, който не дойде отгоре, отвлече вниманието ми от Натаниел. Чу се от другата ни страна. Ричард се беше отдръпнал от нас, докато гърбът му не бе опрял в едната страна на бялото канапе. Не зная какво изражение очаквах да видя върху лицето му – похот, отвращение, гняв, ревност може би, но това, което видях, бе страх. Страх, толкова неподправен и открит, че болеше да срещнеш очите му.

Деймиън сграбчи лицето ми и ме извърна, така че да го гледам.

- Искам да мислиш за мен – заяви той и започна да се отдръпва, бавно. За секунда помислих, че това е краят, но част от мен беше по-умна. Той се беше повдигнал, застанал почти като за лицеви опори, а върхът на члена му едва влизаше в мен, взираше се изцяло в лицето ми, очите му приковаваха моите толкова стабилно, колкото тялото му приковаваше останалата част от мен, и продължи: - Кръв от кръвта ми – и се тласна в мен. Извиках под него, а Натаниел повтори вика, докато ръката му ме стискаше. Лавандуловите му очи бяха широко разтворени, когато се обърнах към него. Деймиън отново докосна лицето ми, но това бе достатъчно, за да ме накара да се обърна към него, да усетя как тялото му се изплъзва от моето, да чуя шепота му:

- Плът от плътта ми... – преди да слее телата ни толкова близо и толкова бързо, колкото можеше. Почувствах как ръката на Натаниел потреперва, а биенето на сърцето му стана като втори пулс до дланта ми, но продължих да се взирам в лицето на Деймиън, погледът ми беше прикован в неговия, докато той плъзна почти докрая тялото си извън моето и каза: - Дихание до дихание... – и навлезе с всичка сила в мен. Изкрещях, а викът на Натаниел повтори моя. Най-накрая осъзнах, че Натаниел или долавяше моите усещания с пълна сила, или поне някакво подобие на това. Деймиън се плъзна навън, навън, докато... – Моето сърце до твоето. – И отново влезе в мен.

Остана неподвижен над мен, а тялото му бе заровено толкова надълбоко в моето, колкото беше възможно. Дишането му бе накъсано и плитко. По тялото му отгоре до долу премина тръпка и аз се заизвивах под него. Натаниел простена и дръпна рязко ръката ми, сякаш неговото тяло беше използвано. Гласът на Деймиън бе несигурен:

- О, недей така. Ако го направиш още веднъж, няма да издържа дълго. – Зарови лице в косата ми и по тялото му премина друга тръпка, която ме накара да затанцувам под него, да извикам, и това беше. Внезапно той застана над мен, горната част на тялото му се изви и той се плъзна в мен, дълбоко, силно, и отчасти защото тялото му бе в моето, отчасти защото наблюдавах тялото му над мен, очите му бяха затворени, а главата отметната назад, с коса като кървав водопад обкръжаваща бледата свещ на тялото му, знаех, че той е заровил себе си толкова дълбоко в мен, колкото бе възможно, всичко това накара от устните ми да се откъсне писък. Гласът на Натаниел изкрещя с мен, ръцете ни се гърчеха една около друга, а ноктите ни се забиха в кожата на другия. Усетих как тялото на Натаниел се тласка към килима, усетих го как свършва, а оргазмът се придвижи нагоре по ръката ми и към Деймиън. Бе негов ред да изкрещи, а това го накара да извие тялото си, което все още бе потопено в моето, което ме накара да се размърдам под него. Сякаш си впримчен в безкрайно удоволствие; освобождаването на едно тяло, довеждаше до освобождаването на друго, докато не завършихме в потна, кървава купчина на пода.

Деймиън се засмя несигурно. И аз почувствах, чух, разбрах, че под желанието имаше мъка и почти напълна увереност, че след като съзнанието ми се проясни, това най-вероятно никога няма да се повтори. Поради някаква причина, това ме накара да се сетя за нещо, което бях забравила. Извърнах глава и открих, че Ричард все още е тук, но по лицето му вече нямаше страх, а нещо подобно на удивление. В този момент осъзнах че, макар че Ричард не долавяше всички усещания, които долавяше Натаниел, той все пак можеше да чува в главата ми. Както и Жан-Клод, но мисълта на Ричард долових най-ясно.

- Никога не си се чукала с нито един от тях. – Веднага след това последва друга мисъл, че той е предполагал, че спя с всеки от къщата, защото и той самият правел почти същото в лупанара.

Бях гола, след секс с един мъж, а може би с двама, в зависимост как се гледа на нещата, и въпреки това, внезапно, имах морално превъзходство. Странно.

18

Грегъри пропълзя до нас на четири крака, душейки точно над телата ни. Проговори с ръмжащ глас:

-        Сега съм аз.

Трябваше да погледна нагоре и назад, за да му метна погледа, който заслужаваше, но движението ми позволи да погледна надолу по дължина на тялото му и внезапно се почувствах още по-засрамена от преди. Когато са в получовешката си форма, превръщачите изглеждат почти като по филмите, но с една голяма разлика. Имат гениталии и точно в този момент Грегъри беше много, много щастлив да се намира тук. Мисля че повече от ерекцията му, ме притесни фактът, че я беше получил, докато ме гледаше как правя секс с Деймиън. По някаква причина, вероятно нечестна, фактът че Грегъри се беше насладил на шоуто ме притесняваше.

-        Назад, Грегъри – казах и гласът ми прозвуча грубо, сякаш го имах предвид, дори и докато се изчервявах.

Той се усмихна с котешката си версия на усмивка и отстъпи назад, в буквалния смисъл. Свали глава надолу и пропълзя назад, унижавайки се. Жестът беше по-типичен за истински вълк, отколкото за истински леопард, но превръщачите по сърце са хора и някои жестове се предават по-добре на човешките ни мозъци. Да се самоунижиш като се принизиш е един от тях.

Деймиън гледаше надолу към мен и изразът му не беше нещо, което бях виждала точно след секс на лицето на мъж. Изглеждаше тъжен и си спомних изблика на емоции накрая. Тъга покриваше удоволствието като зъл шоколад, развалящ сладоледа ти.

Но не беше само изразът на лицето му. Осъзнах че мога да почувствам тъгата му. Да я почувствам, не като моя собствена, а като дреха, притисната в кожата ми. Все още бях свързана с него емоционално, е, не само. Можех да го почувствам потънал дълбоко в мен, тежестта му все още притискаше долната част на тялото ми. Докосването усилва всяко свръхестествено взаимодействие. Трябваше да спра да го докосвам. И не само него.

Натаниел лежеше до нас, пръстите на ръката му все още преплетени в моите. Тялото му се опираше странично в моето, така че се докосвахме от рамената до бедрата. Сигурно се беше притиснал по-плътно, когато Деймиън свършваше. Мисля че щях да си спомня, ако тялото на Натаниел беше докосвало моето по време на акта. Нали?

Лавандуловите му очи бяха нефокусирани, почти сънливи. През кожата му се излъчваше задоволеност. Задоволеност като огромен топъл океан, който го изпълваше, носеше го, държеше го, люлееше го. Може би го гледах прекалено дълго или усети нарастващото ми смущение, защото очите му се фокусираха, погледът му се изостри и се изгуби всяка следа от сънливост. Стана почти очаквателен, сякаш вече мислеше за следващия път. Тъй като не мислех че още бяхме минали през „първия” път, това ми помогна да се съсредоточа. Гневът винаги ми оказва този ефект.

-        Всички вън, излизайте от басейна – казах.

Усещах тъгата на Деймиън почти като дъжд върху кожата си. Натаниел не беше тъжен. Той директно се паникьоса, уплашен че е сгрешил нещо.

-        Всичко е наред, Натаниел, няма нищо. Всички сме добре. – Не бях сигурна дали наистина вярвах че е така, но паниката утихна и всички слязоха от мен. Аха. Макар че тъгата на Деймиън остана по кожата ми, сякаш бях минала през някаква метафизична паяжина.

Майка влезе през разцепената врата, докато ние се разплитахме. И преди съм хващана в компрометиращи ситуации от гаджета, но никога не съм се срамувала по-малко. Той не започна да задава глупави въпроси или да ме кара да се чувствам като курва. На практика се концентрира на най-важното нещо.

-        Леле – каза, и това изглежда обхващаше кръвта, изпръскала на места пода и стените, раните, които можеше да види на повечето от нас, разбитата врата, всичко това, но на глас каза само: – Всички ли са добре?

Започнах да се надигам от пода и Деймиън ми предложи ръка. Обикновено не бих я поела, но току що бяхме правили секс и изглеждаше странно да я отблъсна. В момента, в който дланта ми докосна неговата, осъзнах че имаше още нещо. Нуждата да докосна кожата му с моята още беше там. Един миг на хубав секс, не можеше да премахне векове на нужда. Сексът приличаше на някакво подхранващо гориво – когато го изгориш имаш нужда от още.

Издърпах ръката си от неговата и направих леко трепереща крачка встрани от Натаниел и Деймиън. Надявах се, че малко дистанция щеше да помогне.

-        Всички ще оживеем – казах.

-        Добре – той наклони глава на една страна и каза, - Не знаех че Деймиън може да се движи наоколо толкова рано през деня.

-        Не може – отговорих.

-        Да кажа ли очевидното „но се движи наоколо през деня” или искаш да спра да задавам въпроси?

Внезапно се почувствах уморена и сигурно не бях единствената.

-        Лягал ли си изобщо?

Той поклати глава и сякаш му припомних, потърка резедавите си очи, очилата му бяха вече висяха на врата на ризата му.

-        Когато закарах момчето в къщи от бара, там бяха приятелката му, с която живее и едно дете. Гаджето започна скандал за пиенето му. Гневът не помага да пребориш промяната.

-        Превърна ли се? – попитах.

-        Не, но беше близо, а е толкова нов... – Майка пак поклати глава. – Щях да се чувствам по-добре, ако гаджето разбираше колко опасен може да стане. Просто не можеше да разбере.

-        Не е искала да разбере – намеси се Ричард.

Майка се обърна и го погледна. Осъзнах че от всички хора в стаята, Ричард беше единствения, когото Майка не беше погледнал директно.

-        Значи си срещал приятелката на Патрик?

Ричард тръгна да поклаща глава, спря по средата на движението и потрепери.

-        Не, но това вече съм го виждал. Човешката половинка просто не иска да разбере, че се е омъжила за чудовище. – Мисля че искаше да звучи прозаично, но не успя. Звучеше горчиво.

Доколкото знам, никога не бях карала Ричард да се чувства по този начин, не, той беше прекарал значително повече време, карайки мен да се чувствам като чудовище. Така че го оставих на мира. Оставих го, защото не знаех какво да кажа или дали изобщо имаше нещо за казване. Добре де, имах да кажа едно нещо.

-        Коалицията предлага месечни срещи за членове на семействата. Мислех че сме раздали брошури на върколаците.

Ричард се изправи на крака, придържайки ръката си.

-        Това моя Патрик ли е, Патрик Кук?

Майка отговори:

-        Да.

-        И си седял с него цяла нощ?

-        Да – каза Майка, отново.

Ричард погледна към пода, после вдигна поглед. Срещна очите на Майка, но изразът му показваше че не е особено щастлив от това.

-        Благодаря ти, че си се погрижил за моя вълк.

-        Вълците също са част от коалицията, - каза Майка, - бих направил същото за всеки друг член.

-        Благодаря ти, въпреки всичко.

-        Няма нужда.

Настъпи неудобна тишина. Не ми се искаше да ги оставям сами, но наистина се нуждаех от душ. Това щеше да раздразни раната на гърлото ми, но току що бях правила секс без кондом, което означаваше че цялата бъркотия беше попаднала в мен и нямаше да остане там за дълго. Така че трябваше да се почистя. Честно казано бих предпочела презерватив, но се сетих чак накрая. Тами беше забременяла въпреки хапчетата. Вярно че не беше разбрала, че антибиотиците не влияят добре на противозачатъчните, но все пак. Онзи един процент вероятност вече изглеждаше като голям шанс. Деймиън беше вампир на над хиляда години, вероятно вече беше безплоден, но все пак... едно беше да забременееш от гаджето си, но бременна от някой, който не беше дори това... изглеждаше по-зле.

-        Отивам да си взема душ.

Всички ме погледнаха. Предполагам че им дойде ненадейно.

-        Съжалявам, но повече не мога да стоя наоколо в този вид. Така че всички се дръжте добре. Ще бъда колкото мога по-бърза.

-        Ще повикам доктор – каза Майка.

Кимнах.

-        Добре, добре.

Внезапно не исках да съм там, гола, миришеща на скорошен секс, в една стая заедно с Ричард и Майка. Това че Натаниел и Деймиън бяха голи не помагаше да се почувствам по-комфортно. Вече се чувствах горе-долу комфортно около голи хора като цяло, но определена голота все още ми беше проблем. Имаше повече причини, отколкото ми беше приятно, да искам да се махна от стаята.

-        Между другото навън в колата ти на алеята седи някаква жена и плаче – вметна Майка.

-        В моята кола? – попитах.

-        Не, в тази на Ричард, или поне предполагам, че е неговата. Познавам колата на Грегъри и не е в нея.

Ричард изруга под нос, нещо, което правеше рядко.

-        Клеър, забравих за Клеър.

-        Коя е Клеър? – попитах.

Той се поколеба, но отговори.

-        Приятелката ми – после тръгна към вратата, придържайки ръката си, сякаш го болеше да ходи толкова бързо.

Приятелката му ме вижда за първи път, а аз съм чисто гола. Страхотно. Е, поне не ме е видяла да чукам Деймиън. Това помогна. Да бе, страхотно. Просто страхотно. Клатех глава, когато тръгнах към банята.

Грегъри с ръмжащия си глас беше този, който каза:

-        Предполагам, че не е моя работа, но дали Ричард трябва да стои пред къщата, където могат да го видят колите? Покрит е с кръв.

Обърнах се и погледнах човеколеопарда:

-        По дяволите, не.

Тръгнах към вратата, но Майка ме спря.

-        Аз ще отида. В момента съм единствения, който няма да накара хората да повикат полиция – стисна ме за рамото и ми се усмихна.

Осъзнах че не го бях целунала за добре дошъл, а винаги го правех. Разбира се все още бях покрита с кръв и други телесни течности, никоя от които не беше негова, но той можеше и да не разбере, че това беше причината да се държа настрани. На лицето ми сигурно се беше изписала част от объркването ми, защото усмивката му се разшири. Завъртя ме за рамената, побутна ме към банята и ме шляпна по задника.

-        Отивай да се почистиш, аз ще се погрижа за всичко.

-        Не мога да повярвам, че го направи – казах.

-        Направих какво? – попита и ми се ухили.

Вероятно можех да преброя на пръстите на едната си ръка, колко пъти Майка ми се беше ухилвал. Очите му проблясваха от смях, сякаш правеше всичко възможно да не се засмее. Радвах се, че така се забавляваше, наистина се радвах. Но не разбирах кое беше смешното и нямах куража да попитам. Вероятно щеше да е нещо за моя сметка или нещо, което бях направила и което той намираше за сладко. Аз не бях сладка. Объркана, прецакана, насинена, но не и сладка. Натаниел и Деймиън ме познаваха, но докато минавах покрай Грегъри казах:

-        Ако докоснеш задника ми, ще ти пробия нова дупка.

Казах го, докато минавах покрай него, без дори да спирам.

-        Изобщо не си забавна – изръмжа той.

Погледнах назад, точно преди да изчезна от погледа му.

-        О, много съм забавна, но не и за теб.

Той ми се озъби.

-        Кучка.

-        Бау, бау – казах и най-после влязох в банята.

19

Под душа се опитах да не мисля. Размишленията бяха лошо нещо, горещата вода – хубаво. Увеличих силата ѝ, колкото беше възможно, и я оставих да удря тялото ми, откривайки наранявания, за които не знаех. Преди време щях да бъда ранена, сериозно ранена, от ударите на Деймиън. Благодарение на вампирските белези на Жан-Клод, бях само леко схваната. На ухапването щеше да му е необходимо повече време, за да заздравее, но дори то щеше да се е оправило след няколко дни, най-много седмица. Самолечението беше страхотно нещо, останалата част... е, нека да кажем, че заседателите все още заседаваха.

Някакъв шум надви течащата вода. Беше ми необходима минута, за да осъзная, че някой тропа по вратата. Опитах се да го игнорирам. Чукането спря за секунда и си казах „Ох, добре“, но започна отново, по-силно, сякаш който и да тропаше, мислеше, че първия път не съм го чула.

Въздъхнах, спрях водата и подвикнах:

- Какво?

- Деймиън не е много добре – отвърна Натаниел през затворената врата.

За секунда останах така, в очите ми капеше вода, и попитах:

- Какво имаш предвид под „Деймиън не е много добре“?

- Не го ли усещаш?

Помислих по въпроса. Помислих за Деймиън и внезапно страхът стана като смазваща тежест върху гърдите ми. Това ме накара да се олюлея за секунда и бях доволна, че има при душа има дръжка, в която да се вкопча. Това беше сянка на онова, което го беше накарало да тича из къщата с крясъци. Не бях убедена, че ще преживеем втора такава случка.

- Идвам.

Изстисках косата си, завих я с кърпа и се опитвах да покрия тялото си с хавлия, когато вратата се отвори внезапно. Пръв влезе Грегъри, все още в костюма си от козина, а едната му ръка с извити нокти беше под рамото на Деймиън. Ричард придържаше другото рамо. Те полу-влачеха, полу-носеха вампира през вратата. Донесоха го при мен, а страхът му го изпреварваше. И преди съм усещала страх, но не и такъв. Той смаза гърдите ми така, че не можех да дишам, накара гърлото ми да се свие. Тежеше достатъчно, че ме запрати към пода, сякаш нещо се беше блъснало в мен. Не от моя пулс се давех, а сякаш самият ужас бе като мокра коприна, а аз се опитвах да я преглътна. Хлъзгав, мокър, задушаващ, по-истински от всеки страх, който някога съм усещала. Не беше реален по начина, по който човек чувства емоциите, а по начина, по който се усеща един камък, стол или животно. Страхът се беше превърнал в нещо... повече.

Те стовариха Деймиън в скута ми и сякаш по всяка частица от кожата ми пробягаха тръпки, след което всеки сантиметър от нея искаше да изпълзи настрани. Да изпълзи настрани и да остави тялото ми да умре. Кожата ми щеше да спаси себе си, ако не беше впримчена в капана на тялото ми. Останалата част от мене, щеше да тръгне с нея, ако не бяхме уловени под тежестта на Деймиън. Впримчени от неговия страх, като замръзнали в него. Ако можех да дишам, щях да изкрещя, но можех единствено да се давя. Да се давя в страха на Деймиън.

Някой ме докосна по рамото, но го усещах отдалече. Сякаш ничия друга кожа не беше толкова реална за мен, колкото тази на Деймиън. Някой ме разтърси – рязко и силно. Успях да поема дъх със силно ахване, сякаш дълго време не бях дишала, а когато издишах, беше придружен от вик.

Взирах се нагоре в разтревоженото лице на Ричард. Неговата ръка бе върху рамото ми. Той беше застанал на колене до нас.

- Анита, Анита, чуваш ли ме?

Сграбчих го за рамото, а другата ми ръка придърпа Деймиън към мен, сякаш се страхувах, че ако го пусна, ще се загуби. Сякаш страхът беше някакъв ужасяващ звяр, който буквално можеше да го изяде и да го унищожи.

Ричард ме разтърси отново.

- Анита, кажи нещо.

- Господи, толкова е... ужасно.

Деймиън кимна с глава до корема ми. Той лежеше почти отпуснат върху мен, но сега ме сграбчи около кръста и бедрата, а ръцете му ме държаха като че бях последното стабилно нещо на света. Усетих изблик на емоция, идващ от него, на благодарност. Беше признателен, че мога да споделя страха му. Изглежда, че споделянето правеше страха по-слаб, или по-поносим.

Тази мисъл, това споделяне на страха, направи понасянето му по-лесно и донесе спомен. Споменът не беше мой. Лице, което никога преди не бях виждала, но което Деймиън познаваше като собственото си. С високи скули и силни очертания, между челото и бузата се спускаше белег, когато е бил порязан по времето на първото нападение, в което бяхме участвали. Тази-която-ни-създаде бе казала веднъж, че белегът е спасил живота му, защото косата му е била по-руса от нейната, а очите – по-сини. Белегът е разрушавал красотата му достатъчно, че тя да го остави невредим. Защото дори мъже, които бяха достатъчно руси, не бяха в безопасност от завистта ѝ. Единственото име, което прозвуча в съзнанието ми, беше Перин, но знаех, че не е правилно. Това бе неговото име, не повече, отколкото Деймиън бе мое, наше, негово.

Усетих аромата на ванилия и почувствах нещо плътно и топло да се плъзга по кожата ми. Замигах с очи, пробуждайки се, ако „пробуждане“ беше подходящата дума. Натаниел седеше на колене до нас. Беше развързал косата си, така че мирисът на ванилия, който се носеше от нея, бе изпълнил въздуха около мен. Косата му падаше около него, покриваше едната страна на тялото ми и се изсипваше в скута ми, обвивайки Деймиън като одеало, стига одеалото да можеше да се стича по нечие тяло. Натаниел ни беше завил с косата си, но внимаваше много да не допре кожата си до нашата. Бе толкова близо до нас, че беше необходимо усилие, за да не ни докосва, толкова близо, сякаш една въздишка би притиснала очертанията на тялото му към моето. Но той остана на този почти болезнен сантиметър разстояние, като позволяваше единствено на уханието и на рошавият допир на косата си да ни достигат. Единственото, което ми даваше от кожата си, беше топлината ѝ, която можех да усетя дори от разстояние. Горещината трептеше до кожата ми, сякаш неговата топлина дишаше навън и искаше да ме докосне. Може и така да беше.

Това бе толкова хитър начин да ме изведе от спомените на Деймиън, без да рискува самият той да бъде въвлечен в тях. Толкова умен, но един план е толкова добър, колкото са участващите в него. Деймиън се размърда в скута ми и разполагах само със секунда, преди да осъзная какво възнамерява да направи. Поех дъх, за да предупредя Натаниел, но нямах време да издишам. Стана толкова бързо.

Деймиън сграбчи ръката на Натаниел и това докосване бе достатъчно. Сякаш се давиш в светлина. Като че светът беше обхванат от пожар и бе станал горещ, а тази горещина беше златиста, като жълт цвят, който се беше излял и покриваше всичко. Жълта топлина, златиста горещина. Очите ни бяха заслепени от това. Светлината ни ослепяваше. Не съществуваше нищо друго, освен светлината, докосването на малките ѝ ръце и ръката на Перин в моята. Неговата бе толкова голяма, силна, като котва в кошмара от светлина. Ръцете ѝ галеха, но това не беше реално. Тя ни завлече в светлината, за да пие от нашия страх, а не от сексуалността ни.

Тя откъсна ръката му от моята, а гласът ѝ, когото някога считах за красив, прозвуча като зъл вой в главата ми, покваряващ, защото не можех да ѝ откажа.

- Един да изгори, един да остане.

Перин се обърна и за миг светлината го обгради като рамка. Косата му беше жълта като самата светлина, а очите му бяха като небето през прозореца. Бе висок, а раменете му толкова широки, че изпълваха по-голяма част от прозореца. Дори и сред едри мъже, винаги е бил голям. В някои от градовете, които нападахме, хората бягаха с викове „Великан!“ или тяхната дума за това.

Перин стоеше, покрит от светлина. Покрит от нея, но не гореше. Думите, които бяха започнали това безумие, се завърнаха:

- Може би причината, поради която те могат да ходят с теб на слънчевата светлина, Моровен, не е, че споделяш сила с тях, а че те са придобили собствена сила – да ходят на дневна светлина. – Пратеник на Съвета като отровна муха бе прошепнал злите думи в ухото на тази-която-ни-създаде. За миг бяхме повярвали, че е изрекъл истината. Помислихме, че Перин стои на слънчева светлина заради собствена сила. За една прекрасна секунда, повярвахме. Но изражението на лицето му не беше триумфиращо, а изплашено. Това бе достатъчно. Нещо не беше наред.

Пушекът започна да се извива от кожата му, точно както по филмите. Тази част от мен, която бе все още Анита, все още самата себе си, помисли „Но това не е правилно.“ Всички вампири, които бях виждала да умират от слънчевата светлина, избухваха в пламъци. Нямаше дим, нямаше чакане, само внезапен пожар, пуф. Объркването ми помогна да се завърнем обратно от ръба на ужаса. Помогна ни да гледаме как димът се издига от кожата на Перин и попречи на ужаса да ни задуши. По кожата му избухнаха пламъци и докато мигнем, той беше обкръжен от ореол от наситени оранжеви и златисти пламъци. Дългата му руса коса се вееше от вятъра, причинен от горещината. Момент, в който човек да си каже „Колко красиво“, след което пламъците го погълнаха и кожата му се загърчи от огъня.

Перин изпищя. „Изпищя“ защото „вик“ не описваше звука, който излизаше от устата на мъжа.

Извикахме, защото не можехме да не го направим. Целият ужас, страданието, страхът, трябваше да излязат от устите ни, или щяха да да се излеят от кожите ни и да съсипят съзнанията ни. Викахме, защото само това ни спираше да полудеем.

Изведнъж помирисах гора, тази наситена зелена миризма на дълбоките гори – съчетание от коледна елха и наскоро прекопана земя. Взирах се в горящия вампир, в моя доживотен приятел, в моя брат, но бях спокойна. Можех да подуша единствено гора, а не солта на океана или каквото и да било друго, след което помирисах нещо друго – вълк. Сладкият мускус на вълка. Ричард.

Мисълта за него накара уханието на гората да надвие всичко друго. Споменът започна да избледнява. Буквално, образите станаха замъглени, а ние започнахме да се отдръпваме от тази ужасяваща стая. Гласът на Перин се удави от всички тези години, а писъците му се отдалечиха, избледнявайки. В началото крещеше името ѝ, същото име, което бях свикнала да чувам за тази-която-ги-е-създала: „Моровен, Моровен“, но виковете се промениха в друго име - „Немайн!“*. В мен беше останало достатъчно от съзнанието на Деймиън, за да разбера, че Немайн бе тайното ѝ име, истинското ѝ име. Перин крещеше истинското ѝ име отново и отново, Деймиън го повтори, а неговите викове станаха по-силни, докато споменът избледняваше, а в писъците му имаше само името ѝ – „Немайн!“.

(*Името може да се произнесе и като Немхайн. Една от трите богини на войната в ирландската митология.)

Завърнахме се отново в настоящето, на пода в банята ми и ръката на Ричард върху рамото ми. Понечих да го погледна в лицето, но Деймиън застана на колене, сякаш щеше да хукне към нещо, което не виждах. Обвих ръцете си около кръста и гърдите му. Натаниел се беше вкопчил с всички сили в рамото му. Държахме го, като че все още можеше да се затича към горящия Перин и да се самоунищожи. Продължаваше да крещи: „Немайн, Немайн, проклинам те!“. Свлече се толкова внезапно, че щях да падна върху стъклените врати на душа, ако Ричард не бе поставил силната си ръка върху гърба ми. Натаниел хвана едното рамо на Деймиън и забави падането му. Деймиън продължаваше да повтаря с глас, който приличаше повече на плач, отколкото на шепот: „Проклинам те, Немайн, проклинам те.“. Сви се на топка в скута ми, избутвайки ме силно към ръката на Ричард. Натаниел галеше косата на Деймиън, отново и отново, по начина, по който човек успокоява дете.

Деймиън продължаваше да мърмори името ѝ и я проклинаше, когато светът внезапно потъна в страх. Сякаш ужасът можеше да се превърне във въздух и човек трябваше да го вдиша, или щеше да умре, но самото вдишване също означаваше смърт. Смъртта беше навсякъде. Страхът беше навсякъде. Изрева в главата ми, безрасъден, безформен, ужас, толкова неподправен, че за секунда накара сърцето ми да спре, да се поколебае, сякаш то просто щеше да спре от страх. „Да умреш от страх“ не беше само израз. Последва бездиханен миг, в който чаках сърцето ми да реши дали ще бие отново или тишината е за предпочитане, начин за бягство. Нещо.

Опората от ръката на Ричард изчезна и останах със студения натиск на стъклото зад мен, сякаш беше затворил вратата, за да може тя да ме подкрепя, а той да не ме докосва повече.

Дъхът ми излезе с хъркане, а сърцето ми подскочи в гърдите и ме заболя, като че се беше наранило от тялото ми. Гърдите ме боляха, гърлото ме болеше, а въздухът все още беше като страх, станал реалност. Всеки дъх сякаш я всмукваше по-дълбоко. Защото това беше тя. Немайн, Моровен – създателката на Деймиън и на Перин. Името ѝ не се произнасяше не само заради суеверие. То призова силата ѝ, привлече вниманието ѝ към нас. Очаквах гласът да съответства на ужаса, но настана тишина, тишина, толкова шумна, че можех да чуя единствено ритъма на кръвта във вените си. Бумтежа на сърцето в тялото ми. След което чух друго сърцебиене, по-бързо, по-изплашено дори от моето. Как можеше да живее толкова изплашен?

Обърнах главата си бавно, защото не можех да направя нищо друго. През страха се принудих да се извърна и да погледна Натаниел. Очите му бяха толкова разширени, че се виждаше бялото отстрани, а той се давеше от въздуха, сякаш не можеше да го преглътне. Появи се мисъл „Тя е взела, това, което му е дала“, но веднага след това бе последвана от друга „Той е мой. Аз карам сърцето му да бие. Аз карам кръвта във вените му да се движи. Той е мой. Не твой. Вече не. Мой.“

Пръстите на Натаниел се впиха в рамото ми, а той дишаше тежко, сякаш някаква невидима ръка го душеше. Не мисля, че ставаше точно това, но той се задушаваше от страх. Задушаваше се от силата ѝ. Срещнах ужасения му поглед и се опитах да изрека името му, да изрека нещо, но от устата ми не излезе никакъв звук. Опитах се да призова сила, нещо, но не можех да мисля. Страхът беше откраднал мислите ми, разума ми, силата ми. Не, не, една малка част от мен бе наясно, че това не е вярно. Тя беше просто още един вампир. Просто още един вампир. Аз бях некромант. Тя не можеше да ми причини такова нещо. Част от мен вярваше в това, но по-голямата част се бореше прекалено усилено просто да диша, камо ли да разсъждава.

Ако имах достатъчно въздух, щях да изкрещя. Не от страх, но от безсилие. Не знаех как да се боря с това. Тя не се опитваше да бележи някого от нас като нейн слуга, или да ни съблазни, или да ни контролира. Не я интересуваше. В това нямаше злонамереност, нямаше някакво силно чувство, с изключение на страх, а страхът носеше послание. Тя не чувстваше нищо. Абсолютно нищо.

Не знаех как да се боря срещу нищото. Не знаех какво да правя. Ние умирахме, а аз не знаех какво да правя.

20

Жан-Клод ме повика в ума ми:

-        Мa petite – но страхът се надигна нагоре и покри думите му. Знаех че казва нещо, но не можех да разбера какво. Страхът го заглушаваше, както една радиостанция заглушава друга. Думите му бяха като блед шум от далечно радио, точно под звука на ужаса, но всичко, което можех да чуя, да почувствам, беше страхът на Моровен.

Натаниел колабира върху мен, с все още разтворена уста, задъхвайки се, сякаш въздухът беше прекалено плътен за дишане. Че аз умирах беше ясно, но нямаше да съм само аз. Натаниел и Деймиън лежаха в скута ми, а косите им се уплитаха като по-ярки и по-тъмни панделки.

Грегъри клекна пред мен, почти бях забравила че и той беше там. Обикновено се затруднявах да прочета изражението му, когато беше в полу-леопардовата си форма, но това лице, този израз разбирах. Дори и през петнистата козина и жълтите котешки очи прозираше гладът. Не желание, а глад. Той проговори с ръмжащия си глас:

-        Те миришат като храна.

-        Знам – каза гласът на Ричард и ме накара да се обърна към него. Протегнах ръка към него. Беше ни измъкнал от спомените на Деймиън, може би можеше да ни измъкне и от тук.

Той изглеждаше... недоволен, ядосан. Оставих ръката си да започне да пада, но той я хвана, в последния момент я взе в своята. Веднага се появи сладкия аромат на гора и мускусната миризма на козина. Страхът се оттегли за малко, като океанска вълна отдръпваща се назад, но новата вълна се усещаше точно пред нас и знаех че идва.

Сега можех да говоря и казах само:

-        Помогни ми.

Гласът на Жан-Клод се надигна в мен, изтласка достатъчно страха, така че да мога да чуя думите му.

-        Трябва да повикаш ardeur, ma petite, трябва. Тя не разбира чистата страст, страст без страх и ужас. Използвай нашия Ричард и аз ще успея да слея силите си с вашите, за да я победим.

Втренчих се в лицето на мъжа, когато Жан-Клод така спокойно беше нарекъл „наш” и знаех че не е такъв. Можех да надуша прекрасния мускусен аромат, спокойствието на хумуса от борови иглички и листа, но погледът на лицето му беше всичко друго, но не и спокоен. Кафявите му очи бяха изпълнени с фин, трептящ гняв. Както докосвах ръката му, трябваше да усещам как този гняв танцува по кожата ми, но не успявах. Усещах единствено силата на Моровен като буря надвисваща над нас. Единствената емоция, която ми беше останала беше ужасът.

-        Ma petite, чуваш ли ме?

-        Да – успях да прошепна.

-        Тогава какво не е наред?

Исках да го попитам „Какво се очаква да направя? Да съборя Ричард на пода и да го насиля ли?”, но успях да единствено:

-        Не мога, не мога.

-        Не можеш какво, ma petite?

-        Не мога да се храня от Ричард. – Звучеше глупаво да го кажа на глас, гледайки това красиво, ядосано лице, но не можех да се концентрирам достатъчно, за да го кажа тихо в главата си. Говоренето беше достатъчно трудно.

-        Ричард вече се съгласи, ma petite.

Поклатих глава.

-        Не му вярвай, ядосан е.

Ричард изглеждаше още по-ядосан, но каза на глас:

-        Жан-Клод казва истината, Анита, съгласих се да нахраня ardeur. – Лицето му беше потъмняло и намръщено от гняв. Беше се съгласил, но не искаше да го направи. Като се замисля и аз не исках. Не исках отново да се спускам по тази свръхестествена пързалка. Толкова труд бяхме положили, за да се разделим, а сексът с Ричард щеше отново да ни сближи. Не го исках, не бях сигурна, че ще понеса да разбие отново сърцето ми. Емоционалното супер лепило в душата на човек не е безкрайно, когато свърши, всичко си остава разбито.

-        Не мога да задържа вечно страха на Моровен, ma petite, трябва да действаш преди силата ми да провали всички ни.

-        Лесно ти е да го кажеш – това почти прозвуча като собствения ми глас, почти без задъхването от страх и леко саркастичен. Добре. – Нали не е заложен твоя снежно бял задник.

-        Ако можех да долетя до теб, щях да го направя, но е посред бял ден и не мога. Ти и Ричард трябва да го направите, защото вече започвам да губя срещу Моровен. Мога да почувствам как се приближава кошмарът й, и когато дойде аз ще изчезна и ще се спася, с надеждата, че когато падне мрак ще е останало нещо за спасяване. Но ако ти и Ричард направите това, което ме е страх че ще направите, тогава тъмнината ще настъпи прекалено късно, прекалено късно за Деймън, прекалено късно за Натаниел и ако не преживееш смъртта на слугата и животното си, тогава Ричард и аз може никога отново да не видим изгрева на луната. Толкова ли е ужасно да се храниш от Ричард, ma petite, тази съдба по-ужасна ли е от смъртта?

Като го каза по този начин, не, но... по дяволите. Защо винаги ставаше въпрос за секс? Защо нямаше друг начин да се преборим?

Жан-Клод отговори в главата ми:

-        Защото можем да се борим само с оръжията, с които разполагаме. Аз съм инкуб, ma petite, и прелъстяването е едновременно мое проклятие и най-голямата ми сила. Ако можех да ти предложа друга сила, щях, но това е, което знам. Това е почти всичко, което знам.

-        Ако единствения инструмент, който имаш е чук, всички проблеми приличат на пирони – казах.

Жан-Клод започна да казва нещо, но беше отнесен. Всичко беше отнесено от ужаса. Сърцето ми заседна в гърлото, сякаш бях преглътнала риба. Задушавах се със собственото си сърце. Кожата ми изстина от леда на силата й. Бях толкова уплашена, толкова уплашена.

Ричард отскочи от ръката ми, отдръпна се настрани от мен и вече не можех да разчета израза му. Но не беше гняв.

Грегъри клекна по-близо до нас и протегна горната част на тялото си над нас, над Натаниел и Деймиън, протегна се, така че полу-леопардовото му лице беше само на сантиметри от моето. Подуши въздуха пред мен.

-        Мирише толкова хубаво, толкова вкусно. Страх и плът, – изпусна дълга въздишка, която погъделичка кожата ми с дъха му. – Страх и плът.

Не бях уплашена от Грегъри, това го знаех, но бях уплашена и страхът беше безформен, но не искаше да остане такъв. Когато Грегъри повдигна устните си над зъбите в нещо, което трябваше да наподобява усмивка, поех рязко въздух. Страхът се сля с това проблясване на зъби, с гладния блясък в тези очи. Внезапно не бях просто уплашена, бях уплашена от Грегъри. Уплашена от ноктите, от зъбите. Бях уплашена по начин, по който никога не се бях страхувала от него или от някой от леопардите си. Той облиза лицето ми с едно бързо движение.

Аз изписках – тих, тънък, уплашен звук.

Грегъри изръмжа до кожата ми:

-        Ммм, направи го отново.

Ричард го сграбчи и го издърпа настрани от мен.

-        Спри да си играеш с нея.

Грегъри остана приклекнал на пода, сякаш се беше замислил дали да не скочи и да го обърне на бой. Но вместо това каза:

-        Добре, няма да си играя с нея. – Завъртя се и постави лицето си до Натаниел. Щракна със зъби точно до кожата му и Натаниел изкрещя. Страхът ни си намери причина, около която да се обвие. В нея нямаше логика. Всяко страшно нещо щеше да свърши работа, просто разполагахме толкова удобно с човек леопард под ръка.

Грегъри се разсмя.

Ричард го дръпна назад и го завлече толкова назад, колкото позволяваше банята.

-        Казах да спреш да си играеш с тях.

-        Ти каза “Спри да си играеш с нея”. Аз спрях.

-        Остави ги намира. Всичките.

Грегъри се изправи, в леопардовата си форма беше висок колкото Ричард.

-        Не ми казвай, че не искаш да си поиграеш с тях.

-        Да, да, искам да си поиграя, но няма да го направя.

-        Защо не? – попита Грегъри.

-        Защото човек не измъчва приятелите си, Грегъри – каза Майка от вратата, придружен от най-новата приятелка на Ричард. Тя беше горе-долу мой ръст, тъмно кестенява брюнетка с коса, отрязана точно над раменете. Носеше бледо синя пола и бяла блуза покрита с дребни сини цветчета. Сандали и внимателно лакирани нокти допълваха костюма. Стискаше ръката на Майка с двете си ръце. Обикновено не се притискаш така към ръката на някого, освен ако не ти е гадже. Разбрах че имаше една емоция, която можех да почувствам през страха – ревност. Какво по дяволите правеше тая, притискайки се така към Майка?

Тя потрепери на вратата и очите и се разфокусираха, сякаш чуваше неща, които никой друг не можеше да чуе. Прошепна:

-        Какво е това?

-        Страх – отговори Грегъри.

-        О, - каза тя тихо, отдръпна се от Майка и влезе в стаята. Спря гледайки надолу към нас, после погледна настрани. Изчерви се, срещна погледа на Ричард и се изчерви още повече.

Грегъри се приближи до нея, косматата му фигура надвисна над нейната.

-        И ти искаш да си поиграеш, нали?

Тя отново погледна надолу към нас и този път очите и не бяха човешки. Стотици пъти бях виждала точно този номер, но този път изкрещях. Изкрещях като турист, а Натаниел се притисна към мен, сякаш се опитваше да се избута от другата ми страна. Деймиън просто лежеше в скута ми, сякаш страхът вече го беше убил.

-        Изкарай Клеър оттук, – каза Ричард, а гласът му съдържаше наченките на ръмжене. – Прекалено е нова, ако предизвикаш така звяра й, някой ще прокърви.

Изстенах тихо и безпомощно.

Майка хвана Клеър за ръката и я поведе към вратата. Тя не се опита да се бори, но го накара да я придърпва леко, докато животинските очи на красивото й лице останаха залепени за нас. Вече не беше засрамена, в нея не беше останала достатъчно човешка част, която да чувства срам от голотата.

-        Какво им става? – попита Майка.

-        Първият господар на Деймиън се опитва да ги убие – отговори Ричард.

-        Как? – не бях сигурна дали пита как се опитва да ни убие или как се беше случило.

-        Да ги уплаши до смърт.

Майка почти беше отвел Клеър до вратата.

-        Как можеш да го спреш?

Ричард погледна към Майка.

-        Като оставя Анита да се нахрани от мен и Жан-Клод ще долети на помощ. – Ръмженето от гласа му беше изчезнало и беше оставило след себе си само умора и някакво изтощение от света, сякаш беше видял прекалено много, направил прекалено много и не искаше да го прави повече.

Майка и Ричард се гледаха известно време, после Майка кимна леко.

-        Запази всички живи – каза той и издърпа Клеър през вратата.

Тя сграбчи рамката.

-        Миришат толкова хубаво.

Майка я метна на раменете си и движението я стресна достатъчно, така че се пусна от вратата и той я изнесе навън. До нас долетяха думите й:

-        Не, не искам да си тръгвам.

Ричард се опита да разкопчае дънките си с една ръка и не успя.

-        Грегъри, имам нужда от малко помощ.

Човекът-леопард го погледна.

-        Ще я изчукаш, докато имаш възможност?

Ричард му изръмжа и аз изстенах. Натаниел изплака. В предната част на главата си знаех, че това е глупаво. Че Ричард няма да ме нарани, не и по този начин, но страхът имаше собствена логика. Натаниел беше леопардлак, но и той беше ужасен. Нямаше логика, просто страх.

-        Ако се превърна, панталоните ще се сцепят, а вече нямам резервни дрехи тук – каза Ричард.

-        Мислех, че контролът ти е по-добър от това, Улфрик – изръмжа Грегъри.

Ричард освободи част от гнева си и изкрещя:

-        Мога да вкуся страха им на езика си, в гърлото си, сякаш вече съм ги погълнал. – Стисна със здравата си ръка разкъсаната предна част на тениската си и дръпна. Внезапно стоеше пред мен, гол от кръста нагоре, с поглед, който би ме уплашил, дори и да бях на себе си. Беше див, свиреп поглед, създаден от омраза и похот. Омраза и похот в очите на мъж са лоша комбинация.

Сякаш положи физическо усилие да отклони очи от мен и да погледне отново Грегъри.

-        Почувства ли това?

Единственият отговор на Грегъри беше ниско ръмжене, което накара Натаниел да изхленчи отново.

-        Бог да ми е на помощ, тя е уплашена да ме види гол, а аз дяволски му се наслаждавам. Харесва ми да е уплашена от мен и се мразя за това. Ardeur ще се надигне, но само Бог знае какво ще направим преди това. С толкова много страх, с нея, нямам доверие на контрола си. И каквото и да стане искам да имам дрехи, когато свърши, защото знам дяволски добре, че ще искам веднага да си тръгна.

Той разкопча колана си с една ръка и стисна горното копче на панталоните си. То се разкопча и все още държейки горната част на панталоните си, той направи въртеливо движение с ръка и всички копчета се разкопчаха в дълга поредица. Предната част на панталоните му се разтвори и мъжествеността му изскочи напред. Или не носеше никакво бельо, или то не можеше да го задържи вътре.

Бях виждала Ричард гол достатъчно пъти да им загубя бройката. Гледката на голото му тяло ме беше възбуждала, беше ме правила нервна, притеснена по онзи „о, боже, мой къде ще го поема всичкото това” начин, завистлива, когато загубих привилегията да го виждам гол, гневна, когато се държеше като гадняр или се опитваше да ми натрие носа, че все още го намирам за привлекателен, а вече не беше мой. Всички тези емоции, и похот, любов, но никога страх. Никога това чувство, че е толкова по-голям от мен физически, толкова по-силен, толкова по-... никога не ме беше наранил физически и никога не се бях страхувала от него физически, досега. Бях уплашена като девственица, която е отвлечена от търговци на бели робини. Уплашена да бъда насилена. Уплашена, че щеше да използва това тяло в моето. Уплашена, по начин, по който никога не съм била, от някого когото обичах.

Сложих длани пред очите си като дете. Ако не можех да го видя, не можеше да ме нарани. Глупаво, смешно, но не можех да спра начина, по който се чувствах. Не можех да променя начина, по който се чувствах. Усетих как в гърлото ми се надига писък. Писък, който чакаше да бъде докоснат. Знаех, че ще го направя, и не можех да го спра.

Но той сякаш почувства този изчакващ писък, защото не ме докосна. Почувствах топлината на лицето му от другата страна на дланите си, момент преди да усетя дъха му по горната им страна. Ако ме беше докоснал, страхът щеше да се изсипе през устата ми, но той не ме докосна, не и с тяло.

Дъхът му беше горещ срещу кожата ми, толкова горещ. Почувствах че Деймиън бива повдигнат от скута ми. Не знам как разбрах че не беше изпълзял сам настрани, но просто знаех.

-        Анита, погледни ме. – Гласът му беше много тих и много близък, всяка дума погалваше кожата ми. – Моля те, Анита, моля те, погледни ме.

Гласът му се пренесе през страха, размекна буцата в гърлото ми, разхлаби стегнатите мускули на раменете ми.

-        Анита, погледни ме, моля те – прошепна.

Отново можех да дишам около сърцебиенето си.

-        Моля те, - прошепна и докосна с върха на пръстите си задната част на дланите ми. Най-лекото докосване и дланите ми се спуснаха два сантиметра, пет сантиметра, вече можех да виждам лицето му между пръстите си. Очите му бяха чисто шоколадово кафяво и в този момент бяха нежни. Нямаше следи от гняв, от похот, нищо освен търпение и нежност. Това беше частта от него, в която някога се бях влюбила.

Той докосна китките ми нежно и свали дланите ми от лицето ми. Усмихна се и каза:

-        Така по-добре ли е?

Опитах се да кимна, но тогава Деймиън ме сграбчи за крака, страхът отново ме заля и писъкът се откъсна от гърлото ми. Не беше просто силата на Моровен, а и страхът на Деймиън от тази сила и фактът, че не можех да се защитя от тази сила.

21

Изкрещях, а устата на Ричард внезапно се озова върху моята. Той ме целуна, притискайки устните си нежно. В мен затрептя страх, чак до пръстите на краката ми, сякаш ужасът беше като електрическа струя. Избутах Ричард настрани от мен.

Зачаках гневът да ме връхлети, да надделее над страха и над всичко останало, но той не дойде. Всъщност, страхът се превърна в паника. Паника, която кара тялото ти да замръзне, която вцепенява съзнанието ти и те кара да забравиш всичко, което някога си знаел относно това как да превърнеш тялото си в оръжие, и единственото, което остава е пищящото гласче в главата ти, което те превръща в жертва. Ако не можеш да мислиш и да се движиш, значи си жертва. Ето защо паниката убива.

Ричард коленичи пред мен, на разстояние, на което го бяха отдалечили ръцете ми. Вече нямаше никаква нежност върху лицето му. Сега изглеждаше алчен, нетърпелив. Стоеше на едно коляно, а другият му крак бе извъртян, така че се прикриваше от погледа ми. Езикът на тялото изразяваше стеснителност, изражението на лицето му – не.

Той се наведе напред и ме помириса, поемайки дълбоко въздух, така че гърдите му се вдигаха и спускаха, докато го правеше. Очите му се затвориха, сякаш надуши най-благоуханните цветя, главата му бе отметната съвсем леко назад. Когато отвори очите си, вече не бяха кафяви, а с цвят на кехлибар – тъмно оранжев и кехлибарен като на вълците. Имаше миг, в който да видя, че тези очи на фона на тена на лицето му караха дъха да спре, след което пръстите на Деймиън се впиха в крака ми. Нова вълна от паника се изля в мен и накара от гърлото ми да се откъсне писък, който бе повторен от Деймиън. В главата ми се появи объркан образ от тела, ръце, които бяха удържани, разкъсващи се дрехи, тежестта на тяло, което ни приковаваше към маса и...

Една длан обхвана китката ми и ме издърпа нагоре и настрани. Ноктите на Деймиън раздраха кожата ми, сякаш се опитваше да ме хване. Ричард ме откъсна от ръцете на Деймиън, от неговия ужас, от спомените му и от страха му.

В мига, в който Деймиън не можеше да ме докосва, паниката леко избледня. Отново можех да дишам. Страхът все още го имаше и пулсираше в мен, но беше отслабнал малко. Като разликата между това да се давиш в океан и да се давиш в море. По-добре е, не е толкова плашещо, но пак ще умреш.

Погледнах назад към Деймиън, докато лежеше на пода, а ръката му беше протегната, и дори от разстояние се протегнах към него. Можех да усетя нуждата му.

Ричард дръпна ръката ми, рязко, внезапно. Това ме накара да загубя равновесие и той използва моментното ми спъване, за да ме завърти към тялото си и с длан все още на китката ми, постави ръката ми зад гърба ми. Би трябвало да проявя повече интерес към болката, но усещането от внезапното притискане към голото му тяло ме завладя. Не ставаше въпрос само за това, че се притеснявах да бъда притисната към голо мъжко тяло, дори толкова прекрасно, а че сякаш моето тяло си припомни неговото. Припомни си какво е да бъде притиснато към неговата плът, ръцете му, а със спомена на кожата... сякаш емоционалните белези се разкъсаха и сърцето ми се изплъзна от кожата ми. Бориш се толкова твърдо, толкова дълго, за да откъснеш някого от сърцето си, но това, което те предава, не винаги е сърцето ти.

Насред емоционалните развалини усетих как Моровен се отдръпва. Нямахме нужда от ardeur, за да я объркаме, чувствата между мен и Ричард бяха напълно достатъчни за тази цел. Точно както тя не разбираше истинската похот, така не разбираше и любовта, без значение колко повредена беше. Не зная дали се уплаши от чувството или просто не можеше да го разбере. Не беше единствена.

Докосвахме се и триумвиратът действаше идеално. И двамата бяхме спуснали щитовете си, за да помогнем на Жан-Клод да извика ardeur и да ни спаси, но щитовете предпазваха от толкова много неща. Какво е любовта? Какво чувстваш, когато тя е в най-суровия си вид? Похот, нужда, желание и тази болезнена липса, при която сякаш центърът на тялото ти е издълбан и празен, и единственото, което може да го запълни е човекът, когото докосваш.

Обичах Ричард. Не можех да скрия какво чувствам, не можех да го отрека. Лежах гола в ръцете му във всеки един смисъл. За момент усетих, че той се чувства по абсолютно същия начин, но след това усетих нещо друго... Срам. Той се срамуваше, не за това, че ме е обичал, а за това, че част от него изпитваше гняв, че Моровен е избягала. Той искаше да пие от страха ми, докато ме чука. Това бе мисълта, която дойде, не с думи, а с объркани образи. Почувствах, че за него, моят ужас беше почти същото като ужаса на преследван елен. Страхът, дори и малък, правеше всичко по-хубаво – и храната, и секса.

Той ме пусна и отстъпи настрани, за да не се докосваме. Спусна щитовете си здраво и ме остави да стоя сама. Треперех, но не можех да разбера защо.

Лицето на Ричард придоби онова гневно изражение, което той използваше, за да скрие мислите си. Сграбчи панталоните си и се запъти към вратата.

- Ти си точно толкова ужасена от това, колкото съм и аз – отбеляза и изчезна.

Исках да кажа, че греши, но в определен смисъл беше прав. Не бях ужасена от факта, че харесваше когато към секса се прибави и малко страх, малко по-груба игра, повечето превръщачи бяха така. Мисля, че това беше заложено в тях – да преследват и убиват животни. Ако не се възбуждаха от страха, човешката им страна можеше да излезе на преден план и да ги направи негодни да убиват. А може би не беше това. Може би ставаше въпрос за нещо съвсем различно. Може би Рейна и Габриел са били привлечени от скрития му талант. Не знам, но не бях ужасена от желанието на Ричард. Фактът, че той обмисляше да ме вземе, докато страхът на Моровен ме е обзел, не ме притесняваше. Това беше умерено, в сравнение с някои от нещата, които леопардлаците ми харесваха. Това, че не участвах, не означаваше, че съм сляпа.

Не, проблемът не беше този. Паднах на колене и останах така. Бях почувствала, че той все още ме обича, но също така бях усетила, че омразата му към всичко, което бе неговата същност, бе по-силна и по-важна, отколкото чувствата му към мен. Той мразеше това, което харесваше в спалнята. В продължение на месеци ту бяхме любовници, ту не бяхме, а никога не съм знаела, че е прикрит садист. Колко ли силно трябва да се сдържал, за да не разбера.

Една ръка докосна рамото ми и подскочих. Натаниел се взираше в мен с лавандуловите си очи.

- Добре ли си?

Очите ми пареха, а гърлото ми беше свито. Господи, не исках да плача. Поклатих глава, защото нямах доверие какво ще излезе от устата ми, ако я отворех. Без плач, без писъци, без истерия. Допреди няколко мига, не бях осъзнала, че някъде в дълбините на душата ми, все още съм имала надежда. Надежда, че по някакъв начин между мен и Ричард ще се получи. Мислех, че съм продължила напред. Глупаво. Не бях продължила, просто го бях заровила. Не можех да се отдам напълно на никого, защото все още бях влюбена в Ричард. Колко глупаво беше това?

Той наистина ме обичаше, но повече обичаше срама си. Не избяга, защото можех да приема звяра му. Избяга, защото, ако живееше с мен, не можеше да се преструва. Не можеше да се преструва, че е нормален. Никога не ме е бивало да се правя на нещо, което не съм, а напоследък бях още по-зле. Можеш ли да се правиш на друг и да бъдеш щастлив? Не мисля.

Натаниел постави ръцете си около мен, бавно, сякаш се страхуваше, че ще го спра, но аз не го направих. Точно сега имах нужда да бъда прегръщана. Да бъда прегръщана от някой, който ме искаше, искаше цялата – доброто и лошото в мен, хубавото и плашещото. Ричард беше притиснат гол към тялото ми и дори това обещание не стигаше.

Майка се появи на вратата.

- Д-р Лилиан е в кухнята и преглежда раната на Ричард. – Той премести поглед от Натаниел към Деймиън и накрая към мен. – Ричард изглежда разстроен, какво е станало?

Протегнах ръка и той дойде при мен, без да се наложи да кажа и дума. Притиснах лице в рамото му и тогава горещото напрежение се изля от очите ми и от устните ми. Стиснах ризата му с юмруци и се разплаках.

Натаниел беше до гърба ми и непрекъснато галеше кожата ми, докато издаваше успокояващи звуци.

- Какво стана? – отново попита Майка.

Деймиън бе този, който отговори, а гласът му ми даде да разбера, че е близо, още преди да ме потупа по рамото.

- Ричард мрази себе си повече, отколкото обича когото и да било друг. – Чак в този момент осъзнах, че Деймиън и Натаниел все още бяха свързани с мен, когато двамата с Ричард минахме през онзи момент. Първата ми мисъл беше „Ще му е много неприятно, че те знаят неговата голяма и тъмна тайна.“. Втората ми мисъл – „Кой, по дяволите, го е грижа?“.

Стоях, вкпочена в Майка, Натаниел беше до гърба ми, а Деймиън ме потупваше неловко по рамото.

Грегъри изръмжа с леопардовия си глас.

- Какво стана току-що? Мислех, че двамата с Ричард ще се чукате?

Майка ми спести проблема с отговора.

- Махай се, Грегъри, преди да кажеш нещо още по-глупаво.

- Нямах предвид...

- Веднага! – Гласът на Майка беше на ръба на ръмженето. Достатъчно, за да накара звяра в него да се пробуди и почувствах как се сви в тялото му, сякаш се отърквах в котка в тъмнината. Котка, с която си делил легло, докато усещането за козината ѝ, за малкото ѝ тяло, се превърне в твоя възглавница, в завивка, в част от безопасния нощен сън. Комфорт, компания, топлина и съзнанието, че в мрака винаги ще има нокти, ако нещо се обърка. Пламъкът на неговия звяр докосна моя, усещах го толкова топъл, толкова уютен, сякаш тези две невидими тела се търкаха едно в друго. Усещането за шията му до лицето ми, неговата кожа, мокра от сълзите ми, зверовете ни, които се бяха отпуснали един до друг, ръцете му, които ме бяха прегърнали... изпитах един от тези мигове, в които разбирах, че ако го допусна достатъчно близо, ръцете му могат да се превърнат в мой дом.

Натаниел ме целуна много леко по рамото.

- Не бъди тъжна, Анита, моля те, не бъди тъжна. – Извърнах главата си достатъчно, за да видя лицето му. По бузите му имаше сълзи. Отворих едната си ръка, така че да мога да я обвия около кръста му, и да прегърна и двамата. Позволих си да се отпусна в тях, да ги оставя да ме прегръщат, да се вкопча и в двамата. Какво е любовта? Понякога означава да се оставиш да бъдеш такъв, какъвто си и да позволиш на човека, когото се предполага, че обичаш, също да бъде такъв, какъвто е. Или такива, каквито са.

22

След като приключих с истериите и всички измиха достатъчно от кръвта, за да са представителни или поне да не накарат съседите да извикат полицията, се облякох. Майка се чудеше защо го правя след като най-вероятно щяхме да си легнем, но аз се нуждаех от дрехите. Всичко над кожата ми беше в черно, включително и презраменния кобур, Браунинга Хай-Пауър и скритата под косата ми дръжка на най-големия ми нож. Той стоеше в поръчкова кания по дължина на гърба ми и се закачаше към презраменния кобур. Можеше да се носи и без него, макар и не толкова удобно. Майка се опита да ми намекне, че вероятно не се нуждаех от такова въоръжение, за да вляза в собствената си кухня. Погледнах го и той спря. Никой друг не се оплака.

Опитвали ли сте се някога да се облечете, докато ви наблюдават трима мъже? Исках Майка, но ми се струваше гадно да изритам навън Натаниел, а Деймиън... всички ни беше страх какво може да се случи, ако вампирът се отделеше от мен през една стая и врата. Той и аз бяхме правили секс, беше ме видял съвсем гола и дори ходеше зад мен докато влизах в спалнята, но въпреки това го накарах да се обърне с лице към стената, докато се обличах. Може би превръщачите най-после бяха засегнали виждането ми за голотата. Просто, странно, но ми изглеждаше по-интимно да се обличам пред някого, отколкото да съм гола. Или може би просто чувството ми за срам бе понесло всички удари, които можеше да поеме за един ден.

Като заговорихме за това, ако не смятах че е детинско и признак за страх, щях да се скрия в спалнята, докато Ричард не си тръгнеше, но си беше и страхливо, и детинско. Проклятие. Освен това Натаниел беше обещал, че ще направи кафе. Мразех да ям преди десет сутринта, но кафето преди десет си беше задължително.

Деймиън направи нещо, което ме накара да се почувствам по-добре – поиска роба. Неговата молба ме накара да осъзная нещо. Никой от познатите ми вампири, обикновено не се разхождаше гол. Биха се съблекли за подходящата кауза, но не се мотаеха наоколо голи, както го правеха превръщачите. Смешно, как това никога не ми беше хрумвало преди.

Натаниел беше донесъл от мазето робата на Деймиън и по пътя се беше отбил за собствените си дънки. Получаваше червени точки, защото се беше облякъл без да съм го поискала.

Робата на Деймиън изглеждаше като нещо дошло директно от викторианска Англия и може би беше точно така. Беше направена от тъмно, богато синьо кадифе и беше тежка, приличаше повече на палто, отколкото на роба. По лактите имаше износени места, а маншетите и ръбовете започваха да се разръфват. Но като цяло направо крещеше „скъпо”. Деймиън я уви около себе си, сякаш беше любимото му плюшено мече. Щом я пристегна на място, тя го покри от врата до глезените и останаха да се виждат само дланите му.

-        Това не е роба, нали? – попитах.

Той поклати глава, докато издърпваше косата си от яката, така че тя се изсипа като изненадан червен водопад върху всичкото това синьо.

-        Това е официална мантия.

Кимнах, сякаш бях разбрала за какво точно говори, после му предложих дланта си. Не защото исках да го докосна, макар че и това го имаше, а заради изгубения поглед в очите му и начина, по който дланите му продължаваха да потъркват изтъняващото кадифе, сякаш като го докосваше се чувстваше в по-голяма безопасност. Той пое ръката ми и ми се усмихна за пръв път след появяването на „онази, която го беше създала”. Усмивката беше леко треперлива в ъглите, но се успокои, когато докосна ръката ми.

Бях се притеснила, че когато го докоснех отново, нещата щяха да са се променили. Че щеше да има похот или любов, или нещо друго, с което не можех да се справя, но не това почувствах при докосването на ръката му. Почувствах усещане за безопасност. Облекчение, че аз първа бях протегнала ръка да го докосна. Ако аз го бях докоснала първа, значи не бях чак толкова ядосана.

-        Не съм ядосана – казах.

Очите му малко се разшириха.

-        Знаеш какво мисля?

-        Ти не знаеш ли какво мисля аз?

-        Не.

-        Попитай го дали знае какво чувстваш – предложи Натаниел.

-        Нали това попитах.

-        Не, не си.

Замислих се за секунда. Беше прав.

-        Добре, какво чувствам?

-        Нищо – каза Деймиън. – Много внимателно не чувстваш нищо.

И над това се замислих, после кимнах. Беше прав. Чувствах се изтръпнала, най-вече облекчена, че нуждата от безопасност на Деймиън надминаваше другите усложнения, но всъщност, наистина не чувствах нищо. Чувствах се като една от черупките, разпръснати по плажа – красива, чиста, цялата в бяло и розово и съвсем празна. Мястото в мен, което пазех за Ричард, където той трябваше да принадлежи, беше празно, но не като рана. Беше празно като тази черупка – хлъзгаво, влажно и очакващо. Чакащо някой друг да дойде, да се плъзне вътре и да направи тази празнота своя защита, свой щит, броня, дом.

Дори и когато го осмислих ясно, пак не чувствах почти нищо. Осъзнах че съм близо до тази статична тишина, където се потапях, когато трябваше да убивам, но този път тя не беше неподвижна. Беше умиротворена тишина, сякаш се взирах в хоризонт, състоящ се само от вода и небе. Мир, тишина, но не празно, а просто очакващо. Чакащо какво?

Деймиън стисна дланта ми. Усмихнах му се, но знаех, че усмивката не достига очите ми. Усмихнах се, защото той ми се усмихна, повече по рефлекс, отколкото от емоция. Отвътре нямаше нищо. Все едно бях в шок. Шокът е природната изолация, нещото, което те притваря, за да можеш да се излекуваш или понякога, за да можеш да умреш без болка и без страх.

Е, аз не умирах. Не се умира от разбито сърце, само се чувстваш така. От личен опит знаех, че ако продължиш да се движиш, да се държиш все едно не кървиш вътрешно, тогава не умираш и дори в някакъв момент спираш и да го желаеш.

Майка застана пред мен. Някога ми се струваше странно от котешките очи да струи такъв сериозен интелект. Сега бяха просто очите на Майка. Докосна лицето ми и ръката му беше толкова топла, че ми се прииска да потъркам буза в нея, но не го направих. Не знам защо, но не го направих. Просто стоях там с Майка, докосващ лицето ми и Деймиън, стискащ дланта ми. Можех да почувствам че лицето ми беше толкова празно, колкото се чувствах отвътре.

-        Няма нужда да излизаш там – каза Майка.

-        Напротив, – казах – трябва.

Той вдигна и другата си ръка, така че лицето ми се оказа обградено от топлите му, нежни длани.

-        Не, Анита, не трябва.

Деймиън потъркваше пръстите си по кокалчетата ми, както правеше, когато се притесняваше, че ще се ядосам на някого. Не бях ядосана и може би този път се притесняваше за съвсем друга емоция. Деймиън можеше да ми помогне да съм по-спокойна, да ми помогне да контролирам нрава си, да съм по-малко безскрупулна и да не прибягвам толкова често до убийства, но слугата ти може да сподели само това, което вече има. Деймиън не можеше да ми помогне да победя страха или самотата, или тъгата, защото той самият носеше прекалено много от тях. Днес единствения комфорт, който можеше да ми предложи, беше приятелското докосване. Но имаше и по-лоши неща.

Затворих очи, не за да се скрия от сериозното лице на Майка, а за да се потопя по-дълбоко в топлината на ръцете му. Трябваше да затворя очи, за да мога да почувствам дланите му, а не да се разсейвам от цвета на очите му. Позволих си да направя това, което исках, откакто беше докоснал лицето ми. Потърках буза първо в едната му длан, после и в другата. Те се движеха заедно с мен, така че се получаваше танц – дланите му на лицето ми, на косата ми, и как се потърквах като котка в тях.

Някъде посред това движение той ме целуна, докато лицето ми се притискаше в дланите му. Устните му бяха меки и пълни, и той ги притисна към моите плътно, но нежно. Отворих очи, толкова близо до лицето му, че не можех да фокусирам очите му.

Отдръпна се, за да можем да се виждаме, но лицето ми остана между дланите му.

-        Бих ти спестил това, ако ми позволиш.

Поставих длани върху неговите, така че да се държим един друг.

-        Искаш да излезеш да се извиниш за моето и на Деймиън поведение, а аз да отида да се скрия в спалнята?

Някой беше закачил външната врата обратно на място. Тя стоеше накриво на рамката и около ръбовете се процеждаше светлина, но не беше толкова зле. Деймиън беше стиснал рамото ми при първата ивица светлина, която се промъкваше по пода. Потупах го по ръката, но не знаех какво друго да направя. Майка ме информира, че е дръпнал завесите в кухнята, така че беше толкова тъмно, колкото беше възможно. Усмихнах му се с благодарност. Изглежда винаги предвиждаше желанията ми. Понякога това ме притесняваше, но не и днес. Днес щях да взема цялата помощ, която можех да получа.

Деймиън можеше да е перфектното извинение да остана в по-тъмна част от къщата. За нещастие, почти толкова, колкото не ми се искаше да виждам Ричард, не исках да бъда и сама с Деймиън. Мъжете можеха да бъдат малко странни, след като си правила секс с тях, някои директно развиват чувство за собственост, други стават емоционални, а някои просто искат възможност да го направят отново. Нищо от това не ми звучеше като нещо, с което исках да се сблъскам точно в този момент. Да, усещах го спокоен до кожата си, но това не означаваше, че останехме ли сами, щеше да може да се въздържи да не бъде просто мъж. Все пак си беше такъв. Просто не исках да рискувам.

-        Ако трябва да виждаш нещата по този начин, тогава да.

-        Не че искам да виждам нещата така, Майка, просто те са такива. Аз няма да се скрия.

-        Тя няма да се крие – каза Натаниел, с тих глас, изпълнен с тъга, която не можех да разбера, и дори звукът на гласа му ме накара да се зарадвам, че в момента не се докосвахме. Каквото и да чувстваше не звучеше никак забавно.

-        Благоразумието никога ли не замества смелостта при теб? – попита Майка, а в очите му блестеше нещо като болка. Но странно, от всички мъже в живота ми, той беше този, чиито ум и емоции не можех да прочета. Можех да разчета лицето му, очите му, тялото му, но умът му и вътрешните му емоции си бяха негови собствени.

-        Не, - казах, - никога. Почти никога. – Потупах дланите му и отстъпих назад, достатъчно че или трябваше да ме пусне, или да ме задържи против волята ми.

Той позволи на дланите си да паднат настрани и първата следа от гняв се промъкна в погледа му.

-        Не ми харесва да те виждам наранена.

-        И на мен не ми харесва да се виждам наранена – казах.

Това почти го накара да се усмихне.

-        Опитваш се да се шегуваш, предполагам че това е добър знак.

-        Опитвам, само се опитвам ли? Мислех че е смешно.

-        Не – каза Натаниел. – Не беше. – Стисна ръката ми докато преминаваше покрай мен. – Ще отида да направя кафе.

-        Няма ли да ни изчакаш? – попитах.

Той се обърна точно пред входа за кухнята. Усмихваше се.

-        Знам че по някое време ще дойдеш насам, защото не би могла да се изтърпиш, ако покажеш страх. Но по времето, когато успееш да се самоубедиш, аз мога вече да съм направил кафето.

Намръщих му се и съвсем тъничка нишка гняв се появи с движението.

Деймиън отново ме сграбчи за ръката и аз не се противопоставих.

-        Не ми се ядосвай – каза Натаниел, - на път съм да ти смеля пресни кафени зърна и да пробвам новата френска преса, която ти подари Жан-Клод.

Намръщих се повече.

-        Знам колко не ти се ще да признаеш, че харесваш френската преса, но наистина е така.

-        Не прави достатъчно кафе на един път – казах. Дори и нае мен това ми прозвуча заядливо.

-        Ще кажа на Жан-Клод, че би искала една голяма, наистина голяма френска преса. – Каза го напълно сериозно и само намекът за усмивка и лекото проблясване на очите му ми показа че ще добави нещо. – Като за кралица – после изхвърча през вратата преди да успея да реша дали да се разкрещя или да се разсмея.

23

Опитът на Натаниел да ме развесели постигна едно - накара ме да се чувствам по-добре, макар че, трябва да призная, че уханието на прясно смляно кафе ме примами през вратата. Не можех да допусна един бивш годеник да застане между мен и моето кафе, нали? Не и ако исках да запазя себеуважението си, така че влязохме.

Ричард седеше на кухненската маса от страната, която беше най-близо до вратата. Д-р Лилиан бе надвесена над него и привършваше с бинтоването на цялата му дясна ръка и рамо. Тя ни хвърли поглед, докато минавахме през вратата, но по-голямата част от вниманието и остана насочена към пациента. Първия път, когато я срещнах, беше сива и покрита с козина, но сега бе около петдесет годишна жена, стройна, с толкова сива и бяла коса, колкото бе козината ѝ на плъх. В нея винаги имаше нещо спретнато, сякаш дрехите ѝ никога не се цапаха прекалено много и винаги разполагаше с медицински запаси, когато имаше нужда от тях. Изглежда, че никога не се паникьосваше. В човешкия свят, тя беше начело на един от няколкото местни спешни центъра, които бяха оцелели при съкращенията. Но прекарваше все повече време, помагайки на покритите с полу-постоянна козина. След смъртта на Маркус наистина не ни достигаха лекари.

Което обясняваше защо от другата страна на вратата имаше телохранител, който наблюдаваше движенията ни из стаята. Той беше строен, висок малко под метър и осемдесет, въпреки че нещо в начина, по който стоеше, го караше да изглежда по-нисък. Кичури черна коса падаха в очите му, които проблясваха като черни бижута зад нея. Елегантните му ръце докосваха ръбовете на коженото му яке, и мернах поне четири дръжки на ножове, преди той да остави якето да се затвори. Може би имаше шест, но бях сигурна за четири, а това беше много.

Беше ми съобщено, че плъхолаците са тук, в множествено число, но не се бях замислила за това. В действителност не го бях чула. Бях толкова заета да не виждам Ричард, че не бях огледала добре стаята. Бях прикачила към себе си нож и оръжието си, но със същия успех можех да бъда невъоръжена, като се има предвид ползата от оръжието ми, ако Фредо беше поискал да ме нарани. Не го бях видяла. Той стоеше точно до вратата, от другата страна, от която влязох, а аз не го видях. Мамка му.

Успях да не издам това по лицето си. Кимнах на Фредо, той ми отговори по същия начин. Исках да кажа нещо, но нямах доверие на гласа си. Мислех си „Глупаво, глупаво.“. Такъв вид глупост можеше да ме убие.

Натаниел стоеше в задната част на кухнята, до мивката, под прозореца, който се наложи да сменяме веднъж, защото беше стреляно по него. Сега беше наред, но аз не бях. Живеех в свят, в който трябваше да виждам лошите типове. Фредо беше на наша страна, но със сигурност беше кофти тип. Не такъв, който щеше да ме убие, но такъв, който би могъл да го направи, а аз влязох в стаята точно покрай него. Това беше грешка на новобранец, която ми показа точно колко зле се справях.

Продължих да вървя, докато не застанах до Натаниел, а гърбовете ни бяха обърнати към помещението. Деймиън ме следваше като изгубено кученце, което е намерило подаяние. Бях пуснала ръката му, когато осъзнах, че не бях видяла Фредо, когато усетих движението му зад мен. Исках ръцете ми да бъдат свободни. Знаех, че Деймиън има нужда да ме докосва, но ръцете ми трябваше да бъдат свободни. Изпитвах клаустрофобия. Кухнята е с големи размери. Когато пердетата са дръпнати, е светло и слънчево, но при спуснати пердета и включено осветление над главите ни, вътре беше сумрачно и сенчесто, а аз исках светлина. Исках да изляза на терасата и да наблюдавам дърветата и утринната светлина около тях. Не исках да стоя тук, в тъмнината, и да държа ръката на вампир. Исках избор, а изглеждаше, че нямам никакъв. Внезапно се ядосах, но не на Деймиън.

Далечните завеси се раздвижиха и Клеър се върна усмихната от предната веранда.

- Гледката е прекрасна.

- Мерси – отвърнах и отново се загледах как Натаниел прави кафе. Ако само успеех да не гледам в друга посока, може би нямаше да позволя на гнева да надделее над мен. Исках да се развикам на Ричард, да се разкрещя и да обвинявам. Но със сигурност не исках да го правя пред новата му приятелка или пред гаджетата ми. Да не би току-що да казах „гаджета“?

Поставих длани върху хладната повърхност на шкафа, затворих очи и се опитах отново просто да не мисля. Да не мислиш беше хубаво. Да не чувстваш – още по-хубаво.

Върху ръката ми се озова друга длан, и в мига, в който това стана, вече бях по-спокойна. Знаех кой е без да отварям очи, защото само един мъж ме успокояваше с докосването си. Успокояваше ме, защото беше прекарал векове, в които да усъвършенства спокойствието си. Отворих очи и срещнах зеления поглед на Деймиън. Исках да го мразя. Исках да бъда бясна заради това, че съм впримчена в капан с него, обвързана, но не можех. Докато той ме докосваше по ръката, а очите му бяха толкова готови да се изпълнят с болка, не можех да се ядосам, не и на него. По дяволите.

Не можех да дишам, да си поема дълбоко дъх. Той отне гнева ми, но не можеше да отнеме страха. Отдръпнах се рязко от него.

- Точно сега имам нужда да бъда гневна, Деймиън, само това имам.

Една ръка ме докосна по рамото и аз отскочих. Очите на Натаниел бяха по-скоро предпазливи, отколкото наранени.

- Какво има?

Отдръпнах се и от двамата и се блъснах достатъчно силно в шкафа, че чиниите вътре се раздрънчаха.

- Анита. – Гласът на Майка. Той се намираше на другия край на шкафа и ме гледаше със сериозни котешки очи.

Изглежда, че не можех да си поема дълбоко дъх. Сякаш кухнята се смаляваше. Натаниел стоеше пред мен, а двете страни на кухненския остров бяха блокирани от другите двама. Чувствах се притисната, в капан, по толкова много начини.

- Момчета, – се намеси д-р Лилиан, - мисля, че Анита се нуждае от малко въдух.

- Не мога да оставя Деймиън сам – възразих, но гласът ми прозвуча задавено.

Тя се приближи и ги избута по-далече от мен.

- Хайде, малко свеж въздух и открито пространство, лекарско нареждане. – Протегна ръка към мен, но внимаваше да не ме докосва, сякаш по-добре от мен знаеше какво чувствам. Помогна ми да мина през завесите и ме избута на верандата.

Светлината беше заслепяваща и за момент не виждах нищо. Когато успях да прогледна, Лилиан беше възможно най-далече, доколкото извитата веранда ѝ позволяваше, но без да излиза от нея. Не каза нищо, само се загледа навън.

Понечих да изрека нещо, но си помислих „Майната му, тя е права.“. Приближих се до парапета и се загледах в дърветата. Те бяха като калейдоскоп от цветове. Вятърът раздвижи цялата златиста и оранжева красота, а около мен, като обърната наопаки чанта от злато, се изсипа водопад от листа. Небето беше онова безупречно синьо, което тук се случва единствено през октомври, сякаш беше по-близо, по-свежо, току-що появило се синьо, сякаш всички ясни небеса до сега са били като упражнение за тези няколко седмици на синьо небе. Вдишах златната светлина на слънцето, полепваща като бледа роса по листата. Миришеше на есен, тази свежа, чиста, остра миризма, която се получава от умиращите листа, студените нощи и от топлия дъх на деня, преди да падне нощта. Човек можеше да усети есента върху езика си като някакъв хляб или сладкиш, като нещо наситено, вкусно и сладко. Поех колко можех въздух и бавно го издишах, сякаш тялото ми не искаше да го пусне.

Стоях, облегната на парапета, попивах слънчевата светлина, цветовете и богатия мирис на есенната гора. Когато д-р Лилиан проговори, вече се усмихвах и се бях успокоила сама.

- По-добре ли се чувстваш?

- Да – усмихнах ѝ се, въпреки че изпитвах леко неудобство. – Съжалявам, че преди малко загубих самообладание.

- За много кратко време ти се случиха големи промени, Анита.

- Какво знаеш?

- Че по някакъв начин си се обвързала с Деймиън и Натаниел, по начина, по който Жан-Клод е свързал теб и Ричард към себе си. Че си го направила случайно. Че е чудо, че никой не е загинал.

Въздъхнах, а усмивката ми беше изчезнала.

- Да, можех да се справя по-добре със ситуацията.

- Никой не може да се справи с това, с което се справяш ти, Анита, независимо дали по-добре или по-зле. Продължаваш да изненадваш всички ни.

- Кои всички? – попитах.

Тя се усмихна.

- Всички нас, превръщачи, вампири, всички. Не мога да говоря от името на цялата общност, но знам, че непрестанно удивляваш плъхолаците. Никога не знаем какво ще направиш в следващия момент. – Тя се облегна на парапета и кръстоса ръце върху бялата си блуза.

- Нито аз, вече не.

- Отново проблема със загубата на контрол, така ли?

- Знаеш ли, точно сега не искам да се анализирам.

- Добре – тя вдигна ръце, сякаш демонстрираше, че е невъоръжена, - но следващия път, когато започнеш да изпитваш клаустрофобия и имаш нужда от въздух, излез на въздух, става ли?

- Толкова ли беше очевидно? – попитах.

- Ако кажа „да“, няма да ти хареса, защото мразиш когато някой може да те разгадава. Ако кажа „не“, ще излъжа, и това също го мразиш.

- Невъзможно е човек да се разбира с мен, нали?

- Не невъзможно, но не е и съвсем лесно. – Тя се засмя леко, за да омекоти думите и продължи: - Искаш ли да се върнеш вътре?

Поех още веднъж дълбоко въздух и кимнах.

- Разбира се.

Тя също кимна.

- Хубаво, внимавай като дърпаш завесите. Не искаме да изложим Деймиън прекалено много на тази красива слънчева светлина.

Кимнах и оставих приятния въздух зад мен. Преди да пристъпя обратно през плъзгащата стъклена врата, се почудих какво ще правя с Деймиън. Не можех да продължа да го докосвам цял ден. Нали? Бях склонна да го правя до определен момент, но ако го правех цял ден, щях да полудея. Особено ако не ставаше въпрос само за днес, а за всеки ден. Внезапно ми се привидя безкраен поток от дни, в които Деймиън е постоянно прикачен към мен. Изпитах клаустрофобия.

Когато влязох през вратата, донякъде очаквах той да се залепи за мен, но това не стана. Стоях във внезапия полумрак на затъмнената кухня и оставих очите ми да привикнат. Те автоматично се насочиха към мястото, където Ричард стоеше, но се насилих първо да погледна към Фредо. Той се беше приближил, като добър телохранител, и се облягаше на двуместната маса, която се намираше в малкия кухненски кът. Белите рози, които Жан-Клод изпращаше всяка седмица, обграждаха тъмнината на Фредо. Пръстите му отново се плъзгаха по ръба на якето му. Никога не го бях виждала да използва ножовете си, но нещо ми казваше, че ще стигне до тях по-бързо, отколкото аз ще стигна до пистолета си, да не говорим за ножа. Канията на гърба беше наистина само за спешни случаи, а не като основно оръжие. Ако исках нож за основно оръжие, щях да използвам кания за китки.

Влязох вътре в помещението, далече от Фредо, не защото той искаше да ме нарани, а заради самия принцип. Не бях в най-добрата си форма, а той беше единственият професионалист и кофти тип в кухнята, така че се отнасях към него с предпазливостта, която заслужаваше. По някакъв начин трябваше да компенсирам предишната си глупост, а дните, в които започвах разправия, само за да си вдъхна увереност, че все още съм велика, бяха отдавна в миналото. Фазата, в която се държах като момиче, така или иначе беше кратка. По принцип, ние сме много по-практични създания от мъжете.

Ричард все още седеше до масата. Клеър се беше преместила при него. Беше поставила ръка върху здравото му рамо, малката ѝ длан изглеждаше много бледа върху тъмнината на кожата му. Наблюдаваше ме. Очите ѝ бяха сини, тъмен нюанс сиво-синкаво, но все пак сини.

Майка стоеше в далечния край на кухненския остров, който беше най-близо до масата. Изглеждаше напрегнат, но едно потрепване на очите му ми помогна да открия Деймиън и Натаниел.

Вампирът се беше вмъкнал в ъгъла между шкафовете и мивката. Притискаше коленете си силно към гърдите, а лицето му беше отпуснато въру коленете, така че можеше да скрие очите си. Бе успял да се скрие почти целия в мантията от синьо кадифе и във водопада от коса. Натаниел седеше на пода до него. Докосваше ръцете на Деймиън, но това беше всичко.

Натаниел вдигна поглед към мен, а във виолетовите му очи имаше нещо, болка, безпомощност, нещо. Вече не бях бясна и не изпитвах клаустрофобия, докато прекосявах кухнята, приближавайки се към тях. Клекнах от другата страна на Деймиън и погледнах въпросително към Натаниел.

- Реших, че докосването ми може да му помогне, докато се върнеш.

Кимнах. Звучеше логично.

- Той не искаше особено много да го докосвам. – Не беше наранен, когато изрече това, просто изложи факт.

Докоснах наведената глава на Деймиън. Внезапно ръцете му се обвиха около кръста ми. Движението беше прекалено бързо, за да се види, което с вампири не ми се случваше често, и не би трябвало да стане и с този вампир. Скоростта и силата на ръцете му ме накараха да ахна.

Той се изправи и ме погледна директно с тези изумрудени очи. Изведнъж бях като поразена от неподправената му красота. Сякаш бях ударена. Като че красотата беше чук, който ме беше ударил право в челото.

- Господи! – прошепна Натаниел.

Беше ми необходимо доста повече усилие от обичайното, за да откъсна погледа си от Деймиън. След като видях лицето на Натаниел, стана по-лесно и отново можех да дишам.

- И ти ли го виждаш? – го попитах.

Той кимна.

- Като много добър фейслифтинг – промените са малки, но идеални.

- За какво говорите двамата? – не разбра Деймиън.

Това ме накара отново да го погледна и останах като омагьосана. Винаги е бил красив, но не и по този начин.

- По някакъв начин това е вампирска сила. Мислех, че като мой слуга, ще има по-малка възможност да го прави, а не по-голяма.

- Не мисля, че това са умствени номера, Анита – възрази Натаниел. Той се пресегна, за да докосне лицето на Деймиън.

Деймиън се отдръпна.

- Какво? Какво не е наред с лицето ми?

- Всичко е наред – успокоих го, - Ричард те спука от бой, но по теб не е останала и следа.

Той вдигна собствената си ръка и я допря до устата си.

- Заздравяла е.

Кимнах и сякаш бях като хипнотизирана от него. Това номер на съзнанието ли беше или самолечението беше излекувало не само нараняванията? Не можех да определя и не бях сигурна, че Натаниел е по-добър съдия от мен.

- Майка, може ли да го погледнеш?

Майка се приближи и застана на края на кухненския остров, близо до нас. Изражението на лицето му беше досатъчно, преди да изрече:

- Леле!

Но това номер на ума ли беше? Това исках да разбера. Пресегнах се, за да докосна лицето му, а той не се дръпна от мен, както беше направил с Натаниел. В спомените му бях видяла част от случилото се с него в ръцете на други мъже, на мъже, на които тази-която-го-беше-създала го беше дала, за да може да се храни от неговата болка и страх. Така че го разбирах донякъде за хомофобията, но Натаниел не беше заплаха за него, не и по този начин. По други начини той беше заплаха за всеки, който го видеше. Ох, карай да върви.

Докоснах Деймиън по бузата и тя беше плътна. Всичко беше плътно. Натаниел беше прав – наистина беше като много добър фейслифтинг, нямаше голяма разлика. Какво беше това в лицето му, което се различаваше? Какво пречеше преди да бъде толкова спиращо дъха? Никога не бях изучавала лицето му и не бях сигурна, че го познавам достатъчно добре, за да разбера какво се е променило. Може би объркването ми се беше изписало на лицето ми, защото Натаниел каза:

- Устата и устните му бяха прекалено тънки за лицето му, сега са пълни и... съответстват.

Сега, след като Натаниел го спомена, си спомних устата на Деймиън, но не беше това. Да не би да ставаше въпрос само за илюзия? Трябваше да е това, нали? Затворих очи и го докоснах по устата, но никога не бях прокарвала пръсти по устните му. Не ги помнех. Продължих да държа очите си затворени и оставих ръцете си да ме водят. Целунах го, нежно, но твърдо. Бях целувала тази уста преди по-малко от два часа и не беше същата. Устните бяха по-пълни, сякаш му беше направена инжекция с колаген, докато не гледаме. Отдръпнах се достатъчно, за да видя ясно лицето му. Очите му бяха леко повдигнати и изглеждаха по-големи, не много, съвсем малко, или веждите му бяха по-извити? Миглите му по-гъсти ли бяха, по-тъмни? Мамка му.

- Какво има? – отново попита Деймиън, а този път в гласа му се усещаше частица страх.

- Ще донеса огледало – каза Майка, обърна се и отиде.

- Това не е възможно – заявих.

- Мога ли да направя нещо? – попита д-р Лилиан от далечния край на кухненския остров. Деймиън вдигна поглед към нея и тя изрече: - Боже мой!

- Какво? – попита той с обезумял глас.

Потупах го по ръката.

- Всичко ти е наред, просто си... красив.

Страхът се разпространи от гласа към очите му.

- За какво говориш?

Майка се върна с огледало в ръка. Подаде го към мен безмълвно. Взех го, но Деймиън стисна очите си силно, сякаш се страхуваше да погледне.

- Всичко е наред, Деймиън, гарантирам ти, изглеждаш прекрасно. – Но донякъде разбирах страха, защото дори да ставаше въпрос за подобрение, е много странно, лице, с което си живял в продължение на хиляда години, изведнъж да се промени. Аз щях да имам проблем с промяна на лицето, с което съм свикнала само в продължение на половин човешки живот.

Той клатеше главата си отново и отново.

- Моля те, Деймиън, само погледни. Хубаво е, не е лошо. Обещавам ти.

Той отвори очите си постепенно, но след като видя достатъчно, ги отвори широко и взе огледалото от мен. Премести го наоколо, така че да може да види очите и устата си, а имаше някакви промени и по носа му, които той можеше да забележи, а аз не можех. Както вече казах, не бях изучавала лицето му, за разлика от него.

Той докосна неуверено лицето си, сякаш очакваше да го усети по-различно, отколкото изглеждаше. Пусна огледалото, но Натаниел го хвана, преди да удари пода.

- Какво става с мен?

Отворих уста, за да отвърна „Не знам“, но Майка се намеси:

- Мисля, че трябва да се обадим на Жан-Клод. Знаем, че е буден.

Добра идея, си помислих.

- Да, така смятам.

Изправих се, за да отида до телефона, но Ричард стоеше срещу него, до края на кухненския остров, и внезапно загубих желание да бъда толкова близо до апарата. Дясната ръка на Ричард беше превързана към гърдите му, напълно неподвижна, като че ли Лилиан беше започнала да го мумифицира и беше спряла. Той не гледаше в мен. Беше се втренчил по-ниско, в Деймиън.

- Заздравяване и малко лицева реконструкция и всичко е наред – каза той, но тонът му не изразяваше похвала.

- Не съм го направил нарочно.

- Знам – тази дума прозвуча уморено. – Веднъж Жан-Клод ми каза, че не може да си спомни как са изглеждали двамата с Ашър преди Бел, но е виждал други преди и след това. Бел никога не е избирала хора, които не са били хубави, но някои след това ставали по-красиви, отколкото са били преди. Това не е било нещо обичайно дори при нейната кръвна линия, но се е случвало достатъчно често, за да даде началото на легенда, според която се е случвало винаги в кръвната ѝ линия.

Погледнах го.

- А кога двамата с Жан-Клод намерихте време за цялото това споделяне на информация?

- Когато ни изостави за повече от половин година. Имахме много време за разговори, а аз имах много въпроси.

Не можех да отрека частта с „изостави“, така че си замълчах.

- Веднъж го попитах дали тялото и лицето му са вампирски номер, и той отрече.

- Вампирските номера не са реални – каза Ричард, - но това... – и той направи жест със здравата си ръка към Деймиън, -... е.

- Но Деймиън е вампир от дълго време. Ако щеше да има такава промяна, досега трябваше да е станало.

- Не съм от рода на Бел - се намеси Деймиън. Той докосваше лицето си с върховете на пръстите си, сякаш това правеше нещата не толкова ужасни или нещо подобно.

- Но Анита е – възрази Ричард. – Чрез връзките си с Жан-Клод, тя е част от рода на Бел.

- Не съм вампир – заявих.

- Но се храниш като такъв – отвърна той.

Гневът най-сетне надигаше грозната си и успокояваща глава. Ако можех да се ядосам, щях да се почувствам по-добре и присъствието на Ричард нямаше да ме притеснява толкова.

- Ти си толкова свързан с Жан-Клод, колкото съм и аз. Аrdeur ти беше спестен, само благодарение на чист късмет, Ричард. Следващия път, когато получим специално отношение, може би ще бъде твой ред.

- Не мога да се лекувам със секс, а изглежда, че ти можеш.

- Когато беше с Деймиън, нарочно ли извика мюнин? – попита д-р Лилиан.

Поклатих глава.

- Щях да забележа, че Рейна е наоколо. Малко е трудно да я пропуснеш. – В главата си чух далечно ехо – „духът“ на Рейна, който казваше: „Толкова се радвам, че си забелязала.“. Затворих здраво тази метафизична врата, заключих я и я оградих със сребърни вериги. Всичко беше метафорично, или метафизично, но в същото време съвсем истинско. В мен живееше част от Рейна и явно нищо, което правех, не можеше да ме отърве напълно от нея. До известна степен можех да я контролирам, но не и да я прогоня от мен. Господ е свидетел, че опитвах.

- Ако не е било заради Рейна, значи един от вас е можел да се лекува по време на секс – заяви д-р Лилиан. Каза го така, сякаш това беше чиста логика. Като две плюс две е равно на четири, нещо от сорта.

Клатех глава още преди да осъзная, че го правя. Клатех глава отново и отново.

- Не съм го направила.

Re: Глава 23

on Пет Апр 10, 2015 1:02 pm by milenaka

- В такъв случай кой го е направил? – попита Ричард. Върху лицето му беше изписана арогантността на гнева му. Когато изглеждаше по този начин, едновременно беше по-красив по някакъв начин и по-малко достъпен. Това беше един от редките случаи, при които бях наясно, че той осъзнава колко е красив, когато е достатъчно разгневен и иска да замахне и да нарани. Защо гневът кара хората да изглеждат хубави? Яростта не го прави. Яростта те прави грозен, но малко гняв... изглежда, че това добавя доза пикантност. Една от жестокостите на природата, или може би беше, за да ни попречи да се избиваме по-често.

- Не знам, но той не изглеждаше така след секса. Не изглеждаше така след банята, където Мор... тази-която-го-е-създала се появи. Не изглеждаше така в коридора – направих крачка към Ричард, - или в спалнята, - още една крачка, - или в дневната. – Още една крачка и вече бях толкова близо до него, колкото можех да издържа и да виждам спокойно лицето му. Той беше почти с тридесет сантиметра по-висок от мен, а съществуваше и проблем и с наклона.

- В този момент, най-свързаният с Жан-Клод човек в стаята, не бях аз.

Той сведе перфектния си профил към мен.

- Не съм се приближавал към него.

- Жан-Клод може да знае отговора – каза Майка. Той стоеше зад мен, не прекалено близо, но достатъчно, че се почудих дали ако бях направила нещо глупаво, е възнамерявал да се намеси.

- Майка е прав – се съгласи д-р Лилиан.

- Да, Майка винаги е прав – каза Ричард, а в гласа му имаше чувства, които думите дори не успяваха да загатнат. Това беше първият истински знак за ревност, който бях виждала. Част от мен беше щастлива заради това, но в мига, в който тази малка искрица задоволство надигна грозната си глава, ми дойде акълът. Срамувах се от себе си, а това ме дразнеше.

- През повечето време е прав – но гласът ми не звучеше ядосано. Трябваха ни отговори, а не гневни избухвания. Направих жест с двете ръце. – Ако ми позволиш да отида до телефона?

Той се мръдна, но изглеждаше объркан. За секунда се почудих дали нарочно не се опитваше да направи скандал, и защо, ако беше така? Това беше типично повече за мен, отколкото за него. По-късно. Ще се притеснявам за това по-късно.

Бях поставила длан на телефона, когато той звънна и ме стресна.

- Мамка му! – Вдигнах слушалката и явно съм прозвучала поне малко ядосана, защото Жан-Клод каза:

- Какво е станало сега, ma petite?

Бях толкова облекчена да чуя гласа му, че забравих да бъда ядосана.

- Нямаш представа колко се радвам да те чуя.

- Мога да чуя облекчението в гласа ти, ma petite. Отново ще попитам: Какво още е станало?

- Откъде знаеш, че се е случило нещо? – попитах и вече бях склонна към подозрение.

- Усетих как господарката на Деймиън напусна внезапно чувствата на двама ви с Ричард. Само вие двамата може да превърнете нещо толкова просто като похотта в... – изглежда не успяваше да намери думи и избра – разочарование.

- Разговаряш с неправилната третина от триумвирата, Жан-Клод. Мога да го извикам на телефона, ако искаш да говориш с него.

- Non, non, кажи ми какво се случва.

- Не можеш ли да прочетеш съзнанието ми? Изглежда, че всички останали го могат.

- Ma petite, имаме ли време за детинщини?

- Не – отвърнах намусено, - но Ричард ми съобщи, че някои вампири от рода на Бел, след време стават по-хубави. Вярно ли е?

- Преходът от човек към вампир може да предизвика малки промени във външния вид. Това е рядкост дори за кръвната линия на Бел, но да, случва се.

- Значи преди наистина не си бил толкова красив.

- Както казах на нашия любознателен Ричард – не знам. Наясно съм, че много се държат, сякаш съм бил толкова красив, но нямам рисунки на старото си лице. След толкова векове няма начин да помня. Наистина не знам със сигурност. Бел никога не се е отнасяла с нас като много важни, защото се наслаждаваше на фалшивите слухове, според които нейното докосване ни караше да ставаме по-красиви. Ако вдигнеше врява за тези, които са станали по-красиви, то щеше да очерни легендата за себе си. Срещала си я, ma petite, тя харесва тази легенда.

Потреперих. Бях срещала Бел, непряко, чрез някое и друго метафизично обсебване. Тя беше плашеща и не само поради силата ѝ. Плашеше, заради недостатъците на характера си, определна слепота към неща, които не разбираше, като любовта, приятелството, затворничеството като противоположност на робството. Явно не правеше голяма разлика между последните две.

- Да, Бел толкова много хареса легендата за себе си, че е започнала да вярва в нея.

- Както предпочиташ, ma petite, но това затруднява намирането на истината в двора ѝ.

- Добре, никога няма да разберем дали двамата с Ашър сте били токлкова красиви преди.

- Според Ашър, косата му преди не е била с цвета на златото, това поне знаем.

Започвах да полудявам.

- Добре, хубаво, мисълта ми е: кога е станало разхубавяването?

- Превръщаш се във вампир и когато станеш първата нощ, си вече променен. Поради яростната натура на някои, когато изпитат жажда за кръв за пръв път, красотата им не винаги може да се види, но се вижда скоро, след като са започнали новия си живот.

Не започнах да споря относно частта с „живота“ – прекалено дълго бях прекалено объркана относно това кое е живот и кое не е.

- Значи след хиляда години, ти си това, което си, така ли?

На другия край на линията настъпи тишина. Не можех да чуя дори дишането му, което не означаваше нищо, не винаги се налагаше да диша.

- Станало ли е нещо с Деймиън? Нещо повече?

- Да – отговорих.

- В такъв случай, предполагам че въпросите относно кръвната линия на Бел не са случайни?

- Дори не се доближават до „случайни“ – казах.

- Разкажи ми – настоя той с тих глас.

Направих го.

Беше спокоен, задаваше въпроси, научаваше подробности с толкова прозаичен глас. По телефона, без да мога да преценя стойката на тялото му, или лицето му, и след като се предпазваше с всички сили, не можех да кажа дали наистина беше спокоен или не.

Най-накрая изрече:

- Това е много интересно.

- Не ми се правѝ на г-н Спок*. Какво искаш да кажеш с „това е интересно“?

(*герой от „Стар Трек“, служил като посланик)

- Имам предвид, че е интересно, ma petite. Деймиън не е от рода на Бел, следователно това не би трябвало да се случва. Още повече, че той е на хиляда години, и както ти се изрази накратко, той би трябвало да остане такъв, какъвто е бил и не би трябвало да има промяна, не и толкова късно.

- Но това все пак се случи – казах.

- Мога ли да говоря с Деймиън?

- Предполагам. – Обърнах се и подадох слушалката. – Жан-Клод би искал да говори директно с теб.

Деймиън се изправи бавно, сякаш се беше схванал или подът не беше съвсем равен. Подът беше равен, всичко друго бе станало не толкова стабилно. Взе слушалката и изрече:

- Да? – И от този момент те спряха да говорят на английски. Изненадващо, но не говореха на френски, а на немски. Не знаех, че някой от тях двамата говори немски. Ако Жан-Клод беше сменил езика, защото моят френски ставаше по-добър, то значи бе надхитрил себе си, защото говорех немски. Не точно говорех, но разбирах, когато друг говореше. Баба Блейк ми приказваше на немски още от люлката. Бях го изучавала в гимназията, защото бях мързелива и исках помощ.

Не можех да разбера всяка дума. Мина много време, откакто използвах немския си, а акценът на Деймиън беше различен от всеки друг, чут досега, а бях израснала около поне два. Но чух достатъчно, за да разбера, че Жан-Клод го питаше дали промените са станали по време на секс, или точно след него, защото Деймиън отвърна на немски нещо от сорта, че не е станало по време на секса или веднага след това. Не, около час и нещо по-късно. Можех да разбера, че Жан-Клод щадеше деликатната ми чувствителност. Имах навик да ставам сприхава относно секс, който не съм избрала сама. След което долових думата „сила“ и името на Бел Морт. След което Деймиън изрече много „nein“ и „Не, доколкото видях“ на немски. Той не беше видял да демонстрирам която и да било от силите, за които Жан-Клод питаше по телефона. Не схванах всичко. Първо, бях свидетел само на половината от разговора, и второ, баба ми не използваше често някои от тези думи. Двете с нея нямахме много разговори за вампири, секс и свръхестествени сили. Странно.

Когато изглеждаше, че разговорът приключва, казах на Деймиън, че искам да говоря с Жан-Клод преди да затвори. Не след дълго, той ми подаде слушалката и успях да изрека:

- Здрасти, ich kann Deutsch sprechen*. – Тишината на другия край на линията беше продължителна. – Ако не си искал да те разбирам, да беше използвал френски.

(*мога да говоря немски)

- Деймиън не говори френски – обясни той с много предпазлив глас.

- Е, в такъв случай късметът ти изневери, нали?

- Ma petite,...

- Не ми викай „ma petite“, а ми кажи истината. Какви други вампирски сили мога да очаквам?

- С цялата ми честност, не съм сигурен.

- Разбира се.

- Наистина не съм, ma petite. Дори Бел не е преобразявала вампир от друга кръвна линия на възрастта на Деймиън. Ако ме беше попитала, щях да ти отговоря, че е невъзможно.

Това ми звучеше като истина.

- Добре, но за какви сили разпитваше Деймиън дали ги имам или не, и не ме лъжи, защото, ако му наредя да ми каже всичко, което си казал, ще го направи. Ще му се наложи.

- Може да останеш изненадана относно това, ma petite. При по-голямото ти обвързване с него като твой слуга, може се окаже , че той самият не е толкова подчинен на волятата ти. Не знам дали това е така, но знам, че колкото повече мои белези носиш, толкова по-малко ще се поддаваш на волята ми.

Това беше вярно. Винаги са ме побивали тръпки от факта, че Деймиън трябваше да прави всичко, което му кажех, само защото съм го наредила, но това си имаше своите полезни моменти, а сега може би беше изчезнало. Ох, по дяволите.

- Добре, сам ми кажи.

- Не разбираш, ma petite. Това, че можеш да придобиеш мои способности, е необичайно, но тази способност аз не я притежавам и никога не съм я притежавал. Станалото с Деймиън е нещо, което само Бел би могла да направи, и то само, ако той е нов вампир. Така че, дали това е напълно нова способност, такава, за която никога не съм чувал, и ако е така, то какво би означавало за теб, ma petite, за нас, и за всички, свързани с теб? Ами ако чрез некромантията си придобиваш способности, за които дори не можем да гадаем?

Въздъхнах, внезапно усетила умора, не страх, а само умора.

- Знаеш ли, безкрайно съм уморена от тези свръхестествени истории.

- Също така излекува наранявания със секс, без да призоваваш мюнина на Рейна, толкова ужасно ли е това?

- Когато не го правя целенасочено, може би. Помислѝ върху следното, Жан-Клод: не съм се съсредоточавала, за да го направя нарочно. Какво още бих могла да направя случайно? Дори не знаеш.

Беше негов ред да въздъхне.

- Единственият друг триумвират, който включва некромант, като човешки слуга, не е показвал такова ниво на... сила.

- Поколеба си, какво щеше да кажеш преди „сила“?

- Познаваш ме прекалено добре, ma petite.

- Просто отговорѝ на въпроса.

- Щях да кажа „непредвидимост“.

Не бях сигурна, че щеше да каже наистина това, но оставих нещата така. Беше отговорил на въпроса по единствения начин, по който беше склонен. Вече знаех кога ми даваше всичко, на което беше готов. Бях се научила след това да оставям въпроса, защото всеки друг вариант беше просто дразнещ и рядко печелех нещо.

- Добре, вярвам, че и ти не знаеш какво правим. Има ли някой, който може да има идея какво би могло да се случва с нас?

- Ще помисля върху това, ma petite. Не знам за някой, който някога да е успявал да създаде два триумвирата, които се пресичат както явно става при нашите. Но, може би, има такива, които да дадат обща информация за триумвиратите, или некромантията, или... Честно казано, ma petite, дори не знам откъде да започна да задавам смислени въпроси. Не мога да се обърна към повечето Господари с такива питания. Ще видят в това слабост. Ще помисля по въпроса и ще видя дали има някого, когото можем да попитаме. – Той звучеше смутен, което не чувах често в гласа му.

- Добре, ще се обадя на Мариан и ще видя дали тя или сборището ѝ имат някакви брилянтни идеи. Дори мога да попитам Тами, когато с Лари се върнат от медения месец. Тя е вещица, а нейната деноминация на църквата се е занимавала със свръхестествени таланти от векове. Кой знае, може да имат архиви.

- Това е добра идея – съгласи се той, - Деймиън изглежда много изтормозен.

- Може да се каже.

- Не знам със сигурност, но ако той беше отишъл в ковчега си и те не беше близо, може би щеше да спи както би трябвало да спи денем.

- А ако отново откачи?

- Поставѝ някой долу при него да го наблюдава. Някой, не ти или Натаниел или Ричард, някой, който не е част от някой от триумвиратите. Ако пазачът го види, че не спи, може да те извика, за да го успокоиш.

Не беше от най-лошите идеи, а аз нямах по-добра. Освен това, не исках да прекарам деня в наглеждане на Деймиън, или когото и да било, всъщност.

- Ще го обсъдя с него и ще видя дали иска да пробва.

- Ако откаже, тогава... какво, ще държиш ръката му цял ден? – Имаше нотка на ревност. Това не го очаквах.

Проговорих, преди да имам време да помисля, което се опитвах да спра да го правя.

- Не си бесен на Деймиън заради секса, нали? Не беше планирано.

- Е, ma petite, не е заради секса, въпреки че не те деля с лека ръка, без значение колко разумен изглеждам. Не, става въпрос за това, че вие тримата изглежда сте споделили всичките четири белега, макар че докато не ви видя пред очите си заедно, няма да мога да го проверя със сигурност. Но, ако споделяте четирите белега и изведнъж Деймиън е в състояние да се разхожда посред бял ден, то не мога да не се запитам, дали ако бях завършил триумвирата ни, щях да ходя на дневна светлина?

О.

- Мисля, че мога да разбера това, но ти изпитваше точно толкова неохота да довършиш четвъртия белег, колкото и аз. Заяви, че заради моята некромантия, вече не си сигурен кой ще бъде господар и кой - слуга.

- А сега съм дори още по-малко сигурен, но да се разхождам толкова лесно денем, колкото и нощем, може би си заслужава рискът. Ако ти си загубила способността да се разпореждаш с Деймиън, това би било показателно.

- По-късно ще се опитам да му наредя нещо и ще ти разкажа.

- Благодаря.

- Но съществува и въпросът с безсмъртието, с неостаряването, нито Ричард, нито аз сме сигурни, че сме готови да се откажем да бъдем смъртни.

- Ако си се обвързала с Деймиън с четвъртия белег, този въпрос може вече да е ясен, ma petite.

Стоях в кухнята си и внезапно се изплаших.

- Мамка му – прошепнах.

- Oui, ако наистина си завършила четирите белега, смъртността ти може да е останала в миналото. Ако това е вярно, с приемането на четвъртия белег от мен, няма да загубиш нищо.

- А ти ще спечелиш умението да се разхождаш през деня – отвърнах, но гласът ми не прозвуча приятелски, защото долових частицата нетърпение, когато той говореше за ходенето на дневна светлина. Не можех да го виня, Жан-Клод е работил прекалено дълго върху укрепването на властта си, за да не вижда предимствата на нещата. Не можех да го обвинявам, но част от мен го искаше. Част от мен продължаваше да се чуди дали бях важна за него заради силата, или заради любовта. По-голяма част от мен беше наясно, че никога нямаше да знам отговора на този въпрос със сигурност, и честно казано, вероятно Жан-Клод също не го знаеше. Любовта не беше онова приятно, подредено, праволинейно нещо, което исках да бъде. Тя не беше само едно, а много различни неща. Можех да призная, че една от причините, поради които го обичах, бе, че беше труден за убиване. Шансът той да умре, докато сме заедно, беше по-малък, отколкото при обикновен човек. Голяма част от мен наистина харесваше този факт. Бях виждала предостатъчно от нещата, които смъртта може да причини, а при прекалено млада възраст, не бях особено във възторг.

- Може би да, може би не, ma petite, това е повече изкуство, отколкото наука, или поне така изглежда. – В гласа му имаше намек за гняв.

- Защо се дразниш? Не аз съм тази, която се опитва да избере език, който не разбираш, така че да скрия неща от теб.

- А аз не съм този, ma petite, който е чукал друг вампир, по-низш вампир, един от подчинените ми.

Казано по този начин, наистина звучеше, сякаш той имаше право да се вбеси.

- Трябва ли да се извинявам?

- Non, но не е нужно да ми харесва. Той е дошъл при тялото ти, а сега е свободен от тиранията на мрака. Едното бих могъл да простя, но не и двете. Двете горчат, ma petite.

- Съжалявам – казах, - не съм планирала нищо от това да стане.

- В това съм убеден. Дори съм сигурен, че и Деймиън не го е планирал. Само ти, ma petite, може да продължиш да правиш такъв случаен секс.

Случаен секс. От устата му прозвуча, сякаш съм се спънала, а по пътя просто се е случило да има възбуден член. Запазих това наблюдение за себе си. Виждате ли, поумнявам. На глас изрекох:

- Случаен секс. И така може да се каже. Някога дали ще наследя вампирска сила, в която няма преплетен секс?

- С теб никога не мога да бъда сигурен, ma petite, некромантията ти те прави прекалено непридвидима, но се съмнявам. Дотук си наследила моите сили, или тези на Бел, или някаква тяхна версия. Доколкото знам, силите на Бел гравитират около секса, както и моите.

- Страхотно, поне можеш ли да ми дадеш списък, за да знам какво да очаквам?

- Бих могъл, ако наистина искаш.

Въздъхнах.

- Не, просто ми го кажи лично, когато те видя довечера.

- Довечера? Надявах се, че би могла да дойдеш по-рано.

- Не можем да транспортираме Деймиън посред бял ден, тялото му може да е добре, но не мисля, че разумът му ще бъде. Освен това, този следобед имам работа.

- Винаги работата, без значение какво друго се случва около теб.

- Виж какво, Жан-Клод, никога не си виждал какво се случва около мен, когато не съм вдигала зомбита прекалено дълго. Нека да кажем, че не желая редица от убити животни на пътя след мен, или още по-лошо – някое „случайно“ зомби да се заклатушка в стаята ми.

- Да не би да казваш, че ако не използваш силите си, те вдигат мъртвите, дори ако не го искаш?

- Да, мислех, че съм ти го казала.

- Казвала си ми, че си вдигала мъртъвци случайно, когато си била дете. Предположих, че това се дължи на липсата на обучение и на дисциплина.

- Не – отрекох, - бяха ми необходими години, за да го призная, но не. Ако целенасочено не вдигам мъртъвци, тогава това ще стане случайно, или ще започнат да ме следват духове, или душите на наскоро починалите. Мразя последното, винаги искат да предавам съобщения на близките им, а въпросните съобщения винаги са глупави. „Добре съм, щастлив съм, не се тревожете за мен.“ Как мога да почукам на нечия врата с такова съобщение? Аз съм напълно непозната, но мъртвият ви син ми каза да ви открия и да ви кажа, че е добре. Нищо друго, нищо спешно, само „Аз съм добре, не се тревожете.“. – Поклатих глава. Минаха години, откакто мислих относно това. – Вдигам зомбита, а мъртвите да ме оставят намира.

- Оставили ли са те? Наистина ли са те оставили, ma petite? – Имаше намек за хумор, но се усещаха и по-мрачни неща.

- Ти не си мъртъв, Жан-Клод. Виждала съм мъртви, и каквито и да сте вие, докато се разхождате, мъртви не сте.

- Имаше време, когато не вярваше в това. Мисля, че веднъж ме нарече „красив труп“.

- Виж, бях млада и бях глупава.

- Сигурна ли си най-накрая, ma petite, че не съм само „хубав мъртвец“? – Той отново ме цитираше.

- Да, сигурна съм.

Тогава той се разсмя с този докосващ звук, който караше цялото ти тяло да настръхне.

- Радвам се за това. Говориш ли италиански, ma petite?

- Не, защо?

- Нищо – отговори той, - значи ще се видим довечера, ma petite, с теб и с новите ти приятели.

Понечих да кажа, че не са нови приятели, но той вече беше затворил. Докато поставях слушалката обратно, осъзнах, че трябваше да излъжа за италианския, но по дяволите, колкото и добра да бях станала в лъжите, първата ми реакция все още беше да кажа истината. Явно човек не може да изтрие цялото си възпитание, без значение колко много се опитва.

24

Изпратихме Грегъри в котешката му козина да наглежда Деймиън. Грегъри беше май единствения в цялата къща, който не беше обвързан свръхестествено с мен. Е, освен Фредо и доктор Лилиан, но Фредо нямаше да я остави сама, а доктор Лилиан каза, че не е приключила с ръката на Ричард. Така че по пътя на елиминирането това стана работа на Грегъри.

Докато се спускаше към мазето, а петнистата му опашка се полюляваше зад един много човешки изглеждащ гръб, той реши да ме информира:

-        Довечера се предполага да съм на сцената на „Престъпни удоволствия”. Не мога да изляза така. Жан-Клод ще трябва да ми намери заместник. – Ухили се с озъбената си котешка усмивка и изчезна зад ъгъла.

-        Какво означава, че се предполага да е на сцената? – попита Клеър.

-        Той е стриптизьор в „Престъпни удоволствия” – отговорих.

Устата й оформи малко „о”. Не бях сигурна защо, освен ако светът и не беше толкова защитен, че беше голяма работа дори да е заедно със стриптизьор в стаята. Надявах се светът и да е по-голям, за да може да запази здравия си разум.

-        Но не мога да разбера защо не може да... – тя направи някакво безсмислено движение с ръце – излезе на сцена довечера?

Ричард ми спести лекцията.

-        Спомни си, че след като веднъж си в животинска форма, трябва да останеш така от шест до осем часа.

-        Мислех че е така, защото съм нова.

Ричард поклати глава, присви се от болката и каза:

-        Не, повечето превръщачи прекарват живота си обвързани в цикъл от шест до осем часа в животинска форма и след като се върнат в човешката си форма още два до четири часа припаднали.

-        Седни – каза доктор Лилиан, и гласът и показваше, че очаква подчинение.

Той се отпусна в същия стол, който беше освободил. Около очите и устата му имаше бръчки, от тези тъничките, които получаваш понякога, когато нещо наистина много те боли. Колко вреда му беше нанесъл Деймиън?

Клеър се опита да му помогне да седне, но изглеждаше несигурна къде да го хване, след като той използваше здравата си ръка, за да се подпре на масата. Повъртя се около него, искайки да помогне, но не съвсем сигурна как.

-        Но ти не трябва да оставаш в животинска форма за осем часа, нито припадаш след като се върнеш обратно.

-        Той е твоят Улфрик, - каза Фредо, - ничий крал не е толкова слаб. – Гласът му беше по-дълбок, отколкото гръдния му кош беше широк.

Клеър го погледна бързо с потрепващи очи, сякаш я изнервяше. Може би заради ножовете.

-        Ти припадаш ли, когато се връщаш в човешка форма? – попита, с глас, който съответстваше на очите и.

-        Не – отговори той.

-        Аз припадам – каза Натаниел. Усмихна и се. – И другите не питай, ще те накарат да се чувстваш зле, защото и те не припадат.

-        От колко време си... – гласът и заглъхна.

-        Леопардлак – завърши той вместо нея.

Тя кимна.

-        Три години – отговори той.

Пресметнах набързо наум.

-        Това означава, че Грегъри те е превърнал, когато си бил на седемнайсет.

Той кимна.

-        Да.

-        Това е незаконно – казах.

-        В повечето щати е незаконно да заразиш с потенциално смъртоносна болест някого съзнателно, независимо от възрастта – намеси се Ричард.

Поклатих глава.

-        Предполагам, че започвам да гледам на ликантропията, по начина по който законът гледа на вампиризма. Ако си на осемнадесет, можеш да избираш.

-        Законът не ги разглежда по един и същи начин – каза той.

Знаех това, но бях прекарала толкова време между превръщачи, че май някак си бях забравила. Небрежно от моя страна.

-        Предполагам, че забравих.

-        А си федерален маршал – каза той, но на хапливия коментар му липсваше сила, защото в същото време се присви от болка.

-        Колко си наранен? – попитах.

-        Аз ще отговоря – каза доктор Лилиан. Усмихна се, но очите и останаха сериозни. – Ако беше човек имаше голяма вероятност да загуби тази ръка. Може би щеше да си върне 50 % или по-малко от подвижността и. Вампирът ти е прекъснал мускули и сухожилия през рамото и горната част на гърдите му.

-        Но той не е човек, – казах – така че ще се излекува. – Не обърнах внимание на коментара за „моя вампир”. Харесвах докторката и не исках да се караме.

-        Ще се излекува, но ще отнеме дни, може би седмици, ако откаже да се трансформира.

-        Обещавам, че се трансформирам във вълчата си форма, когато се прибера в къщи.

Тя го погледна, сякаш не му вярваше.

-        Само, защото мога да се превърна почти веднага обратно на човек, не означава, че е безнаказано. Предпочитам да не съм изтощен през остатъка от деня. Ако се превърна и остана в животинската си форма за няколко часа, когато се превърна обратно, ще бъде по-малко изцеждащо. – Мисля че лекцията беше повече заради Клеър, отколкото заради някой друг. Тя наистина беше нова. – Така че ще изчакам да се прибера, така че Клеър няма да има нужда да обяснява, защо шофира наоколо с върколак в колата. – Последното звучеше малко горчиво.

-        Той няма да го каже, така че аз ще го направя. Достатъчно нова съм, така че ако някой от глутницата ми се превърне, това понякога предизвиква и моята промяна. И в началото, когато се превърна, не може да ми се има доверие. – Тя погледна надолу, без да среща ничий поглед.

Ричард хвана ръката и.

-        Всичко е наред, Клеър, всички имат проблеми в началото.

Всички кимнаха, някои казаха „Да”. Това изглежда я поободри. Изглеждаше по-млада, отколкото бях помислила в началото, може би двадесет и четири, двадесет и пет, може би малко по-млада. Ако не беше новото гадже на Ричард щях да я попитам. Но така изглеждаше нахално и не беше моя работа.

-        Дори и да се трансформираш в къщи, никога не съм те виждала да лекуваш такова голямо нараняване за четиридесет и осем часа – каза доктор Лилиан.

-        Е, и? – попита той, звучейки отбранително. Дали не бях пропуснала нещо?

-        Ако отидеш на училище в понеделник и ръката ти е безполезна, а до петък се възстанови, не мислиш ли че някой колега учител може да се зачуди за чудотворното ти възстановяване?

-        Ще измисля по-малка травма, нещо което може да се излекува дотогава.

Тя поклати глава.

-        Ако открият че си върколак, няма да ти позволят да преподаваш на децата.

-        Знам това – каза той с ожесточен глас и първата нишка от силата му прониза въздуха като ивица топлина.

Дъхът на Клеър излезе със свистене. Изглеждаше замаяна. Майка постави стол зад нея и помогна на Ричард да я сложи да седне.

-        Откога е върколак? – попитах.

-        Три месеца – отговори той.

Погледнах го, но той не искаше да срещне погледа ми.

-        Три месеца и си я извел от защитната къща по малко от седмица преди пълнолуние?

-        Твоята къща не е ли защитена? – попита.

-        Можеш да дойдеш тук, за да се превърнеш, но нямам подсилена стая. – Повечето истински защитни къщи, имаха стая с стоманена врата и подсилени бетонни стени. Повечето хора ги правеха в мазетата си и отговаряха на любопитните, че това е склад.

-        Днес трябваше да си направим пикник – каза Клеър с тихия си, несигурен глас.

Трябваше да се обърна, за да не може Ричард да види лицето ми. Не извеждаш чисто нов превръщач на пикник, ако има такива затруднения.

-        Тя беше добре тази сутрин – каза той.

Обърнах се, когато бях сигурна ,че лицето ми ще е достатъчно безизразно.

-        Тя реагира на гнева и звяра ти – каза Майка.

-        Знам това – каза Ричард с намек за ръмжене в гласа.

Клеър се олюля на стола си.

-        Ричард, – каза доктор Лилиан, - самоконтролът ти е по-добър от това.

Той просто кимна.

Лилиан въздъхна.

-        Ако има начин да излекуваме ръката ти преди понеделник, тайната ти ще бъде в безопасност.

-        Не – каза Ричард.

Отне ми секунда да схвана намека.

-        Ако предлагаш това, което си мисля че предлагаш, не просто не, ами не, по дяволите.

Тя сложи ръце на кръста си и наистина тропна с крак.

-        И двамата се държите детински.

Едновременно казахме „Не”.

-        Добре, тогава съм направила всичко, което можех за ръката ти. Ще остана, докато сме сигурни, че вампирът няма да се надигне и да всее още хаос.

-        Името му е Деймиън – подчертах.

Тя кимна.

-        Деймиън, тогава, но ако не и позволиш да ти помогне, тогава мисля че ти и Клеър трябва да отидете в твоята къща. Мога да ти предложа да я отведеш до стаята в мазето ти, преди да се трансформираш. Изглежда много се влияе от твоята сила. – Каза последното, сякаш искаше да каже нещо друго, но беше размислила в последния момент.

-        Ще остана, докато Деймиън не заспи за деня.

-        Мисля че изпълни своята част – каза Лилиан.

-        Преди им трябваше помощта ми.

Не можех да споря с това, но ...

-        Как стана така, че беше тук толкова навреме?

-        Никой тук не вдигал телефона на Грегъри и той се разтревожил. По пътя насам, колата му се счупила. Аз бях следващия в списъка за помощ на Коалицията.

Не знаех, че Ричард помага със спешните обаждания.

-        Защо не се е обадил на пътна помощ?

-        Бил е по-притеснен защо никой не отговаря на телефона ти, отколкото за колата си.

-        Не мислех, че Грегъри толкова го е грижа.

Фредо каза:

-        Всичките ти леопарди са много загрижени за твоята и на Майка безопасност.

Погледнах го.

-        Не го знаех.

Той се ухили, кратък проблясък на зъби на тъмното му лице.

-        Не обичаш да бъдеш обгрижвана. И те го знаят. – Усмивката му угасна. – Ти си тяхното безопасно пристанище и те го ценят.

Не знам какво щях да му отговоря, но Лилиан се намеси и ме спаси.

-        Трябва да се прибереш, Ричард. Майка вече е тук, Фредо също – каза. – Мисля че можеш да оставиш нещата на нас.

Той тръгна да поклаща глава и спря по средата на движението.

-        Ще остана, докато сме сигурни.

Тя въздъхна и сви рамене.

-        Много си упорит. Добре, остани, остани и нека те боли. – После се обърна към мен. – Ще черпиш ли кафе?

Трябваше да се усмихна.

-        Мисля, че Натаниел може да ти помогне.

-        Направо се хващам на бас, че може – каза тя и му хвърли похотлив поглед.

Натаниел се засмя в движение.

Не знам какъв беше изразът на лицето ми, но накара Лилиан да каже:

-        Аз съм над петдесет, Анита, не съм мъртва.

-        Не, не беше това. – Не знаех как да го облека в думи, по-скоро, че не се говорят такива неща за гаджето ти, поне не пред теб. И ето я отново тази дума „гадже” в главата ми, с Натаниел прикрепен към нея.

Тя ме гледаше, с донякъде присвити очи.

-        По израза ти съдя, че настъпих нещо. Той е нещо повече от член на парда ти ли?

Аз казах „Да”, а Ричард каза „Не”. Което ни накара да се погледнем.

-        Не мисля, че ти се полага да отговаряш на такива въпроси вместо мен, Ричард.

-        Права си, съжалявам, но той не ти е любовник, нито гадже.

-        Не, той е моят pomme de sang.

Ричард поклати глава и се наложи отново да спре. Не мисля, че до днес знаеше, колко често прави това движение.

-        Мислех, всички мислехме, че просто живее с теб, но сега вече знам, че не е така.

-        Той живее с мен – уточних.

Ричард започна пак да поклаща глава, но успя да се спре преди да започне движението.

-        Знам това, но не живеете заедно като любовници.

-        И това има значение, защото?

-        Добре, деца – каза д-р Лилиан, - направих невнимателна забележка. Не разбирах какво означава един pomme de sang за своя, неговия... собственик, господар. – Тя въздъхна. – Не исках да обидя никого, нека оставим нещата така.

-        Не си ме обидила – каза Натаниел и и подаде кафето в една от цветните чаши, които беше купил за срещите на Косматата коалиция. Смяташе че ще е приятно да имаме достатъчно чаши от един вид, за да сервира на гостите ни. Съгласих се, при условие, че не трябва аз да ги купя, затова той го беше направил. Всичките бяха или дълбоко богато синьо или тъмно горско зелено. Готино.

Подаде ми моята чаша с бебето пингвин, пълна почти до ръба, точно в цвета, който харесвах – бледо кафяво. Дори и само по цвета знаех, че ще бъде перфектно.

-        Пий, - каза, - ще се почувстваш по-добре, щом пийнеш малко кафе.

-        Чувствам се чудесно – казах, но отпих от кафето. Перфектно.

Той вече беше включил кафе-машината. Бях права, че френската преса не правеше достатъчно кафе на един път, за да задоволи толкова много хора. По дяволите, едва правеше достатъчно, за да задоволи собствените ми ранно сутрешни нужди.

-        Имаме достатъчно за още една чаша, кой иска? Ще има още след няколко минути. – Той се усмихна към стаята като цяло, вадейки още от сините и зелени чаши от шкафа.

-        Държи се, сякаш кухнята е негова – каза Ричард.

-        Готви в нея по-често, отколкото аз – казах.

Ричард направи видимо усилие да не поклати глава, макар че искаше.

-        Не, имах предвид... Джейсън е pomme de sang на Жан-Клод, но не се мотае из „Цирка на прокълнатите”, сякаш го притежава. Натаниел се държи, сякаш това е собствения му дом.

Натаниел беше с гръб към стаята, но достатъчно близо до мен, че да почувствам внезапната му неподвижност, докато наливаше кафето и се правеше, че не чува.

-        Това е неговия дом – казах.

Стоях достатъчно близо до него и успях да чуя тихата въздишка на облекчение, сякаш беше задържал дъх в очакване на думите ми. Внимаваше да не ме погледне, но се усмихваше докато занимаваше с кафето.

-        Джейсън живее с Жан-Клод, но не е... – Ричард изглежда търсеше думи.

Лилиан му помогна.

-        Жан-Клод нямаше да има нищо против да отбележа колко е сладък Джейсън, ти имаше против, когато казах нещо за Натаниел. Ако и двамата са pomme de sangs, тогава мисля че и аз и Ричард сме объркани как се предполага да се държим около тях. Не гадже, не любовник, става малко объркващо.

Натаниел много внимаваше да не поглежда мен или някого другиго, но особено мен. Не знам как знаех, че не беше просто зает да вади мляко от хладилника, за да го налее в една съвсем истинска каничка за мляко. Малката каничка беше синя, а захарницата беше зелена, така че чашите пасваха на всичко. Знаех че любимият му цвят беше лилавото и един път го попитах защо синьо и зелено, а не лилаво? Отговорът му беше, че синьото е моят любим цвят, а зеленото е любимият цвят на Майка. Отговорът изглежда означаваше нещо за него. За мен нямаше особен смисъл, но бях започнала да се уча, че нямаше нужда нещата да имат смисъл за мен, ако правеха хората около мен щастливи, а новите чаши изглежда правеха Натаниел много щастлив.

Той постави каничката и сметаната на малък поднос, заедно с малки щипки за бучките захар. Защо захар на бучки ли? Защото Натаниел изглеждаше много щастлив, питайки колко бучки искаха хората. Той беше като дете, играещо си на къща. Не, това не беше честно. Той беше като младоженка, която никога не е имала къща или собствена кухня, и се наслаждаваше неимоверно на домакинската част. Но той сякаш не знаеше как се държаха нормалните хора в къщи и затова черпеше опит от книги, филми и списания. Искам да кажа, че никой вече не сервира сметана и захар на мъничък поднос с мънички щипки, нали?

Натаниел носеше едни от любимите си сини дънки, толкова избелени, че на места изглеждаха бели. Пасваха на долната част от тялото му, сякаш бяха нарисувани и то много качествено. Раменете му се бяха разширили откакто се беше нанесъл при мен. Тялото му се наливаше, променяше се в такова, каквото щеше да остане през остатъка от живота му, ако полагаше грижи за него. Баба ми би го нарекла „късен разцвет”. От години изглеждаше по-млад, отколкото беше, деликатно тяло, което пасваше на очите и косата. Това го беше направило популярен с определен вид клиентела, на които старият му Нимир-Радж го беше продавал. Мускули се движеха по ръцете, раменете и гърба му, когато постави подноса на масата и започна да раздава чашите с кафе. Гледах го докато пита „С колко бучки?” и „Искате ли сметана?”. Движеше се грациозно около масата на босите си крака. Беше преметнал косата си през едното рамо като наметка, така че да не му се пречка. Никога не бих успяла да задържа толкова много коса настрани без помощ. При Натаниел изглеждаше лесно.

Отпивах от кафето и го наблюдавах да играе на домакиня. Исках да съм раздразнена, но не бях. Всъщност бях някъде по средата на развеселена, горда и доволна. Толкова беше сладък като се държеше така.

Ричард се напрягаше, когато Натаниел минаваше покрай него, сякаш щеше да се отдръпне назад, ако не го болеше. Не си взе чаша, защото не пиеше кафе. Натаниел предложи да му направи чай, но Ричард каза, че не иска.

Ричард ме погледна.

-        Джейсън никога не прави такива неща за Жан-Клод.

-        Да прави какво? – попитах.

-        Да си играе на домакиня.

-        Натаниел не си играе, - казах. – Той е най-близкото нещо, което имаме до домакиня. Аз не съм особено подходяща за ролята.

Ричард сведе очи към пода, сякаш търсеше вдъхновение или броеше до десет. Не бях сигурна откъде идваше цялото напрежение, след като не бях направила нищо, за да го вбеся в последните пет минути. Погледна ме с плътните си кафяви очи и отново ме порази липсата на косата му. Тъжни останки от къдрици бяха започнали да украсяват главата му, но не бяха дори близо до това, което бяха преди да се ядоса на себе си и да ги остриже.

-        Държи се като твоя съпруга.

Натаниел се върна до кафе-машината и след като аз все още се облягах почти пред нея, това го постави до мен. Много внимаваше да не среща очите ми, сякаш се страхуваше до къде може да доведе този разговор.

-        И явно това те притеснява, защото...?

-        Не спиш с него.

-        Напротив, спя, почти всяка нощ.

-        Добре, щом искаш да изпадам в подробности, ще го направя. Не го чукаш.

Поклатих глава.

-        Винаги си говорел толкова приятно, когато се ядосаш.

-        Не съм ядосан, опитвам се да разбера.

-        Да разбереш какво?

Майка не гледаше Натаниел или Ричард, той гледаше мен. Резедавите му очи бяха много сериозни, сякаш се страхуваше какво можех да направя. Опитах се да му се усмихна успокояващо, че няма да прецакам нещата, но не съм много добра в успокояващите усмивки. Така че, очите му от сериозни, станаха леко разтревожени.

-        Теб, Натаниел и Майка.

Исках да попитам „Защо ти трябва да разбираш?”. Но се опитвах да съм мила или поне по-мила.

-        Какво има за разбиране, Ричард?

Натаниел започна да повдига косата си нагоре във висока, стегната конска опашка. Стилът се носеше по-често от жени, отколкото от мъже, тази висока подскачаща опашка, която се полюлява, когато ходиш. Но косата му беше достатъчно дълга, че за да я държи настрани докато готви, трябваше или да я връзва така или да я сплита. Беше започнал да я връзва по-често, когато разбра, че всъщност смятам подскачащата конска опашка за сладка. Изми си ръцете и тръгна към хладилника.

-        Как можеш да го гледаш така, щом не го чукаш? – попита Ричард.

Докато се обърна напълно към него, вече знаех че изражението ми не беше приятелско.

-        Ако искаш да играем грубо, можем да го направим, но няма да ти хареса, Ричард.

-        За какво говориш?

-        Добре, - казах, - ще играем по твоя начин. Защо не гледаш Клеър по начина, по който аз гледам Натаниел, щом вече си я чукал?

Лицето му потъмня.

-        Не говори така за Клеър.

-        Тогава не говори за Натаниел – казах.

Натаниел изглежда блажено не ни забелязваше. Извади голямата мраморна дъска от шкафа и я постави до мивката. Мраморът се използваше само за едно нещо – някакъв вид печено. Отиде до хладилника и извади тестото, което беше приготвил вчера, преди да започнем да се приготвяме за сватбата. Явно, както беше планирано, все пак щяхме да имаме домашни бисквити.

-        Какво прави? – попита Ричард.

-        Мисля, че прави бисквити – отговори Майка.

Натаниел кимна, карайки дългия водопад кестенява коса да подскочи, сякаш беше на ластик.

-        Кой ще яде бисквити, за да знам колко да направя? – обърна спокойните си очи към кухнята, сякаш не се карахме. Разбира се, вече бях виждала какво представляваха неговите спомени за „караница”, така че може би по заложените му от детство стандарти, това не беше каране.

-        Аз искам – каза Фредо.

-        Домашно приготвени? – попита д-р Лилиан.

-        Изцяло – отговори Натаниел.

-        В такъв случай, да, моля.

Натаниел погледна към Ричард и Клеър.

-        Искате ли? Знам че Грегъри ще иска.

-        Ще останем, само докато сме сигурни, че Деймиън е безопасен – каза Ричард.

Той обърна лавандуловия си поглед към Клеър.

-        Искаш ли бисквита?

Тя погледна донякъде нервно към Ричард, после кимна.

-        Да, моля. – Потупа го по рамото. – Не сме закусвали.

Ричард се намръщи.

Исках да зарежа спора. Натаниел беше прав, без да каже дори дума, той беше прав – не беше кой знае каква караница. Но разбира се, както трябват двама души за спор, така трябват и двама, за да го прекратят.

-        Защо ти пука какво казвам за него? Той не означава нищо за теб.

Изпих последната глътка от кафето си, поставих внимателно чашата на плота и се усмихнах. И без огледало знаех, че усмивката не беше хубава. Беше усмивката, която използвах, когато най-после ми паднеше да упражня известно насилие, след като съм била принудена да се държа прилично. Ако таях някакви съмнения относно усмивката, Фредо, отделящ се от стената, с ръце отпуснати хлабаво до страните му, щеше да ги успокои. Знаеше, че означава неприятности. Изразът на лицето на Майка, показваше, че и той очакваше неприятности. Дори Клеър изглеждаше разтревожена. Натаниел се беше върнал към разточването на тестото. Без значение какво ставаше, щяхме да се нуждаем от закуска, затова той щеше да я направи. По свой си начин, Натаниел беше толкова практичен, колкото бях и аз.

Ричард се намръщи към мен и в този момент разбрах, че искаше скандал. А странно, аз не исках.

-        Дори ако той беше единствено мой pomme de sang, пак нямаше да е нищо за мен, Ричард.

Майка се премести до мен. Не мисля, че знаеше какво щях да направя, но този път бях добре. Хванах ръката му, от една страна, за да го успокоя, от друга, защото беше достатъчно близо да го докосна.

-        Ако той е повече от храна за теб, тогава защо... – отново му липсваха думи.

-        Защо не го чукам?

Майка ме придърпа към тялото си, така че гърбът ми се облегна на гърдите му и ръцете му ме обгърна. Почти сякаш смяташе, че ще трябва да ме удържа и да даде време на Ричард да се добере до вратата. Характерът ми не е чак толкова лош, честно. Е, повечето време. Добре де, понякога. О, по дяволите, предполагам не можех да го обвинявам, че е изнервен.

Облегнах се на него, оставих тялото му да ме държи, сякаш беше любим стол. Можех да почувствам от мускулите ми да се изцежда напрежение, което даже не знаех, че нося.

-        Мислех, че ги въртиш и двамата – каза Ричард.

-        Колко интересно извъртане на фразата – казах, и напрежението се завърна.

-        Не ме оставяш да кажа „спиш”, а се опитвам да избегна да казвам „чукам”.

-        Какво ще кажеш за „секс” или „сношение”, такива удобни технически термини.

-        Добре, - каза, - мислех че имаш сношения и с двамата.

-        Вече знаеш, че не е така.

-        Да – каза той, а гласът му звучеше по-тих, по-спокоен.

Почувствах се така, сякаш нещо ми убягваше.

-        Каква разлика има, дали правя секс само с единия или и с двамата?

Погледна надолу и не искаше да среща очите ми.

-        Може ли всички да ни оставят насаме за няколко минути? Моля.

Клеър се изправи малко несигурно. Д-р Лилиан и Фредо се изправиха, за да я последват. Натаниел беше разточил тестото достатъчно и беше започнал да изрязва бисквитите. Фурната иззвънтя в готовност. Той ме погледна въпросително.

Вплетох ръцете си около тези на Майка, придърпвайки го около мен като палто.

-        Не можеш да изриташ Натаниел от собствената му кухня, Ричард, а аз не искам Майка да излиза.

-        Това не е неговата кухня – каза Ричард, внезапно ядосан отново.

-        Напротив – казах, - такава е.

Натаниел се върна обратно към печенето с лека усмивка на устните си. Вече беше намазал тавите, така че започна да подрежда дебелите тестени кръгове върху тях, игнорирайки ни отново.

Ричард се изправи, и макар че едната му ръка беше превързана, внезапно осъзнах колко беше висок, колко бяха широки раменете му. Беше един от тези мъже, които никога не изглеждаха толкова едри, колкото наистина са, докато не се ядосаха.

-        Не, не е. Това дори не е къщата на Майка. Твоята е.

-        Те живеят с мен, Ричард.

Той поклати глава, направи гримаса и издаде тих звук, не ръмжене, а просто раздразнение.

-        Майка е твой Нимир-Радж, имате същата реакция един към друг, каквато имаха Маркус и Рейна. Незабавно сливане. Но Маркус не се нанесе в къщата на Рейна. Не можеха да спрат взаимното си привличане, но Рейна излизаше и с други хора. Не бяха двойка, не и в този смисъл.

-        Рейна не би разбрала какво е моногамията, дори и ако я ухапеше по задника – казах.

Д-р Лилиан и Фредо отиваха към вратата. Лилиан сграбчи ръката на Клеър, докато минаваше покрай нея и я взе с тях. Ричард дори не забеляза.

-        Не смей да ми говориш за моногамия – каза той.

-        Може и да си надникнал в главата ми, Ричард, но и аз надникнах в твоята. Не спя с всеки, с когото си мислеше, но ти правиш секс с всеки, с когото можеш.

-        Търся нова лупа – каза той.

-        Глупости.

Ръцете на Майка бяха напрегнати до тялото ми. Постави бузата си до лицето ми, но не каза нищо. знаеше по-добре.

-        Винаги си спал с други, когато не бяхме заедно – казах.

-        Поне чакам докато не сме заедно, за да го направя. Ти винаги успяваше да изчукаш някой друг, докато още бяхме двойка.

Опитах се да се отдръпна от Майка, но ръцете му се пристегнаха леко. Беше прав. Не можех да се доверя на себе си, да не налетя на Ричард повече, отколкото беше мъдро. Да му ударя шамар в момента ми звучеше толкова добре. Останах там, където бях, но вече не бях отпусната.

-        Не мога да оспоря това – казах.

-        Нямам предвид Жан-Клод.

-        Скъса с мен, преди да бъда за пръв път с Майка.

Той поклати глава и после изкрещя, отчасти от болка, отчасти от гняв, мисля.

-        Можех да ти простя за Майка, щом се успокоях. Виждал съм го с Рейна и Маркус, но ти го накара да се нанесе тук. Дори и това можех да простя или поне щях да опитам, но мислех че чукаш Натаниел. Мислех, че го чукаш от преди да скъсаш с мен.

-        Първо, ти скъса с мен. – Нямах нужда да ме прегръщат, когато бях толкова ядосана. – Пусни ме, Майка.

-        Анита...

-        Пусни ме, ще се опитам да не правя нищо глупаво.

Той въздъхна, но отпусна ръцете си настрани. Отдръпнах се леко, така че да не бъда притисната в тялото му.

-        Както казах, ти скъса с мен, Ричард, не обратното. Скъса с мен, защото, цитирам: „Не искаш да обичаш някого, който се чувства по-добре с чудовищата, отколкото ти”. Край на цитата.

Той успя да изглежда засрамен.

-        Това не беше никак честно от моя страна, съжалявам.

Най-после ме беше докарал до желание за добър скандал, а сега се извиняваше, какъв скандал беше това?

-        За какво съжаляваш, че си го казал или че го вярваш?

-        Наистина искам да говорим насаме, Анита. Моля те.

Поклатих глава.

-        Имаше шанс да бъдеш сам с мен и не го пожела. Това са ръцете, които ме държаха, когато плачех заради теб, заслужили са правото си да останат.

Той кимна.

-        Предполагам, че е честно – каза, - но има няколко неща, които заслужаваш да чуеш, а те не. Ако някога ми позволиш отново да съм сам с теб, имам да ти кажа няколко неща, но днес, пред тях, ще кажа само това. Мислех че ми изневеряваш с Натаниел преди изобщо Майка да се появи. Сега знам че това не е било вярно.

-        Какво, в името на Бог, те накара да мислиш, че от толкова отдавна съм спяла с Натаниел?

-        Начинът, по който го гледаше. Начинът, по който му реагираше. – Погледна ме и изражението му потъмня. – Защо да не си го помисля?

-        Привлечена съм от доста мъже, това не означава, че правя секс с тях. – На ум добавих „Само, защото ти не пропускаш, ако някоя опашка се завърти около теб, не означава, че и аз го правя”, но не го казах на глас. Първо, не беше съвсем вярно, второ, спорът затихваше и не исках да го разпалвам отново.

-        Знам това и съжалявам. – Той погледна бързо към Натаниел, който явно беше сложил бисквитите във фурната, докато спорехме, защото започна да вади чинии, а тавите с бисквитите не се виждаха никакви.

-        Попита ме, защо ако правя секс с Клеър, не я гледам така, както ти гледаш Натаниел.

-        Съжалявам, нямах право да казвам подобно нещо, особено не пред нея.

-        Аз започнах – каза той, - но отговорът е прост. Аз не чувствам към нея това, което ти чувстваш към него.

Поклатих глава.

-        Защо всички са толкова убедени, че сме двойка?

Той се усмихна и усмивката му беше едновременно тъжна, замислена и горчива. Напомни ми за усмивката на Майка, в началото, когато беше дошъл при мен за пръв път.

-        Защото вие сте повече двойка сега, без секс, отколкото аз съм бил с някой, с когото правя секс.

Не казах „включително Клеър”, защото не беше моя работа и щеше да е подло. Не исках да съм подла.

-        Сексът не ви прави двойка, Ричард, любовта го прави. – В момента, в който думите напуснаха устата ми, ми се прииска да си ги взема обратно. Стоях донякъде замръзнала, страхувайки се да погледна накъдето и да е, освен в лицето на Ричард, защото не бях сигурна как изглеждаше моето лице, не исках да показвам шок пред Натаниел, но не можех да изразя нищо друго. Не смятах да го казвам.

-        Винаги правиш това, Анита – каза Ричард.

-        Какво? – попитах с тих глас, който изобщо не приличаше на моя.

-        Бориш се, съпротивляваш се срещу това.

-        Срещу кое?

-        Любовта, Анита, не ти харесва да си влюбена. Не знам защо, но е така.

Нямах представа какво да кажа.

-        Ще отида да проверя Грегъри. Деймиън или е заспал, или го е изял. – Думите му се опитаха да звучат шеговито, но лицето и гласът му не се справяха. Но той се обърна и си тръгна, изчезвайки в мрака на дневната отзад.

Внезапно кухнята стана много, много тиха. Нищо не издаваше дали Майка все още стои зад мен. Знаех че е там, но сигурно задържаше дъха си, очаквайки да кажа нещо, да направя нещо. Проблемът беше, че не знаех какво да сторя.

Натаниел мина покрай мен без да каже дума. Ръцете му бяха пълни с чинии, зелени чаши, сини чаши. Започна да ги поставя на масата пред столовете. Първо зелена, после синя. Обиколи масата в страни от мен и постави последната в началото на масата, на една ръка разстояние. Бях застанала като някакъв идиот, вкоренена на място, несигурна какво да направя. Не можех да му се обясня във вечна любов, защото не това чувствах. Не беше това.

Направи малката крачка настрани от масата и внезапно стоеше точно пред мен, достатъчно близо, че да доловя лек полъх на ванилия, който не идваше от фурната. Лицето му беше сериозно, но очите му съдържаха намек за усмивка. Наведе се и постави целувка на бузата ми, докато стоях там като един идиот. Бях уплашена. Уплашена, че ще настоява да му кажа, че го обичам или нещо също толкова смешно или също толкова невъзможно. Но той не го направи. Просто ме целуна, после се изправи с усмивка.

-        Стотици хора са ми казвали, че ме обичат, но не беше истина. Просто искаха да ме използват. Ти може никога да не кажеш думите на глас, но това е истината.

Таймерът на фурната иззвъня и той се обърна с усмивка.

-        Бисквитите са готови. – Използва една кърпа вместо ръкохватка и извади бисквитите. Те бяха златисто кафяви и ароматът им изпълни кухнята. Извади и втората тава, затвори фурната, изключи я и ме погледна. – Знам как се чувстваш спрямо мен, защото би умряла преди да кажеш нещо такова пред Ричард, освен ако не беше вярно. Дори и да не го кажеш никога повече, ще ценя това, че съм го чул поне веднъж.

Тръгна към затъмнената всекидневна.

-        Ще кажа на всички, че закуската е готова. – Спря до вратата и се обърна с усмивка на лицето, каквато никога не бях виждала досега. Едно инцидентно признание и вече беше нахален. – И все още искам сношение. – Изчезна зад рамката, оставяйки след себе си само звука на мъжествения си смях.

Майка застана до мен.

-        Анита, добре ли си? – Когато не отговорих, той стисна горната част на ръцете ми и настоя. – Погледни ме.

Премигвах прекалено бързо и прекалено често, но вдигнах поглед. Нещата се движеха прекалено бързо за мен. Сграбчих ръцете му и казах първото, което ми хрумна.

-        Ако припадна, Ричард ще помисли, че е заради него.

-        Няма да припаднеш. Ти никога не припадаш. – Започна да ми помага да седна на един стол още преди да довърши изречението. Позволих му, защото се чувствах леко замаяна. Не исках да седя тук и да закусвам с тези хора. Имах нужда от време да помисля, а единствения начин да го получа беше като се скрия в спалнята си. Не можех да понеса да се крия. По дяволите, за първи път през живота ми ми се искаше да съм малко по-малко упорита, малко по-малко смела.

Главата ми беше между колената, когато другите се завърнаха. Не припаднах, но не знам как, защото да седя срещу Ричард и да гледам как Клеър маже бисквитата му с масло, ме накара да искам да съм припаднала.

Натаниел извади прибори, направи още кафе, осигури ни поне шест вида сладко, желе и конфитюри. Откога в хладилника ми имаше желе от френско грозде? Погледнах мъжа, въртящ се оживено из кухнята ми и знаех отговора – откакто Натаниел беше поел пазаруването.

Част от мен искаше да избяга, но другата, малка част от мен, която обикновено ме спасяваше да не съм чак толкова гадна, се чудеше дали правеха тези бели престилки с къдрички достатъчно широки, за да паснат на раменете на Натаниел. Искам да кажа, ако щеше да си играе на домакиня, не се ли нуждаеше от престилка и може би наниз перли? Тези мисли ме накараха да се разхиля и не можех да се спра, а не можех и да споделя. В крайна сметка трябваше да се извиня и да стана от масата, за да позволя на смеха да ми се насити. По времето, когато Майка ме намери, смехът отново беше отстъпил място на сълзите. Натаниел не дойде да ни потърси. Бях доволна, макар че малка част от мен, продължаваше да го очаква да влезе през вратата. Бях готова да се ядосам, ако дойде и разочарована, ако не дойде. В някой дни дори аз не мога да намеря смисъл в поведението си.

25

Майка се опита да ме примами извън спалнята с обещанието за закуска и с твърдението, че не мога да се крия цял ден. Мисля, че коментарът за криенето ме убеди. Обвиних го, че го е казал съвсем преднамерено, а той отвърна:

- Разбира се. Натаниел не очаква да паднеш на колене и да отправиш предложение за брак. Той е щастлив при сегашното положение.

- Не, не е. Иска секс.

Майка ми подаде ръка, изглеждайки прекалено сериозен.

- Не разбирам защо задържаш тази последна част от него.

Не поех ръката му. Вместо това скръстих ръце пред гърдите си и се намръщих.

- Казваш „тази последна част“ сякаш е нищо.

Той коленичи пред мен.

- Анита, обичам те, знаеш го.

Всъщност, не го знаех. Хората се държат сякаш те обичат, но как да разбереш дали наистина е така? Не изрекох това на глас, но явно нещо в изражението, с което го погледнах, или езикът на тялото ми, са го казали вместо мен, защото той се приближи. Все по-близо и по-близо, докато не се озова седнал в скута ми, а краката му обвиваха кръста ми. Това ме накара да се разсмея, което вероятно беше причината да го направи.

Накрая ръцете ми се оказаха около неговия кръст, а неговите бяха върху раменете ми. Краката му бяха сключени зад гърба ми и го притискаха към мен възможно най-близко.

- Нали осъзнаваш, че при тази поза сексът няма да се получи, освен ако не си разменим оборудването?

- Не винаги става въпрос за секс, Анита, понякога става въпрос просто за близост.

- Това не е ли женска реплика? – попитах.

- Не и ако ти си жената, а аз – мъжът.

Усетих как физиономията ми става напълно сериозна и недоволна.

- Не знам как да го направя.

- Кое? – попита той.

- Ричард е прав – не знам как да бъда влюбена. Не ме бива в това.

- Чудесна си във всичко, освен в признаването - възрази той. Намести се още по-близко към мен, така че можех да усетя, че става по-щастлив от присъствието си там.

- Опитваш се да ме разсееш.

- Не, опитвам се да ти попреча да се ядосаш.

- За какво да се ядосам? – не разбрах, а ръцете ми се плъзгаха надолу по гърба му, докато говорех. Беше трудно да бъда толкова близко до него и ръцете ми да не шават.

- Само ядосана. Ядосваш се винаги, когато усещаш неудобство, а станалото в кухнята ще ти повлияе по много начини.

Дланите ми се плъзнаха покрай колана му и докоснаха горната част на дънките му. Някога вярвах, че човек трябва да е влюбен, за да може да докосва някого по този начин. Хубава мисъл, харесваше ми и ме караше да се чувствам в безопасност. Ръцете ми се спуснаха по грубия плат на новите му дънки, но под него се намираше твърдата подутина на задника му. Имаше хубав задник – кръгъл и стегнат, по-малък отколкото ми харесваше, но определено го имаше. Бях му заявила, че трябва да има някакъв, за да балансира това, което се намираше отпред. Честно казано, Натаниел имаше по-кръгъл и по-налят задник, по-женствен - стегнат и твърд, но заоблен. Харесвах мъже с по-изразени задни части. Най-нелюбимото ми нещо беше мъж с плосък задник, върху когото дънките просто висяха. Исках нещо, което да хвана, нещо, в което да забия зъби. Когато казвах, че обичам да има месо по мъжете ми, не говорех само за едно нещо.

Бях заровила главата си в гърдите му, а ръцете ми обгръщаха задника му. Той се залюля срещу мен, съвсем леко. Това любов ли беше? Това, че аз можех да докосна всяка част от него, а той да докосне всяка част от мен, любов ли беше? Или само похот?

Вдигнах лицето си достатъчно, за да докосна кожата по врата му, толкова топла, толкова сладка. Израснах възпитана с идеята, че можеш да обичаш само един човек в даден момент. Ако обичах Жан-Клод, не можех да обичам Майка. Ако обичах Майка, не можех да обичам друг. Единственият човек, за когото без колебание можех да заявя, че обичам, колкото и да е странно, бе Ашър. Започвах да подозирам, че това се дължи на факта, че Жан-Клод го обичаше, че го е обичал в продължение на векове, когато не са се мразели един друг. В обятията на Жан-Клод, докато в мен се преплитаха чувства към него и към Ашър, можех да изрека „любов“ и наистина да го мисля. Но тук и сега, без Жан-Клод, който да ме притиска, думата засядаше в гърлото ми, сякаш щеше да ме задави до смърт.

Понякога мислех, че обичам Майка, но това не е начинът, по който човек иска да чуе обяснения в любов. Само понякога е по-лошо от никога.

Поставих едната си ръка по средата на задните му части, така че можех да търкам единия пръст назад и напред дори през дънките, но другата ми ръка се плъзна нагоре по гърба му, за момент се оплете в гъстите къдрици на опашката му, след което докосна топлината на врата му. Знаех кой е в главата ми, дори докато поставях ръка върху косата на Майка и наклонявах главата му настрани, така че шията му да се разкрие в цялата си дължина. Благодарение на факта, че бяхме с почти еднаква височина, вратът му беше на почти идеална позиция, за да мога да оближа кожата по него. Толкова топла, толкова невероятно топла. Обвих устата си около врата му, усетих пулсирането на кръвта под кожата му и поставих зъбите си върху тази топлина.

Майка извика, но не от болка. Притисна се към мен по-силно, предоставяйки ми повече от шията си, както нетърпелива жена би се притиснала към мъж. Поставих зъбите си върху кожата му и се преборих с копнежа да захапя, да разкървавя. Жан-Клод изпълни съзнанието ми с образи. Образи на него и Ашър, и Джулиана – отдавна починалият човешки слуга на Ашър. Имаше секс, но смехът бе повече, имаше повече игри на шах, виждаше се как тя бродира край камината. Имаше повече прегръдки, отколкото секс. Образи, в които бяхме аз и той, и Ашър, но също така и Майка. Шията на Майка под неговите зъби, докато ги наблюдавах. Жан-Клод влизаше и ни откриваше заспали в неговото голямо легло, свити върху копринените чаршафи, кафявите къдрици на Майка, които лежаха толкова близко до моите черни, че Жан-Клод не можеше да различи къде свършват едните и къде започват другите. Той ми позволи да усетя чувствата му, докато отдръпваше завивките и усещаше първия дъх от топлината ни. Какво е усещането докато плъзга студеното си тяло между нас, за това как се движим в съня си и как се пробуждаме бавно от неговите ръце върху телата ни. Колко много ценеше факта, че Майка просто ще му даде кръв, без да спори с него, или да принизи дара и нуждата. Колко много значеше за него това, че можеше да се обърне от изпълненото с готовност и все още кървящо тяло на Майка към моето тяло и да ме прониже по различен начин, докато Майка гледа или помага. Да видя това от гледна точка на Жан-Клод беше неловко и ме накара да пожелая да се дръпна, но той прошепна в съзнанието ми, докато устата ми опитваше вкуса на кожата на Майка:

- Ако това не е любов, ma petite, то значи аз не разбирам нищо. Ако това не е любов, то значи никой, от самото начало на времето, не е обичал. Питаш се „Какво е любовта? Влюбена ли съм?“, а всъщност трябва да се запиташ „Какво любовта не е“, ma petite. „Кое от направеното от този мъж за теб, не е направено от любов?“.

Искаше ми се да споря, но Жан-Клод беше прекалено дълбоко в съзнанието ми, а шията на Майка бе между зъбите ми. Толкова много видове глад можеха да бъдат нахранени от тази плът, толкова много нужди, толкова много... толкова много. Сладкият вкус на кръв се процеди по езика ми и ме накара да дойда на себе си, помогна ми да се дръпна, преди да нараня Майка. Но той се свлече около тялото ми, сякаш току-що бяхме правили секс. Потрепери до мен и дъхът му излезе с въздишка.

Държах го с ръце върху гърба му, иначе мисля че щеше да падне. Беше ми се отдал напълно. Не се беше опитал да се предпази, не се беше разтревожил, че ще разкъсам гърлото му, а трябваше. Но той ми се беше доверил. Беше ми се доверил, че няма да го нараня повече, отколкото му харесваше. Преди никога не го бях разкървявала, никога не бях правила повече от белези от зъби и смучки. Усещането да държа плътта му между зъбите си и да не спирам беше толкова хубаво, докато не усетих тази първа капка кръв.

Той се разсмя неуверено и изрече с дрезгав глас:

- Натаниел ще ревнува.

- Да – прошепнах, - той винаги е искал да го бележа. – Мисълта, която последва, гласеше: „Ще ме убие ли, ако дам на Натаниел част от това, което иска?“. Не да ме убие, не. Въпросът беше дали ще ме сломи, и ако да, колко? Откликът на Жан-Клод в главата ми гласеше:

- Може би няма да те сломи, ma petite, може би ще те излекува, а също и него.

- Махни се от главата ми – настоях.

- Какво? – не разбра Майка.

- Съжалявам, нищо, само мърморя на себе си. – Жан-Клод направи това, за което го помолих, но смехът му се носеше в главата ми като ехо през остатъка от сутринта.

26

Седях в кухнята и ядях бисквити, намазани с масло и мед. Бисквитите бяха добри, но вниманието ми беше изцяло ангажирано от Грегъри. Случвало ли ви се е да наблюдавате някой, чиито зъби са пригодени да разкъсва газели, да яде хляб? Беше интересно. Всичко щеше да е наред, ако просто беше пъхнал цялата бисквита в устата си, но не. Той ядеше кръглите парчета, покрити с масло и желе от френско грозде, на хапки, деликатно. С изключение на това, че челюстите му не бяха създадени за деликатно, така че козината му беше покрита с петна от желе, които той продължаваше да облизва с невероятно дългия си език. Беше притеснително, разсейващо и леко пленително. Като комбинация от „Анимал планет” и кулинарно шоу.

Беше добре, че има какво да ме забавлява, защото Натаниел беше много неразвеселен. Знаех, че може да се ядоса, защото съм белязала врата на Майка, след като той ме беше умолявал да направя същото с него и аз бях отказала, но не си бях давала сметка колко ядосан. През цялото време тряскаше нещо из кухнята. Вратичките на шкафа не се затваряха – те се блъскаха. Отварянето на хладилника се придружаваше от хор от хлопвания, шляпвания и други подобни... до сега не знаех, че пластмасовите кутии за храна могат да вдигат толкова много шум.

Когато не тряскаше неща из кухнята, той се съгласяваше с всичко, което казваше Грегъри, но гласът му звучеше така, сякаш спореше.

-        Рекламирахме леопард за тази вечер, ако не могат да имат мен, ти ще трябва да отидеш – каза Грегъри и после прокара дългия си розов език около цялата си „муцуна”.

-        Добре, не че ще правя нещо друго тази вечер. – Последното ми се стори, че е адресирано до мен.

Майка ме гледаше с онзи поглед, онзи, който казваше ясно, сякаш го беше произнесъл на глас: „Оправи нещата”. Защо все аз трябваше да оправям нещата? Обикновена аз бях тази, която ги прецакваше на първо място. О, ето защо.

Белезите от зъбите ми бяха отпечатани на врата на Майка. Бяхме ги намазали с „Неоспорин”, но не се беше наложило да ги превързва. Добре за него, и за мен. Бях спряла, преди да го нараня лошо. Всъщност кръвта беше по-малко, отколкото през онзи пръв и единствен път, когато бях белязала Натаниел. Беше се случило, когато ardeur беше нов и все още се опитвах да намеря начини да го нахраня, които не включваха сношение. Колко съм била глупава.

Последната капка беше, когато прибра чинията с маслото от масата, преди всички да бяха приключили с нея. Грегъри посегна за нея, но ноктите не са пригодени за хващане на китайски порцелан. Чинията падна и се натроши на пода. Маслото се плъзна по плочките, оставяйки дълга жълта ивица след себе си, като някаква гадна следа от плужек. Не знам какво щях да кажа – вероятно нещо, което нямаше да помогне особено – но точно тогава иззвъня телефона.

-        Някой друг да вдигне – каза Натаниел откъм пода, където бършеше бъркотията, - аз съм малко зает.

Майка продължи да си яде закуската, мисля че ми се беше ядосал, защото не казах нищо, за да накарам Натаниел да се почувства по-добре. Проблемът беше, че не знаех какво да кажа. Така че аз вдигнах телефона.

-        Анита, Рони е.

-        Рони, здравей – казах, мислейки бързо. О, да, аз не бях единствената с лични проблеми. Все още не можех да повярвам, че беше отказала предложението на Луи. На глас казах – Как я караш?

-        Луи ми остави съобщение на телефона, така че знам, че знаеш. – Звучеше отбранително.

-        Добре, искаш ли да говориш за това? – Не се обидих. Не беше ядосана на мен.

Тя издиша шумно.

-        Да... не... не знам.

-        Можеш да дойдеш тук или да се срещнем някъде. – Използвах онзи, внимателен глас, който Майка толкова често използваше с мен.

-        Ще донеса гевречета – каза тя.

-        Вместо това, може да хапнеш домашни бисквити като дойдеш – казах.

-        Домашни бисквити? Не си ги правила ти, нали?

-        Не, Натаниел ги направи.

-        Той може ли да готви?

-        Всъщност, да.

Почти можех да почувствам съмнението и да се носи през телефона.

-        Често, той е наистина добър в печенето на разни неща.

-        Щом казваш.

-        Щяхме да сме умрели от глад, ако чакаха аз да сготвя.

Тя се разсмя.

-        Това си е самата истина. Добре, ще дойда след малко, запази ми малко бисквити.

-        Разчитай на това.

Затворихме.

Останах до телефона една-две секунди, наблюдавайки гневния гръб на Натаниел до кошчето за боклук, където изхвърляше счупената чиния и маслото. Не знаех, че конската опашка може да подскача ядосано.

Майка ме погледна и изразът му беше красноречив. Казваше „Оправи това, оправи това или и аз ще ти се ядосам”. Има си някои недостатъци да живееш с двама мъже. Един от тях е, когато и двамата са ти ядосани.

Натаниел остана до шкафа, с ръце на плота и целият му гръб излъчваше гняв. Никога не го бях виждала толкова вбесен. Това би трябвало да ядоса и мен, но не стана така. Предполагам, че можеше да е ядосан, ако искаше.

Опитах да измисля нещо полезно, което да кажа. Беше преминал от щастлив като домашна котка до по-ядосан, отколкото някога съм го виждала. Единственото, което се беше променило, беше белегът на врата на Майка. Беше приел Майка да получава сношение и оргазъм, докато той, Натаниел, не получаваше почти нищо. Защо тогава една единствена прекалено ентусиазирана смучка, беше капката, която преля чашата? Мислех и мислех, и започнах да усещам началото на главоболие. И тогава ми хрумна нещо – почти като вътрешно прозрение. Обикновено нямам прозрения, поне не и без да съм говорила с по-умни и по-мъдри приятели. Но внезапно, ето че се появи и мисля че отговаряше на истината.

Приближих се до него и го докоснах по рамото. Той се дръпна рязко от мен. Никога досега не го беше правил. Това ме уплаши. Не исках да ми е ядосан, никога повече. Майка беше прав, трябваше да оправя това. Но как?

-        Натаниел... – и като казах името му, сякаш разтворих дигите.

-        Не мога да живея така. Отстъпваш сантиметър, после си го взимаш обратно. Оргазъм днес, но само заради някаква свръхестествена гадост. Ще си намериш извинение да не го направиш повече. Винаги го правиш. Той получава секс и оргазъм, а аз не получавам нищо. Но ти беляза мен, мен. Не него, а мен! – Все още гледаше към шкафа, докато гласът му ставаше все по-силен и по-силен. – Това беше всичко, което имах. Всичко! – трябваше да спре, за да си поеме въздух и аз използвах паузата.

-        Съжалявам –казах бързо, преди да е успял да заговори отново.

-        Не знам защо продължавам да се надявам... – той се поколеба, после бавно се обърна към мен. – Какво каза?

-        Казах, че съжалявам.

Изразът му омекна за секунда, после пак се стегна и очите му се присвиха към мен. Изглеждаше много подозрителен.

-        За какво точно съжаляваш?

-        Съжалявам, че си разстроен.

-        О... – и пак започна да говори.

Докоснах ръката му и този път не се отдръпна, но продължи да изброява нещата, които не бих направила за него или с него. Можеше да се почувствам засрамена, ако не бях по-притеснена да спра караницата, отколкото за нещо друго.

-        Тази вечер трябва да отидеш на работа – казах.

Това го спря, мисля че защото нямаше връзка с неговия списък с оплаквания.

-        Какво? Да, какво за това?

-        Ако не се налагаше да отидеш на работа тази вечер, щях да те отведа още сега в спалнята и да те бележа, ако това е, което искаш.

Той отново се отдръпна.

-        Не искам да го правиш, просто защото съм ядосан. Искам да го направиш, защото и ти го искаш, защото и ти му се наслаждаваш.

Боже, можеше да е толкова досадно настоятелен. Наложи ми се да спра и да започна да броя бавно на ум, защото всичките тези доминантно-подчинени взаимоотношения, започваха да ме дразнят. Бях направила достатъчно проучвания, за да знам, че светът на Домовете и Подчинените, беше доста по-широк и разнообразен, отколкото бях вярвала. Че по света имаше хора, които биха определили склонността ми към нокти и зъби по време на любовна игра за перверзна. Че възприемаха дори това за връзване. Харесвах играта с ноти и зъби по време на секс, наистина. Не беше преструвка и не беше само заради Натаниел. След като премислих до тази точка, вече не му бях ядосана. Не се дразнех от това, което искаше, беше ми неудобно, защото ми харесваше. Сега го разбирах и го приемах изцяло в мислите си. Е, не съвсем.

Опитах да съм честна с него и със себе си.

-        Харесвам усещането за врата ти под зъбите ми. Бих искала да впия уста по всичките ти месести части и да захапя, докато не усетя, че ще те нараня. – Усетих топлина да се надига по лицето ми и се наложи да затворя очи, за да мога да завърша. – Харесваше ми да те усещам в устата си. Харесваше ми да те маркирам, но не бях готова да го призная. И това все още ме кара да се чувствам неудобно, но не заради теб, а защото изглежда толкова..., толкова... не знам...

-        Перверзно – предложи Грегъри.

Отворих очи, за да го изгледам лошо.

-        Не ми помагай, Грегъри, може ли?

-        Съжалявам.

-        Сигурна ли си в това, което каза? – попита Натаниел, но гласът му беше странно празен, сякаш много силно се опитваше да не изпитва надежда или гняв.

Погледнах лицето му и дори очите му бяха внимателни. Мразех да виждам как се напряга толкова много да се въздържи, сякаш беше уплашен, че ако се покаже твърде нетърпелив, аз ще избягам. Проблемът беше, че можеше да е прав. Осъзнах че правех собствената си версия на това, което Ричард правеше. Не бягах толкова от себе си, колкото го правеше той, но ако не беше ardeur, можеше и да бягам. Ако можех да се преструвам толкова чисто, колкото го правеше Ричард, щях да го направя. Поне това можех да призная сама пред себе си. Ardeur беше направил това невъзможно. Но сега не ставаше въпрос за ardeur. Ставаше въпрос за Натаниел и за мен, и за щастливия домашен ред, който си бяхме създали.

Бях изчакала прекалено дълго преди да отговоря. Очите на Натаниел се изпълниха с огромна тъга и той се обърна настрани. Ох, по дяволите. Грабнах лицето му между дланите си и се изправих на пръсти, за да компенсирам петте сантиметра разлика във височините ни. Стреснах го така, че залитна назад към шкафовете. Допрях цялото си тяло до неговото и го целунах. Целунах го така, сякаш го ядях. Захапах нежната му долна устна и забих зъби, не достатъчно, че да го бележа, но достатъчно че тих звук се откъсна от гърлото му. Изтеглих се назад достатъчно, че да видя очите му – разширени и нефокусирани. Ръцете му бяха сграбчили шкафовете толкова силно, че сякаш бяха нарисувани върху тях. Сякаш се страхуваше, че ще падне.

Самата аз дишах малко тежко. Гласът ми потрепваше, когато проговорих:

-        Това не бяха някакви свръхестествени гадости. Това бяхме само аз и ти.

Очите му се затвориха и от върха на главата до стъпалата на краката му премина потреперване. Залюля се и ако не го бях хванала около кръста, мисля че щеше да падне. Ръцете му се плъзнаха около мен и постави глава на рамото ми. Не беше съвсем припаднал, но стоеше отпуснат в ръцете ми. Осъзнах че беше тотално пасивен. В този момент разбрах, че можех да направя с него всичко, което исках. Мисълта не ме възбуди, а ме уплаши. Имах достатъчно проблеми със собствения си живот, не исках и нечий чужд. Но запазих съмненията си за себе си. Той си имаше достатъчно собствени и без да му споделям моите.

-        Обещай – прошепна той, – обещай, че ще ме бележиш довечера.

Беше казал думата с „О”. По дяволите.

-        Обещавам – прошепнах във ванилената топлина на косата му.

Поех си дълбок дъх, който раздвижи голите му гърди нагоре-надолу по моите облечени. Тялото ми реагира, независимо дали исках или не. Зърната ми се втвърдиха от потъркването в него.

Отдръпна се достатъчно, за да ме види и изразът му стана самодоволно мъжки и накара топлина да плъзне по лицето ми. Ускори пулса в гърлото ми. Той беше Подчинен, но под всичко това имаше нещо, което би могло да бъде много опасно и сега то се показваше в очите му, това обещание за бедствие.

-        Ела до клуба тази вечер, за да видиш представлението ми, моля те.

Поклатих глава.

-        Довечера работя.

-        Моля те. – Молбата беше повече от дума, тя изпълваше очите му. Той искаше да го видя на сцената, заобиколен от пищящи почитателки. Може би искаше да ми покаже, че дори аз да не го исках, други го правеха. Предполагам си бях заслужила натриването на носа.

-        По кое време излизаш?

Той ми каза.

-        Може да хвана някаква част, но вероятно няма да е цялата.

Той ме целуна, силно и някак странно невинно и отскочи към вратата.

-        Трябва да видя дали костюмът ми е готов за довечера. – Обърна се на вратата все още носейки нетърпеливото си изражение. – А ако се окосмя, ще ме маркираш ли?

-        Не се занимавам с косматковци – отрязах.

Той издаде устни, като разглезено дете.

-        Знаеш ли, че си много си досаден?

Той се ухили.

-        Не се занимавам с косматковци.

-        Но ако не съм космат, ще го направиш? – нещо в начина, по който ме попита ми се стори подозрителен, но кимнах.

-        Да.

Той изчезна в мрака на дневната.

-        Ще се видим довечера в клуба.

Извиках след него.

-        Ако има ново убийство, всички уговорки отпадат. Убийствата са с предимство, пред това да гледам как гаджето ми се съблича. – Ето я отново тази дума, гадже.

Чух смеха на Натаниел да се носи надолу по стълбите. Напомни ми за друг мъж в живота ми, който си беше тръгнал със смях тази сутрин. Днес явно бях дяволски забавна.

27

Усещах целувката на Майка все още топла върху устните си, когато Рони звънна на вратата. Липсата на сън миналата нощ най-сетне се беше отразила върху Майка и той беше отишъл да си легне. Освен това, Рони нямаше да иска публика.

Тя оглеждаше вратата, докато я отварях с дърпане.

- Какво е станало тук?

Опитах се да измисля кратка версия, не успях и отвърнах:

- Нека първо да си вземем кафе.

Веждите ѝ скочиха нагоре, но това беше всичко, което можех да видя от очите ѝ зад тъмните слънчеви очила. Сви рамене. Беше облечена с кафяво кожено яке, което бе станало последната ѝ любима връхна дреха. Беше го закопчала повече от половината, а отдолу се подаваше плетен пуловер.

Прикрих намръщването си. Навън сигурно беше над 20°С. Плъзнах вратата обратно в рамката ѝ.

- Студено ли е навън или пропускам нещо?

Раменете ѝ се прегърбиха.

- Студено ми откакто си тръгнах от сватбата снощи. Изглежда, че не мога да се стопля.

Не отбелязах, че температурата на повечето превръщачи е малко по-висока от тази на нас, обикновените хора, и че, може би, топлината, която ѝ липсваше, беше позната под името Луи. Не го казах, защото би било прекалено очевидно и прекалено жестоко.

Тя премина през затъмнената дневна към дръпнатите завеси на кухнята след нея. Отворих ги, когато се уверихме, че Деймиън се е оттеглил за през деня. Тя се поколеба точно след кухненския портал.

- Къде са всички?

- Майка трябваше да поспи малко. Грегъри и Натаниел са горе и оправят някакъв тоалет за работата си. Нещо във връзка със скъсани каишки.

Тя седна на стола, в който беше стоял Ричард, така че да може да държи под око повечето врати и все пак да вижда гледката навън. А може и да беше случайно, а аз пренасях причината. Съмнявам се, че Ричард е мислел за безопасността, когато е избирал стола. Но пък може би не бях справедлива. Карай.

Тя продължи да стои с тъмните очила, макар че вече не беше толкова светло. Русата ѝ коса бе права, но гъста и изглеждаше сякаш само я е сресала, така че краищата не седяха подвити, както ѝ харесваше. Почти никога не излизаше навън, без да е направила нещо повече с косата си от това. Всъщност, стоеше прегърбена до масата над чашата за кафе, като страдаща от махмурлук.

- Готова ли си за бисквити? – попитах.

- Той наистина ли готви?

Едва не отвърнах „Ако се появяваше по-често, щеше да знаеш“, но бях добра.

- Да, готви. Пазарува, планира по-голяма част от менюто и върши повечето къщна работа.

- Леле, каква е домашна богиня. – Гласът ѝ прозвуча свадливо, когато го изрече.

Щях да се държа добре, защото тя страдаше, но това нямаше да продължи вечно, защото след това щеше да ме вбеси, а тази сутрин наистина не исках да се карам с Рони.

- Имах нужда от съпруга – отговорих и успях да запазя тона си неутрален.

- Не сме ли всички така – отбеляза тя, но вече нямаше злост. Отпи много малка глътка кафе. – Не мисля, че точно сега мога да ям.

Отпих много по-голяма глътка кафе и попитах:

- Добре, имаш ли план как да протече този разговор?

Тя вдигна поглед към мен, все още носейки очилата, така че не можех да видя очите ѝ.

- Какво имаш предвид?

- Искаше да говорим, предполагам че за Луи и станалото снощи, нали така?

- Да.

- В такъв случай говорѝ – подканих я.

- Не е толкова просто – тя възрази.

- Добре, в такъв случай мога ли да ти задам въпрос?

- Зависи от въпроса – каза тя.

Поех дълбоко дъх и се гмурнах в дълбокото.

- Защо отказа предложението за брак на Луи?

- О, не, не и ти.

- Какво? – попитах.

- Не ми казвай, че си очаквала просто да се съглася?

Исках да си свали очилата, за да мога да видя очите ѝ, да разбера какво мисли.

- Всъщност, да.

- Защо, за бога?

- Защото никога не съм те виждала по-щастлива за дълго време с друг – обясних.

Тя бутна настрани кафето си, сякаш и на него му беше ядосана.

- Щастлива от съществуващото положение, Анита. Защо му трябваше да променя всичко?

- Прекарвате повече нощи един при друг, отколкото сами, нали?

Тя само кимна.

- Той първо предложи да се преместите да живеете заедно, защо не пробваш?

- Защото искам моите неща. Обичам Луи, но се дразня как е превзел шкафа ми, шкафчето ми с лекарства. Заел е две чекмеджета от раклата с негови дрехи.

- Копеле – заявих.

- Не е смешно – възрази тя.

- Не е, знам. Каза ли му, че не ти харесва да пренася нещата си?

- Опитах.

- Искаш ли се махне, да изчезне, да се разкара от живота ти?

Тя поклати отрицателно глава.

- Не, но си искам жилището обратно, по начина, по който беше. Не ми харесва да се прибирам вкъщи и да откривам, че е преподредил шкафовете ми, така че нещата да се откриват по-лесно. Ако искам да ровя във всеки шкаф, за да открия доматеното пюре, значи това е моят избор. Той дори не ме попита, просто една вечер се прибрах, а той беше преподредил всичко в кухнята. Не можех да намеря нищо. – Сигурно дори и на себе си е прозвучала намусено, защото махна рязко очилата и ме погледна директно с тези изпълнени с болка сиви очи. – Смяташ, че се държа глупаво, нали?

- Не, той би трябвало да те попита преди да пренарежда всичко. – Фактът, че Натаниел не само беше пренаредил всичко в кухнята ми, но също така бе изхвърлил нещата, които не си отиваха, вероятно трябваше да го запазя за себе си.

- Обичам да излизам с Луи, но не искам да се омъжвам за никого.

- Добре.

- Само „добре“, няма да се опиташ да ме навиваш да го направя?

- Е, и аз не съм се отправила към брачното щастие, така че коя съм, че да те принуждавам за това?

Тя ме изгледа изпитателно, опитвайки се да разбере дали лъжа. Беше бледа, с хлътнали очи, сякаш не беше спала кой знае колко повече от Майка.

- Но ти позволи на Майка да се пренесе при теб.

Кимнах и отпих от кафето.

- Да.

- Защо?

- Какво защо?

- Защо си искала да се пренесе при теб? Мислех, че харесваш независимостта си колкото мен.

- Все още съм независима, Рони. Преместването на Майка тук не промени това.

- Не се опитва да те команва?

Само я погледнах.

- Съжалявам, Анита, но баща ми се държеше като копеле спрямо майка ми. Виждала съм нейни снимки на сцената, докато е била в колежа. Тя искаше толкова много, но той не желаеше да има съпруга, която работи. Тя трябваше да бъде идеалната малка домакиня. Майка ми мразеше това и мразеше него.

- Ти не си майка си – казах, - а Луи не е баща ти. – Понякога при тези задушевни разговори се налага да отбелязваш очевидното.

- Не си била там, Анита, не си видяла. Тя се пристрасти към бутилката, а той въобще не забеляза, защото на повърхността майка ми изглеждаше идеално. Никога не буйстваше, никога не падаше. Сякаш имаше нужда от това постоянно замайване, за да изкара деня и нощта. Наричат това състояние „функциониращ алкохолик“.

Не знаех какво да отговоря на това. Още преди години си бяхме разказали тъжните истории. Тя знаеше всичко за смъртта на майка ми, бракът на баща ми с ледената принцеса – мащеха и идеалната ми доведена сестра. Отдавна бяхме споделили една с друга огорчението си от семействата си. Знаех всичко това, така че защо ми го повтаряше? Защото нещо в предложението беше повдигнало темата отново.

- Преди месеци ми заяви, че Луи няма нищо общо с баща ти.

- Да, но все пак иска да ме притежава.

- Да те притежава – повторих, - какво означава „да те притежава“?

- Излизаме на срещи, правим страхотен секс, наслаждаваме се на компанията си, защо трябва да се нанася или да ме кара да се омъжвам за него? – На лицето ѝ беше изписано нещо подобно на истински страх.

Докоснах ръката ѝ там, където лежеше, вкопчена в покривката.

- Рони, той не може да те накара насила да се омъжиш за него.

- Но ако не се съглася на нещо, той ще си тръгне. Или се движим напред, или той ще изчезне. По такъв начин се опитва да ме принуди да се омъжа за него.

Изпитах усещането, че не съм квалифицирана за този разговор, защото логиката ѝ не беше лоша, но не ставаше въпрос за това. Познавах Луи и той би бил ужасен, че тя вижда предложението му и нуждата му да финализира нещата, като собственост. Бях почти напълно сигурна, че не е имал предвид това. Стиснах ръката ѝ и се опитах да измисля какво да кажа, за да помогна, вместо да нараня. Нищо не ми хрумна.

- Не знам какво да кажа, Рони, освен че не вярвам, че Луи е искал да те нарани така. Той те обича и е мислел, че и ти го обичаш, а когато хората се обичат, имат навика да желаят да сключат брак.

Тя дръпна ръката си обратно.

- Откъде да знам, че това е любов? Имам предвид истинската, тази, която е докато смъртта ни раздели?

Най-накрая нещо, на което можех да отговоря.

- Не го знаеш.

- Какво искаш да кажеш с „не го знаеш“? Не би ли трябвало да има тест, или знак, или нещо подобно? Мислех, че ако някога се влюбя, тази паника няма да я има. Че ще бъда напълно сигурна и няма да ме е страх, но не е така. Ужасена съм. Това не означава ли, че Луи не е единственият? Че това би била ужасна грешка? Не се ли предполага, че човек трябва да е сигурен?

Сега вече знаех, че не съм квалифицирана за този разговор. Имах нужда от нещо като заместник, който да предложи по-добър съвет от мен.

- Не знам.

- Беше ли сигурна, когато позволи на Майка да се премести, сигурна, че това е правилното нещо?

Помислих върху това, след което свих рамене.

- Нещата не стояха така. Той се пренесе почти преди да започнем да излизаме заедно, аз... – Как обличаш с думи нещата, които единствено чувстваш, нещата, към които няма прикачени думи? – Не знам защо не се паникьосах, когато той се пренесе тук, това просто стана. Един ден влязох в банята, а там имаше бръснач и комплект за бръснене. След това, когато чистите дрехи се сгъваха, неговите тениски се озоваха при моите, а след като са с един размер, оставихме нещата така. Преди никога не съм излизала с някого, който може да носи същите дрехи, понякога е екстра да можеш да носиш дънките му, или блузата му, особено ако мирише на парфюма му.

- Боже, ти го обичаш – изрече тя отчаяно, почти със стон.

Свих рамене и отпих от кафето си, защото говоренето влошаваше ситуацията.

- Може би – казах.

Тя поклати глава.

- Не, не, физиономията ти омеква напълно когато говориш за него. Обичаш го. – Тя скръсти ръце пред гърдите си и ме погледна сякаш съм я предала по някакъв начин.

- Виж, Майка се пренесе тук постепенно, но аз не се чувствах притисната по начина, по който се чувстваш ти с Луи. Харесва ми, че неговите принадлежности са в банята. Харесва ми, че шкафът се дели на негова и на моя половина. Като виждам неговите вещи заедно с моите, получавам усещане за пълнота.

- За какво? – не разбра тя.

- Да извадя някоя тениска и да осъзная, че съм му я купила, защото подчертава зеленото на очите му, ми дава това усещане, което получавам през някоя зимна нощ когато в шкафа има от любимата ми храна и не ми се налага да излизам. Вкъщи имам всичко, от което се нуждая.

Тя ме изгледа с тих ужас.

Чувайки се да изричам това на глас, беше леко плашещо, но най-вече бе вълнуващо. Защото, опитвайки се да отговоря на нейния въпрос, бях отговорила на моя. Усмихвах се, дори докато тя ме гледаше шокирана. Не можах да спра усмивката, чувствах се по-добре отколкото се бях чувствала от дни. Но ми хрумна друга мисъл. Не се усмихвах, когато казах:

- Помниш ли как не можеше да разбереш защо не скочих в обятията на Ричард, когато той ми предложи брак?

- Не съм ти казвала да се омъжиш за него, казах само да зарежеш вампира и да задържиш върколака.

Това ме накара да се усмихна.

- Спомням си, че се прибрах вкъщи, а Ричард бе използвал своя ключ, за да влезе и да ми направи вечеря без да попита, а на мен ми стана много неприятно. Бях много сърдита, като че ли личното ми пространство беше нарушено.

Тя кимна.

- За това става въпрос, сякаш си обличаш нов пуловер, който е с идеален цвят и пасва перфектно, но следващия път, когато го носиш, осъзнаваш, че боде, и освен ако не носиш риза под него, те сърби. Пуловерът е страхотен, но имаш нужда от малко разстояние между него и кожата ти.

Помислих върху това и не можех да не се съглася.

- Доста добро попадение – бодливо, да.

- Но не си се чувствала по този начин, когато Майка се е нанесъл? – попита тя с глас, който беше станал тих и плах.

Поклатих глава.

- Беше много странно. Не знаех нищо за него, всъщност, но просто... пасна.

- Любов от пръв поглед – изрече тихо тя.

- Минута невнимание, цял живот страдание – казват.

- Но ти не се омъжи за него – възрази тя, - защо не?

- Първо, нито един от нас не е поискал, и второ, не мисля, че изпитваме такава необходимост. – Имаше го и въпросът с Жан-Клод и Ашър, и Натаниел, но не исках да размътвам водата, така че не заговорих за тях.

- В такъв случай защо Луи иска да се жени?

- Трябва да попиташ него, Рони. Той каза, че ти е предложи само да живеете заедно, но ти не си искала и това.

- Харесвам личното си пространство – каза тя.

- Това му го кажи на него – отвърнах.

- Ще го загубя, ако му го кажа.

- В такъв случай трябва да решиш кое предпочиташ повече – личното си пространство или него.

- Просто така – каза тя.

Кимнах.

- Просто така.

- Казано от теб звучи лесно.

- Не ми е това целта – обясних, - но Луи иска вие двамата да си лягате заедно в леглото всяка вечер и да се буди до теб всяка сутрин. Това не звучи толкова зле.

Тя облегна глава на ръцете си, така че единственото, което можех да видя, беше тилът ѝ. Доколкото можех да кажа, не плачеше, но...

- Рони, нещо погрешно ли казах?

Тя отговори нещо, което не можах да разбера.

- Съжалявам, не те чух.

Тя повдигна главата си достатъчно, за да отвърне:

- Не искам да си лягам всяка вечер с него и да се будя всяка сутрин с него.

- Искаш отделни спални? – попитах, преди мозъкът ми да ми каже, че въпросът е глупав.

- Не – отговори тя и се поизправи, избърсвайки сълзите си, които току-що бяха потекли. Изглеждаше повече ядосана и нетърпелива, отколкото тъжна. – А ако срещна друг? А ако срещна някого, с когото искам да спя, и това не е Луи? – Сълзите бяха изчезнали. Тя ме гледаше умоляващо лице. С това „Не разбираш ли?“ изражение.

- Искаш да кажеш, че не искаш да со моногамна? – попитах.

- Не, искам да кажа, че не съм сигурна, че съм готова да бъда моногамна.

Не бях сигурна как да отговоря, защото това не беше нещо, от което ми се е наложило да се откажа.

- Повечето хора искат да бъдат моногамни, Рони. Имам предвид, как би се чувствала, ако Луи спеше с някоя друга?

- Облекчена – отвърна тя, - защото след това можех да бъда ядосана и да го изритам. Щеше да бъде свършено.

- Наистина ли мислиш така? – попитах и се опитах да видя извън болката и объркването, но те бяха прекалено много.

- Да – каза тя. – Не, ох, по дяволите, Анита, не знам. Мислех, че между нас има нещо хубаво, и ако успях да го накарам малко да забави темпото, след това изведнъж превключи на висока скорост.

- От колко време се срещате?

- Почти две години – отговори тя.

- Преди никога не си ми казвала, че се чувстваш притисната – заявих.

- Как бих могла? Ти се беше потопила в блаженството на домашния живот. Наслаждаваше се на всичко, което аз не желаех.

Спомних си, че Луи беше споменал, че може би Рони не се е дистанцирала, защото излизам с Жан-Клод, а защото е имала проблем с мен, затова, че аз нямам проблем с Майка. Тогава си помислих, че той греши, но сега не бях толкова сигурна.

- Винаги съм готова да те изслушам, Рони.

- Не можех, Анита. Ти се чукаше с човек, когото си срещнала току-що, и изведнъж той вече живее при теб. Имам предвид, това беше всичко, което мразех. Някой се мести да живее при теб, завзема от пространството ти, губиш уединението си, а ти просто се наслаждаваше на това. – В интонацията ѝ отново имаше усещането, че съм я предала.

- Трябва ли да се извинявам за това, че съм щастлива?

- А щастлива ли си, наистина ли си щастлива?

Въздъхнах.

- Защо ли си мисля, че ще бъдеш по-доволна, ако отговоря с „не“?

Тя поклати глава.

- Не, нямам предвид това, но, Анита, - тя взе ръката ми, - как допускаш всички тези хора в къщата си през цялото време? Вече никога не си сама. Това не ти ли липсва?

Помислих върху въпроса, след което отвърнах:

- Не, прекарах детството си сама, обградена от семейство, което не ме разбираше, или не искаше да ме разбира. Най-накрая съм след хора, които не ме считат за луда.

- Не, защото са по-луди.

Този път си дръпнах ръката.

- Това беше грубо – упрекнах я.

- Не исках да прозвучи така, но Жан-Клод не ревнува ли от Майка, по начина, по който ревнуваше от Ричард?

- Не – отрекох и спрях до там, защото Рони не беше готова да чуе за уговорките между трима ни. Тя вече ни мислеше за странни. Само ако знаеше.

- Защо не?

Поклатих глава и станах, за да налея още кафе. Тя мислеше, че любовникът ми е странен, винаги е мразила Жан-Клод, нямах намерение да споделям лични подробности с нея. Току-що беше загубила привилегиите си. А това ме натъжи. Мислех, че кризата с Луи може да помогне двете с Рони да изградим отново връзката си, но не се получаваше така. По дяволите.

Налях кафе и се опитах да кажа нещо полезно. Най-накрая осъзнах, че ако оставя последната ѝ забележка без коментар, никога повече няма да бъдем приятелки. Или истината, или нищо.

Облегнах се на шкафа и я погледнах. Сигурно нещо по лицето ми се беше изписало, защото тя каза:

- Бясна си.

- Осъзнаваш ли, че като твърдиш, че любовникът ми е по-луд от мен, казваш, че и аз съм луда? Човек не счита приятелите за луди, Рони.

- Не исках да прозвучи така.

- А как?

- Не го мислех, Анита, съжалявам, но съм разстроена, имам предвид, не ми хареса как Майка се появи от нищото. И че Натаниел живее тук, готви и чисти, като какъв се явява... камериерка?

- Той е моят pomme de sang – отговорих с толкова студен глас, колкото и лицето ми.

- Това означава ли, че той е нещо като храна?

- Понякога – казах и се опитах да ѝ покажа с очите си, че трябва да внимава.

- Не обичам пържолата ми да спи с мен, Анита. Не чета приказки за лека нощ на млечния си шейк. – Бях казала на Рони точно толкова факти от личния си живот, че после да ги хвърли обратно в лицето ми и да ги омаловажи. Страхотно.

- Рони, трябва да бъдеш много внимателна какво ще кажеш сега. Много внимателна.

- Обидена си, нали? – попита тя.

- Да – потвърдих, - обърнах се към теб с много лични подробности, тогава, когато се притеснявах, че Натаниел спи в едно легло с Майка и мен, и ти споделих, че четем книги един на друг. Това не беше оплакване.

- Нещо между теб и Натаниел променило ли се е? Последно чух, че той е храна и е един от леопардите ти, но това беше всичко.

- Да, нещата се промениха.

- Живееш с двама мъже?

Кимнах.

- Аха.

- Двама мъже, двама любовника?

Поех си дълбоко дъх и отвърнах само с:

- Да.

- В такъв случай как може да ме насърчаваш да кажа „да“ на Луи?

- Не съм те насърчавала. Само попитах кое цениш повече – Луи или уединението си. Той е превърнал ситуацията в избор, не аз.

- Но на теб не ти се е наложило да избираш.

- Все още не – отвърнах.

- Какво означава това? – попита тя.

- Това означава, че никога не подценявам способността на мъжете в живота ми да го усложняват. Дотук добре.

- „Дотук добре“. Как може да позволиш това да е достатъчно? Не искаш ли гаранции, че няма да изтръгнат сърцето ти и да го стъпчат?

- С удоволствие, но не се получава така. Просто трябва да се гмурнеш в дълбокото и да се надяваш на добър изход.

- Да се омъжиш за него, имаш предвид.

- Рони, ти си единствената тук, която е обсебена от женитбата. Ти, и, може би, Луи. Аз нямам планове в тази насока.

- Значи просто ще продължиш да живееш с двамата?

- Засега – да. – Отпих от кафето и се опитах да не позволя на погледа си да бъде толкова недружелюбен, колкото се чувствах.

- А по-късно?

- То ще се погрижи за своето* - отговорих.

(*авторката перефразира част от цитат от светото Евангелие от Матея – „И тъй, не се грижете за утре, защото утрешният ден сам ще се грижи за своето: доста е на всеки ден злобата му“; преводът е от сайта pravoslavieto.com)

- Това не ми е достатъчно, Анита. Искам да знам, че взимам правилното решение.

- Не смятам, че някога ще знаеш, Рони. Повечето хора, които познавам, и които са напълно сигурни, че са прави, са хората, които грешат най-много.

- Какво означава това, по дяволите?

- Това означава дали ще се омъжиш за него, или не, не си го изкарвай на връзките ми.

- А това какво означава?

- Означава никога повече да не наричаш гаджетата ми луди.

- Не мислиш ли, че да живееш с двама мъже е малко необичайно?

- На нас ни върши работа, Рони.

- А как се чувства Жан-Клод относно факта, че спиш с Майка и Натаниел?

- Няма проблем с това.

Тя се намръщи.

- Значи ти... какво... спиш с... – и започна да отборява на пръстите си, - трима мъже?

- Хм, четирима, не, петима.

- Петима? Жан-Клод, Натаниел, Майка и още с кого?

- Ашър и Деймиън – отвърнах, и при тези думи грижливо запазих лицето си безизразно.

Нейното не беше. Тя остана с отворена уста, зашеметена, очевидно толкова шокирана, че нямаше думи. Ако не се беше заяждала с мен, щях да ѝ съобщя новината внимателно или въобще да ѝ я спестя. В началото Рони не можеше да приеме, че се срещам с вампир, после не можеше да приеме, че се чувствам комфортно да съжителствам с мъж, и още по-зле прие факта, че живея с двама мъже и се наслаждавам на това, така че още два вампира, които да мрази... е, това беше нищо.

- Нека да си изясня положението – ти се чукаш с всичките?

Знам, че тя имаше предвид дали имам сношения с всички? Технически, нямах, но тъй като само Натаниел беше в списъка с „нямам“, след днешния ден отвърнах с:

- Да.

- И кога се случи всичко това?

- Ашър се случи след като ти показа пределно ясно, че мразиш факта, че се срещам с Жан-Клод, защото е вампир, така че спрях да разговарям с теб за вампири в ролята на гаджета.

- А Натаниел кога се превърна от храна в сексуален партньор?

- Наскоро.

- И Деймиън, искам да кажа, той дори не беше в полезрението.

- Денят беше натоварен.

Тя отново ме зяпна.

- Сериозно ли говориш, едва днес?

Кимнах и почти се насладих на удивлението ѝ.

- И докато всичко това се е случвало, ти не си ми казала.

- Ти не искаше да го чуеш. Направо побесня относно Жан-Клод и мисля, че се дразнеше като чуваше, че се наслаждавах с Майка на същите неща, които ти мразеше да правиш с Луи. Сама каза, че това затруднява разговора с мен, защото съм изглеждала толкова щастлива от нещата, които теб те подлудяваха.

Тя издиша продължително.

- Съжалявам, изолирах те толкова много.

- Липсваха ми разговорите с теб – изрекох.

- Говорехме – съгласи се тя, - но и двете започнахме да се редактираме една към друга. Така не можеш да останеш приятел с някого. – Изглеждаше тъжна.

- Не – потвърдих, - не можеш. Не е задължително да споделяш всичко, но не можеш да криеш толкова много.

- Продължавам да не се доверявам на Жан-Клод, а ти си тази, която ме научи, че вампирите са просто мъртъвци, без значение колко добре изглеждат.

- Промених мнението си.

- Но аз не съм – заяви тя.

- Значи без приказки за вампирите в живота ми.

- При това положение, все още остават двама мъже, за които да говорим.

- Не и ако ще сравняваш единия с пържоли и млечни шейкове.

- Виж, последният път, когато говори за Натаниел, беше, за да се оплачеш колко неудобно се чувстваш около него. Говореше за Натаниел по начина, по който аз се чуствах около Луи, след това, когато смятах, че имаме сходни оплаквания, ти започна да се променяш. Започна да ставаш много мека, когато говореше за него.

- Така ли?

Тя кимна.

- Да.

- Всички забелязаха Натаниел и мен, преди самата мен, дори и Ричард.

- Какво?

Поклатих глава.

- Не искам да разговарям за Ричард, освен за да спомена, че срещнах новата му приятелка – Клеър.

- Господи, кога?

Поклатих глава, защото нямаше начин да разкажа за ситуацията, без да спомена повече за вампирите, отколкото Рони искаше да знае. Факът, че тя се ядосваше, когато говорех за вампирите в моя живот, правеше споделянето за живота ми с нея почти невъзможно. Как да ѝ обясня за станалото днес между мен и Ричард, без да включа ardeur, Жан-Клод, Деймиън и старата му господарка? И ако споделя всичко, тя ще ми изчете още една лекция за това как Жан-Клод разрушава живота ми, или има скрити мотиви. Дори нямаше да мога да споря за скритите мотиви. Жан-Клод беше това, което е, бях се примирила с този факт още преди време.

Най-сетне изрекох гласно част от това, което си мислех. Напоследък разбрах, че всъщност истината е единственият начин, за да оцелее една връзка, да не говорим и да се развие. Исках отново да бъдем приятелки с Рони, истински приятелки, ако това все още беше възможно.

- Повечето от станалото днес се върти около вампирски истории, Рони. Ако не мога да разговарям с теб за вампири, значи дори не мога да започна да ти разказвам за случилото се.

- Жан-Клод е прецакал живота ти още.

Поклатих глава.

- Не мисля, че той е планирал някаква част от това дори и в най-развинтеното си въображение. Освен това, той е вбесен, че Деймиън се добра пръв до мен.

Тя се намръщи.

- Пръв, имаш предвид, че е разстроен, че с Деймиън сте любовници?

- Не съм сигурна дали сме любовници, по-скоро правихме секс. Още не съм решила за останалото.

- Винаги си считала сношението за обвързване, Анита. Така и не го разбрах. Това е само секс, понякога е хубав, друг път – не толкова, но си остава само секс, а не обет.

Свих рамене.

- Отдавна се съгласихме, че сме на различни мнения по този въпрос.

- Да, така е. Ти си моногамна, откакто те познавам. Една среща, и това е всичко, докато или не решиш, че вече не искаш да излизаш с него, или че не е заслужил и едната среща. Докато Жан-Клод не се появи в живота ти, ти беше най-пуританско настроеният човек, когото познавам. Имам предвид, преди да се сравня с теб, не мислех, че правя безразборен секс. Ти караше всички останали да изглеждат като уличници.

Това също звучеше донякъде горчиво.

- Не знаех, че си се чувствала така – казах.

- Това въобще не ме притесняваше, всъщност, даже може би ме е спасило от някои лоши решения. Мислех си „Добре, какво би казала Анита?“, и изчаквах малко, за да видя дали в човека имаше нещо повече от приятен външен вид.

- Леле, никога преди не съм била в ролята на ангел върху нечия рамо.

Тя сви рамене.

- Не съм ядосана за това, че твоите ценности са противоположни на моите. Просто не разбирам как се оказа, че аз съм се отправила към досадната моногамия, а ти се озова с харем. Изглежда ми неправилно.

По този въпрос можехме да постигнем съгласие.

- Чакай малко, моногамия... може би, но ти си ми казвала, че сексът с Луи е най-хубавият, който си правила.

- Не, най-хубавият секс беше с онзи...

Довърших вместо нея:

- С много големия пенис и знаеше как да го ползва. Беше прекрасен, с руса къдрава коса, големи сини очи, рамене...

Тя се разсмя.

- Явно съм разказвала тази история прекалено често.

- Било е само за една нощ и той е изчезнал преди да се събудиш на следващия ден. Опитала си се да го откриеш, но той е излъгал за името си, така че не си могла да го намериш. Никой секс не е достатъчно добър, за да преодолее това.

- Звучи като казано от някого, който никога не е правил секс за една нощ – заяви Рони.

Бе мой ред да свия рамене.

- Не мога да кажа, че съм правила.

- Ако не си правила, тогава не знаеш какво изпускаш.

Пуснах репликата покрай ушите си; още преди години бяхме разбрали, че имаме философски различия относно мъжете, секса и връзките.

- Хубаво, нека да бъде както казваш, но с Луи е най-добрият повтаряем секс, който някога си правила.

Тя изглежда се замисли върху това за момент, след което кимна.

За това ще се съглася. Да, с него е най-добрият редовен секс, който някога съм правила.

- Как ще се чувстваш без това? – попитах.

- Възбудена – отвърна тя и се разсмя, но когато не се засмях с нея,       изглеждаше тъжна. – Господи, Анита, не ставай сериозна. Имам нужда от приятел, който да ми каже, че бракът не е за мен и че няма нищо лошо в това да зарежа Луи, когато започне да ми дава ултиматуми.

- Ако не си влюбена в него, тогава го зарежи, но нямаше да ти бъда приятелка, ако не те попитам: причината е, че не обичаш него, или страхът ти да си позволиш да обичаш някого е прекалено голям?

Тя се намръщи.

- Страхотно, значи ще умра сама и стара, обградена от котки и оръжия.

- Исках да кажа, че, може би, терапията не е лоша идея.

Тя ме погледна изумено.

- Пробутваш ми разговора „трябва-ти-терапия“? Мислех, че мразиш всички терапевти, които стоят покрай гроба и разпитват хората какво чувстват, докато някой възкресява отдавна починалите им родители, които са упражнявали насилие върху тях. Господи, какъв ужас.

- Съществуват и добри терапевти, Рони. Просто покрай работата ми не ми се случва да срещам много такива.

- Да не би да си ходила на терапевт зад гърба ми?

Замислих се и отвърнах:

- Най-накрая осъзнах, че контролът върху психическите ми способности, бе само отчасти причината да отида при Мариан. Хората в Ню Йорк ходят при техните вещици, вместо при терапевтите си. Просто бях решила да изпреваря тълпата.

- Кого познаваш в Ню Йорк?

- Друг съживител и екзекутор на вампири. Тя беше обяснила, че да ходи при терапевт, който същевременно е и вещица, означава че пести време от обяснения за магия или за свръхестественото, защото той вече е наясно. Тя имаше някои от проблемите, пред които се бях изправила и аз през годините, докато ходех при изповедника си или при обикновен терапевт. Баща ми ме заведе на такъв в ранния ми пубертет. Терапевтът се опита да ми помогне за прикритите ми проблеми със смъртта на майка ми и с повторния брак на баща ми, но не искаше да повярва, че мога да възкресявам мъртви без да искам. Продължаваше да ми повтаря, че го правя нарочно, за да си върна на Джудит и баща ми.

- Никога не си ми казвала това – изрече тя.

- Чак след като терепевтът заяви на баща ми, че съм „зло“, той се свърза с баба Флорес и намери помощ, благодарение на което разбра част от това, през което минавах.

- Значи, когато си започнала с Мариан, си била наясно, че това е терапия?

- Не, разбира се, ако беше така, никога нямаше да го направя.

Тя се усмихна.

- Ето това е Анита, която познавам и обичам.

Усмихнах ѝ се в отговор.

- Не ми е приятно да го призная на глас дори сега, и ти си единственият човек, на когото съм казала, макар че допускам, че Майка подозира. С мен започва да се живее по-лесно, трябва да има причина за това.

- Наистина ли ти е помогнало? – попита тя.

Кимнах.

- Мислиш ли, че трябва да отида до Тенеси?

- Мисля, че трябва да опиташ нещо по-близко до дома. Ти нямаш същите проблеми, които имам аз. Терапевт няма да те обвини, че грешиш, или че си зло, или просто да не ти повярва.

- Да не би да ми казваш, че проблемите ми са обикновени?

- Освен ако нямаш проблем с факта, че Луи се покрива с козина веднъж месечно, в противен случай са такива, да.

Тя се намръщи и премести чашата си с кафе към нея.

- Всъщност не, виждала съм как става всичко, и не се занимавам с животни. Той няма проблем с това, защото повечето, които не са превръщачи, слагат границата на това, да правят секс с половинките си, когато са в животинска форма, ако сексът е по-груб и попадне течност върху някое протъркано място. – Тя изрече това сякаш изнасяше лекция, или предупреждаваше, без да се замисли.

- Това го знаех.

- О, съжалявам, ти си експертът в свръхестественото, не аз. – Отново тази нотка огорчение. Кога за пръв път ми се беше ядосала? Колко назад стигаше това?

- Не, сериозно, Рони, добре е да се споделя информация, когато знаеш, че някой друг се среща с лунно затруднени.

Тя вдигна поглед.

- Да не би току-що да каза „лунно затруднени“?

Кимнах.

- Последната политически коректна фраза.

- Ти кога стана политически коректна?

- Откогато чух фразата и реших, че е дяволски забавна. – Продължавах да се облягам на шкафчето, защото в нея имаше много повече гняв срещу мен, отколкото разбирах. Донякъде можех да разбера историята с вампирите, но проблемът ѝ с това, че допусках мъже в живота си, изглеждаше по-труден за разрешаване.

- „Лунно затруднени“, трябва да го кажа на Луи. Ще изпадне във възторг от това. – В мига, в който изрече думите, физиономията ѝ клюмна и тежестта на всичко се стовари върху нея. – Ох, по дяволите, Анита, какво ще правя?

- Не знам. – Седнах обратно до масата и потупах ръката на Рони. Ако това беше Катрин, вероятно щеше да се е вкопчила в мен за подкрепа, но Рони имаше като моите проблеми с близостта, така че не се прегръщахме много. Добре де, Рони имаше предишните ми проблеми с близостта, с изключение на секса. Никога не съм разбирала как може да не искаш някой да те прегръща за успокоение, но да нямаш проблем да правиш секс с него, но това бях само аз.

- Не искам той да изчезне от живота ми, но не съм готова да се омъжа. Може би никога няма да бъда готова. – Тя ме погледна, а в очите ѝ имаше толкова мъка. – Той иска деца. Заяви ми, че една от причините да е толкова щастлив е, че не съм превръщач и можем да имаме деца. Анита, не искам деца.

Стихнах ръката ѝ, но не знаех какво да ѝ отговоря.

- Аз съм частен детектив и съм на тридесет. Ако сключим брак, ще трябва веднага да започнем да мислим за деца. Не съм готова.

- По принцип искаш ли деца? – я попитах.

Тя поклати отрицателно глава.

- Отвикнах от мисълта за бяла ограда и две деца преди около пет години. Не мисля, че някога наистина съм искала такова нещо, но от човек се очаква да го желае, нали разбираш?

- Разбирам.

Тя ме погледна със сериозните и тъжни очи, и попита:

- Ти искаш ли деца?

- Не – отвърнах, - в живота ми няма място за такива неща.

- А ако имаше различна работа, щеше ли да искаш да бъдеш майка?

- Някога мислех, че ще се омъжа и ще имам едно или две деца, но това беше преди.

- Преди какво? Жан-Клод?

- Не, преди да стана екзекутор на вампири и федерален шериф. Преди да осъзная, че вероятно никога няма да се омъжа. Животът ми засега ме устройва, но няма да устройва дете.

- Защо, защото нямаш съпруг ли?

- Не, защото редовно разни хора се опитват да ме убият.

- Като говорим за насилие, какво е станало с вратата ти? – попита тя.

- Грегъри я счупи, защото не си вдигах телефона, а той е чул викове.

- Защо е чул викове?

- Не мога да ти разкажа, без да споменавам вампири.

Тя въздъхна.

- Мислех, че Жан-Клод е нещо временно, голямата ти романтична история. Нали разбираш, той е лошият тип, с когото правиш страхотен секс, след което помъдряваш и продължаваш напред. – Тя ме погледна, наистина ме погледна, взирайки се изпитателно в лицето ми. – За теб той не е нещо временно, нали?

- Не е – потвърдих.

Тя си пое дълбоко въздух и го издиша бавно.

- Не твърдя, че искам, или че мога да се справя с всички подробности, но ми кажи достатъчно, за да разбера какво е станало с вратата ти.

Дори и при редактирана версия, беше нужно известно време, за да може историята да бъде разказана. Точно бяхме минали момента, в който Ричард ме заряза царствено, когато Натаниел и Грегъри влязоха в стаята.

По физиономията на Рони беше изписано огромно съчувствие и се протягаше, за да ме прегърне, когато ги видя. Лицето ѝ замръзна, а ръцете ѝ престанаха да се движат, сякаш внезапно се беше превърнала в някоя статуя от детската игра.

Натаниел беше почти гол, обут единствено в кожени прашки, а около горната част на тялото му имаше цял куп каиши. Бяха толкова много, че в първия момент създаваха илюзията, че по някакъв начин е завързан. Той влезе в стаята с тихи крачки, изглеждайки напълно комфортно в почти несъществуващото си кожено облекло. Може би това беше прекъснало Рони, а може и да е бил Грегъри. Той беше все още в леопардова форма и все още напълно гол. Вече не беше щастлив от голотата си, но въпреки това не беше облечен, като се изключи напълно естествената козина.

Съдейки по изражението на лицето ѝ, не бях сигурна дали Рони е виждала толкова много от Луи във формата му на плъх, или ако е виждала, той е бил по-дискретен от Грегъри. В завършващата с дълги нокти ръка държеше три каишки и гледаше в нита в края на едната, докато се плъзгаше през вратата.

- Здрасти, Рони – каза Натаниел, сякаш тя не беше зяпнала в него. – Анита, виждала ли си нитачката ми?

- Твоята какво? – не разбрах.

- Това е уред за повторно поставяне на капси в кожата. Забравих, че две от каишките се разхлабиха последния път, когато бях облякъл това.

- Нещо като голям телбод с едно от онези кръгли неща отгоре. – Той коленичи, за да отвори чекмеджето с инструментите. Това движение разкри задната част на тялото му пред нас, а имаше доста за показване. Тънкото черно парче кожа, което единствено покриваше задните му части, всъщност не прикриваше нищо, а по-скоро подчертаваше какво имаше там.

Ако не наблюдавах реакцията на Рони, самата аз щях да бъда по-разсеяна, но се наслаждавах на пълния провал на опита ѝ да прикрие мислите си. Имаше времена, в които Рони беше по-изисканата от двете ни, а аз бях тази, която се изчервяваше непрекъснато. Сега тя не се изчервяваше, а беше пребледняла, но положението се беше променило много. Напоследък тя не се появяваше наоколо често, така че не беше виждала Натаниел може би от шест месеца. Реакцията ѝ ми показа, че не само аз бях забелязала раменете и развитието на мускулите. За човек, който не е виждал Натаниел от половин година, промените сигурно са още по-впечатляващи.

- Кое те кара да смяташ, че в кухнята ще намериш инструмент за прикачване? – попитах, а в гласа ми имаше този първоначален намек за развеселеност, който се опитвах да скрия от Рони. Беше приятно за разнообразие да не си този, който е смутен.

Натаниел се местеше от едно чекмедже към друго, говорейки без да се обърне назад, а косата му все още беше вързана високо в подскачаща конска опашка.

- Зейн я взе назаем, за да оправи коженото си яке и въобще не я постави обратно. Знаеш го какъв е, не разсъждава. Трябва да престане да взима нещата ми, ако не може да ги връща обратно по местата им.

Зейн беше един от леопардлаците ми, който се беше опитал да се прави на доминант, но всъщност не беше такъв. Натаниел беше прав – изглежда, че Зейн никога не връщаше нещата на мястото им.

- Не мисля, че някога ще го научиш на това – отбелязах аз.

- Можеш да го носиш без тези три каишки – вметна Грегъри. – Повечето хора не биха забелязали. – Докосна една от каишките на гърба на Натаниел и я удари леко. – Сигурно има повече от дузина от тях.

- Аз ще забележа – възрази Натаниел и продължи да отваря чекмеджетата. – Ако беше Зейн, къде би сложил нитачка?

Мисля, че не питаше някого конкретно.

Рони беше успяла да спре да зяпа. Беше затворила устата си и се опитваше да изглежда сякаш фактът, че двама почти голи леопардлаци се разхождат из кухнята ми, не е нищо особено. Тя ги наблюдаваше прикрито с коси погледи. Не знам дали причина за това беше смущението ѝ или защото наричах един от тях „гадже“. Първото правило при приятелките гласи, че не изпитваш желание към гаджето на най-добрата си приятелка.

Станах, за да им помогна в търсенето. Натаниел беше обяснил, че уредът изглежда като телбод. Дори аз можех да разпозная телбода, така че започнах да отварям чекмеджета.

Натаниел го откри в чекмеджето, в което трябваше да има черпаци и големи съдове.

- Защо тук? – почуди се той.

- Изглежда като наистина голям телбод, може би това е причината – предложих най-добрата идея, която имах.

Натаниел клатеше глава, карайки косата си да танцува около раменете му, по начин, който никога не се получаваше, освен ако не беше вързана на висока конска опашка.

- Каквато и да е причина, той повече не може да се докосва до нещата ми.

- Звучи честно – съгласих се аз. Взирах се в каишките. – Изглеждаш доста овързан в този тоалет, как се измъкваш от него?

Той ми се усмихна.

- Да не би да се опитваш да ме накараш да се съблека? – Прозвуча като шега, но под повърхността се усещаше нещо, което нямаше нищо общо с шегата. Дощя ми се да не го бях казвала, защото той толкова силно искаше да го желая. Не знаех как се играе тази игра, и всъщност никога не ме е бивало във флиртуването.

Накрая се изчервих, което ме дразнеше.

- Не – отвърнах, но това дори на мен ми прозвуча хленчещо.

Той можеше да каже доста неща, които щях да влошят ситуацията, но се смили над мен.

- Сваляш го по същия начин, по който го слагаш. – Плъзна лявата си ръка през предната част на каишите, след което я вдигна нагоре по гърдите си, покрай шията си, направи нещо с рамото си, което не успях да видя от мястото, където седях. Каишите просто се свлякоха и той внезапно се оказа гол от кръста нагоре, а те висяха около него като венчелистчета на цвете от черна кожа. – Каишките се свалят напълно, но е нужно време, за да ги закача отново, така че, ако искаш да видиш цялото шоу, трябва да дойдеш довечера. – Той се усмихна нежно, за да отнеме част от неудобството ми. Не бях сигурна защо се чувствах така, освен ако причината не беше в присъствието на Рони или не се притеснявах, че скоро ще ми се наложи да направя това, което той искаше. Кой знае, изберете си едното.

- Рамото ти – каза Рони напрегнато, - това, което направи с рамото си, не те ли заболя?

Той поклати глава, изпращайки във въздуха цялата тази блестяща кестенява коса.

- Не, аз съм много гъвкав.

Рони изпитваше проблем с физиономията си, например с изражението, което се опитваше да си пробие път, но не беше това, което тя беше склонна да покаже.

- Колко гъвкав си?

- Рони – казах аз.

Тя сви рамене и ме погледна сякаш ми казваше „Съди ме, не успях да се въздържа.“

- Е, ти няма да ми кажеш. Едва днес ми съобщи, че от храна се е превърнал в гадже.

- Рони – отново изрекох, този път малко по-настоятелно.

Тя направи физиономия.

- Съжалявам, съжалявам, днес не съм на себе си. Бръщолевя повече, което обикновено правиш ти.

- О, много благодаря – казах.

- Наистина бръщолевиш когато си нервна или възбудена – включи се Грегъри.

- Престани да ми помагаш, Грегъри.

Той сви рамене, което изглеждаше странно с крайниците на леопард, не беше лошо, само странно.

- Съжалявам.

- Искаш ли да отговоря на въпроса ѝ – попита Натаниел с предпазлив глас.

- Дали ще отговориш или не, не ме интересува.

Той наклони главата си на една страна, а изражението на лицето му ясно показваше, че е наясно, че това не е вярно. Беше прав, предпочитах да не отговаря на въпроса. Той ми беше дал възможността да бъда негова господарка и да му забраня да отговаря, но аз я пропилях. Бях абдикирала от трона, който той явно искаше да заема, а ако не си начело, не можеш да контролираш случващото се.

Той се приближи към Рони, като се стараеше да полюшва тези сочни задни части към мен, докато се движеше. Понякога се чудех дали Натаниел знае колко е красив, след което той правеше нещо, което издаваше, че е напълно наясно с външния си вид. Както сега.

По лицето ми пропълзя червенина само заради факта, че го наблюдавах как върви, и най-накрая разбрах причината за смущението ми. Бях обещала да го бележа, но той искаше сношение, а да го наблюдавам как прекосява стаята като участник в мокри сънища, ме накара да се размърдам неудодобно, сякаш отново бях тийнейджър и изпитвах от „онези чувства“ за пръв път, но нямах с кого да говоря за тях, защото добрите момичета не би трябвало да изпитват такива усещания.

Той наклони главата си и запрати цялата си коса към Рони и настрани от нея, като че ли беше завеса, през която тя бе влязла, с тази разлика, че седеше неподвижно. Изглеждаше сякаш я беше зашлевил, вместо да я подразни. Той застана изправен и висок до стола ѝ и скръсти ръце зад гърба си.

- В отговор на въпроса ти, аз... – започна да извива ръцете зад гърба си, - съм... – ръцете му стигнаха до средата на гърба и продължиха да се движат нагоре, - много... – докато опънатите му преплетени пръсти не се изравниха с лопатките му, - много... – ръцете му се извъртяха нагоре и сочеха към тавана, - гъвкав. – След което бавно спусна ръце обратно надолу, но когато свърши, не Рони бе тази, към която гледаше.

Не се изчервих, а пребледнях. Почувствах се като хваната в капан. Хваната от какво? Това беше големият въпрос. Не бях сигурна, че имам отговор, дори пред себе си.

Те си тръгнаха, за да оправят костюма на Натаниел. Тишината в кухнята след напускането им беше наситена, продължителна и неловка. Поне за мен. Не погледнах към Рони, защото се опитвах да измисля какво да кажа. Не трябваше да се мъча, тя откри правилните думи.

- Мамка му, Анита, имам предвид, мамка му.

Не погледнах към нея.

- Какво би трябвало да означава това? – Гласът ми беше леко несигурен и не успя да прозвучи негодувание, но усилието си заслужаваше.

В очите на Рони имаше изражение, което не ми хареса. Беше прекалено проницателно. В продължение на години бяхме най-добри приятелки и само защото постепенно се отдалечихме, не означаваше, че тя не може да ме разгадава.

- Все още не си правила секс с него. – Звучеше убедена, развеселена.

- Какво те кара да го кажеш?

- Стига, Анита, никога не се чувстваш толкова неловко, след като тази граница е премината веднъж. За теб, сношението е разрешение за връзка и докато това не стане, никога не си спокойна около тях.

Отново се изчервявах, ръцете ми бяха скръстени на корема и се облягах на шкафа, опитвайки се използвам косата си, за да прикрия изчервяването си, но не успявах.

- Значи си знаела всеки път, когато правя любов с някого?

- Повечето пъти, да, с изключение на Жан-Клод. Той обърка твоите и моите усещания.

Вдигнах поглед.

- Как така?

- Продължи да се чувстваш неловко около него, дори след като бяхте правили секс. Мисля, че това е една от причините, поради които не го харесах. Предполагам, че си мислех, че след като си толкова объркана, историята няма да продължи дълго.

Свих рамене.

- Не помня да съм се чувствала неловко около него след това.

Тя само ме погледна.

Имах благоприличието да проявя неудобство.

- Добре, може и да съм се чувствала така. Но не е вярно, че спирам да се чувствам неловко след като веднъж правим секс. Нужни са няколко сесии, малко „монотонна моногамия“ за мен, за да мога да се отпусна истински.

Тя се усмихна.

- Разбрах те. Най-хубавият секс е след като научите няколко неща един за друг. – Тя ме погледна, отново много сериозна. – Наистина не си правила секс с него, нали?

Поклатих глава.

- Защо не? – попита тя.

Погледнах я.

- Анита, след малкото представление, което той току-що изнесе, аз бих го минала.

Погледнах я по-твърдо.

- Твърдиш, че той спи в леглото ти, с теб и Майка, нали така?

Кимнах.

- От колко време?

- От около четири месеца – отвърнах.

- Четири месеца, през които се въргаля в чаршафите ти, и ти не си го изчукала?

- Избери друга дума, става ли? Ако ще водим този разговор, избери различна дума.

- Съжалявам, добре, не си правила любов с него, така по-добре ли е?

Кимнах.

- Защо не си правила любов с него? Той очевидно иска.

Свих рамене.

- Не, искам отговор на този въпрос. Да не би Жан-Клод да е теглил чертата при споделянето ти с толкова мъже?

- Не – отрекох.

- Майка ли има проблем с това?

- Не.

- В такъв случай защо?

Въздъхнах.

- Защото когато позволих на Натаниел да се нанесе тук в началото, той беше като наранено кученце, нещо, за което да се грижиш и да му помогнеш да се лекува. Беше толкова покорен, че искаше някой да управлява живота му и да го строява. Имам си достатъчно за правене, за да мога да управлявам собствения си живот, така че в някаква степен изисках Натаниел да се промени, да стане по-независим. Той го направи, справя се изключително добре.

- Много по-уверен е от последния път, когато го видях – отбеляза Рони. –Имам предвид, почти като различен човек е.

Поклатих глава.

- Той е стриптизьор, трябва да има някаква увереност в себе си.

Тя поклати главата си.

- Не, в колежа имах съквартирантка, която през уикендите беше стриптизьорка. Имаше ужасна представа за себе си.

- В такъв случай защо се е събличала?

- Това я караше да се чувства, сякаш някой я желае. В сравнение с нейното детство, моето и твоето изглеждат като от „Ребека“*.

(*Става въпрос за класическата детска книжка на Кейт Дъглъс Уигин)

- Ох – казах.

- Да, стриптизьорството я караше едновременно да се чувства и добре, и зле.

- Какво стана с нея? – попитах.

- Дипломира се, намери работа, откри религията и сега е омъжена с две деца и с толкова набожно поведение, че не можеш да водиш разговор с нея, без да се опита да промени вярата ти.

- Казват, че никой не е по-благочестив от поправилия се грешник.

- Стриптизьорството не е грях, Анита. Да си гол не е грях, по този начин Господ ни е изпратил на земята, как би могло да бъде лошо?

Свих рамене.

- Сексът също не е грях, Анита.

- С разума си съм наясно с това, Рони, но част от мен просто не може да се отърси от гласа на баба ми. Сексът е зло, мъжете, които искат да те докосват, са зли, тялото ти е нещо мръсно. Всичко е лошо, а монахините не спомогнаха този начин на мислене да се промени.

- Явно католикът винаги си остава католик – отбеляза тя.

Въздъхнах.

- Предполагам. Честно казано, мислех, че най-много вреда е нанесена от баба ми и мащехата ми - Джудит, които караха всяко докосване да изглежда нещо като услуга. След смъртта на майка ми, физическото докосване не беше много популярно в семейството ми.

- Чувстваш вино спрямо Натаниел, защо?

- Би трябвало да се грижа за него, Рони, не да спя с него.

- Анита, човек може да се грижи за някого и да прави секс с него, женените двойки го правят ежедневно.

Отново въздъхнах.

- Не знам защо ме изнервя, но го прави.

- Желаеш го.

Покрих лицето си с ръце и почти извиках:

- Да, да, искам го. – Само от изричането на глас на това, се свих вътрешно. –Животът му с мен започна под графата „ще-се-грижа-за-него“, а не като „бъдещо гадже“.

- Ти и гаджетата ти не се ли грижите един за друг?

Замислих се върху въпроса.

- Предполагам, че се грижим. Имам предвид, не съм се замисляла.

- Защо толкова упорито се опитваш да си намериш причини, за да разубедиш себе си от връзка с Натаниел?

Намръщих ѝ се.

- Джейсън ми заяви, че това се дължало на факта, че Натаниел нямало да бъде достатъчно агресивен. Че ако мъжът е поне малко доминиращ, съм имала чувството, че изборът не е само мой и вината също не е само моя. Натаниел един вид ме принуждавал да действам, да бъда начело, да бъда...

- Тази, която носи вината – предложи тя.

- Може би.

- Анита, ужасена съм от възможността да прекарам остатъка от живота си с един мъж. Ами ако един ден някой с тяло като това на Натаниел се приближи към мен, след като съм казала „да“ на Луи? И ще го отхвърля?

- Да – отвърнах, - това означава да си влюбен, нали?

- Казано от жената, която спи с повече мъже, с отколкото съм излизала през последните три години.

- Бях отгледана с мисълта, че бракът ще направи всичко мръсно да изглежда наред. Че внезапно всички тези чувства ще се окажат правилни, благочестиви. Част от мен изпитва затруднения да приеме това.

- Да приемеш какво? – не разбра тя.

- Че никога няма да се омъжа. Че никога няма да направя нещо, което да направи чувствата, които изпитвам към Жан-Клод, или Майка, или Натаниел, или Ашър, или дори Деймиън, наред. Че без значение от това, което ще се случи, ще живея в грях.

- Искаш да кажеш, че искаш да си влюбена само в един мъж и да сключиш брак?

- Така мислех преди. Сега... – Седнах на масата. – Ох, Рони, не знам. Вече не се виждам само с един човек. Животът ми няма да потръгне, ако в него присъства само един от тях.

- И това те тревожи – отбеляза тя.

- Да.

- Защо?

- Защото не би трябвало да бъде по този начин.

- Анита, „би трябвало да бъде“ е за деца. Възрастните са наясно, че положението е такова, каквото го направиш.

- Животът ми върви добре, Рони. Натаниел ми е като съпруга, а Майка е другият съпруг. Той работи за Коалицията и ми помага в грижите за леопардите и за другите превръщачи. Това е партньорство, което изглежда по начина, по който съм си представяла, че може да изглежда един брак, но никога не е точно такъв.

- И как се вписва Жан-Клод в тази малка семейна картинка?

- Както пожелае, предполагам. Той управлява бизнеса си,грижи се за реда в територията си, и се срещаме.

- Ти, той и Ашър се срещате?

- Понякога.

Тя поклати глава.

- А Деймиън?

- Все още не знам.

Тя сведе поглед към ръцете си върху покривката.

- Явно и двете е трябвало да направим интересен личен избор. - Погледна ме и се намръщи, леко. – Защо твоят избор изглежда много по-забавен от моя?

Усмихнах се.

- Ти имаш проблеми с обвързването, брака, и с това да бъдеш свързана само с един мъж. Аз имам проблем с идеята, че всичко, различно от моногамия, означава, че една жена е уличница. И на двете ни се е наложило да се справяме с проблемите си.

- Звучиш, сякаш си ходила на терапия.

- Радвам се да чуя, че си личи – казах.

- Значи твърдиш, че сме попаднали в настоящия си любовен живот, за да можем да се изправим срещу демоните си и да ги победим?

- Или, за да осъзнаем, че тези, които сме мислели за чудовища, не са много по-различни от нас.

- Ти наистина някога вярваше, че вампирите са ходещи трупове, нали?

- До мозъка на костите си.

- В такъв случай сигурно е много трудно да си влюбена в един от тях.

Кимнах.

- Да.

Тя взе ръцете ми в своите.

- Съжалявам, че се държах сприхаво относно Жан-Клод. Ще се опитам да бъда по-добра.

Усмихнах се и стиснах ръцете ѝ.

- Извинението е прието.

- На трийсет съм и никога не съм била толкова щастлива с друг. Ще говоря с Луи да ми даде малко пространство и може би да намерим предбрачен съветник.

- Мога ли да кажа, че съм щастлива да чуя това, без да ме обвиниш, че искам да се омъжиш за него?

Тя се усмихна и имаше благоприличето да изглежда смутена.

- Да, и за това също се извинявам.

- Всичко е наред, Рони, всички имаме своите мании.

- Не можеше да не намериш вещица за терапевт, но след като ти можеш да ходиш на терапия, предполагам, че и за останалите от нас не е късно.

- Разговарях с Мариан в продължение на месеци, преди да осъзная каква е.

- Твърдиш, че си отишла на консултация по случайност?

Свих рамене, стиснах ръцете ѝ и се изправих. Моля те, Господи, нека все още да има топло кафе.

- Значи случайно си отишла на консултация. Станала си любовница на Господаря на града, ритайки и крещейки, че няма да го направиш. Сега си попаднала в една, или са две, тройки, при условие, че целта в живота ти е била моногамният брак.

Френската преса беше студена, но не и кафемашината. Да!

- Това горе-долу обобщава положението – съгласих се.

- А целта ми беше никога да не се обвързвам сериозно с някого и никога да не се омъжвам. И ето ни сега, всяка от нас е получила онова, което другата си е мислила, че иска.

Не можех да се изразя по-добре, така че не се опитах. Никога не съм била с впечатлението, че Господ има садистично чувство за ирония, но някой със сигурност го имаше. Имаше ли ангел, който отговаря за връзките? Ако е така, точно този божествен крилат пратеник има много неща, за които да отговаря. Усетих онова леко пулсиране в главата си, което понякога получавах, когато се молех. Беше по-скоро усещане, отколкото думи. Бъди щастлива, просто бъди щастлива. Лесно е да се каже, но толкова трудно да се направи.

28

В три часа същия следобед бях на работа, точно на време. Никакъв секс, вампири, превръщачи или свръхестествени сривове, не могат да отклонят този аниматор от определените и часове. Поне не днес.

Седях в офиса на Бърт Вон. Някога той беше шефът на „Аниматори” ООД, но наскоро имахме нещо като преврат. Все още беше офис и бизнес мениджър, но ни беше повече като агент, отколкото като шеф. Не се беше отразило на парите му, така че той беше щастлив, но това означаваше че повечето аниматори тук вече бяха като партньори в адвокатска фирма. Щом станеш партньор, трябваше да убиеш някого, за да си загубиш работата. Е, да убиеш някого и да те хванат. Така че Бърт вече не беше шефа. Което означаваше че вече не може да се отнася с нас като с наемна ръка. Това не му беше харесало, но или трябваше да се съгласи с условията ни, или всички си тръгвахме, а след като той не може да вдига мъртвите, това щеше да го извади от бизнеса. Особено, ако направехме друга фирма, която да се конкурира с неговата. Така че вече имахме нова управленска структура и все още не бяхме доизчистили всички подробности.

Офисът на Бърт вече беше в топло жълто с оранжеви отсенки. Беше по-уютен от бледосинята кабинка, което беше преди, но не с много. Целият офис беше преминал през освежаване, бяхме купили и офисите в съседство, така че повечето аниматори в „Аниматори” ООД вече нямаше нужда да споделят работното си пространство. След като по-голяма част от работата си вършехме на полето или в нашия случай на гробищата, смятах че новите офиси са загуба на пари, но гласовете бяха срещу мен. Чарлз, Джеймисън и Мани искаха по-големи офиси, Лари и аз нямахме нищо против да споделяме, но Бърт гласува с тях, така че бутнаха стената и ето: вече бяхме два пъти по-големи. Причината повечето от офисите да са в топли, земни, успокояващи цветове като жълти, кафяви, бронзови и екрю, беше че Бърт излизаше с интериорен дизайнер. Името и беше Лана и макар да смятах че е прекалено добра за него, тя ме дразнеше. Постоянно се въртеше наоколо, говорейки за науката на цветовете и как, с бизнес като нашия, трябваше да караме хората да чувстват, че ги обичат и се грижат за тях.

Бях и казала, че не е моя работа да обичам клиентите си. Че не бях в този бизнес. Беше го приела по грешния начин и оттогава не ме харесваше. Устройваше ме, стига да стоеше настрана от моя офис.

Мери, дневната ни секретарка, ме беше помолила да изчакам в офиса на господин Вон, веднага след като бях влязла през вратата. Лош знак. Доколкото ми беше известно не бях сгрешила нищо в работата си, така че нямах никаква идея за какво беше срещата. Някога това щеше да ме притесни, но не и сега. Сега бях свикнала да не знам разни неща.

Бърт влезе и затвори вратата зад себе си. И затварянето на вратата беше лош знак. Бърт е метър и деветдесет и е играл ръгби в колежа. Беше започнал да трупа онези „над четирсетте, наближаващ петдесетте” килограми около кръста, но Лана го беше поставила на хранителен и физически режим. Изглеждаше по-добре, отколкото през повечето време откакто го познавах. Беше успяла дори да го убеди, че да почернява до какаово кафяво всяко лято не е здравословно за никого. Така че изглеждаше блед, но здрав. По същата причина и косата му не беше станала онова бяло русо, което ставаше през лятото. Беше бледо жълта, тук-таме се промъкваше малко бяло, но цветът беше толкова близък до бялото, което ставаше през лятото, че ми беше отнело дни да разбера, че това беше неговият начин да посивява.

Седях в един от двата тъмно кафяви, красиво тапицирани клиентски стола, друга от идеите на Лана. Бяха по-удобни от столовете с прави гърбове, които имахме преди. Краката ми бяха кръстосани възпитано, а дланите ми лежаха в скута. Истинско въплъщение на доброто възпитание.

-        Полата ти е прекалено къса за работно време, Анита – каза той, докато заобикаляше голямото си бюро и се наместваше в стол, които беше дори по-голям, по-кафяв и по-кожен от този, в който аз седях.

Смъкнах се на стола и вдигнах ботушите си на бюрото му, кръстосани в глезените. Движението повдигна полата ми достатъчно че да покаже да покаже и последния сантиметър дантела на горния ръб на чорапите ми. Бях прекалено ниска, за да ми е удобно в тази позиция, но се съмнявах Бърт да може да прецени, че ми е неудобно. Погледнах го покрай петите на високите ми до коляното черни ботуши.

-        И полата е черна. Всички се съгласихме, че няма да носим черно на работа. Прекалено е депресиращо.

-        Не, ти мислиш, че е прекалено депресиращо. Освен това полата има цветя избродирани покрай цепката. Сини, зелени и тюркоазени, които пасват точно на тюркоазения цвят на сакото и на синьото на блузата ми, така че са като костюм – казах. Освен това носех златна верижка с античен медальон на нея. Вътре имаше две миниатюрни маслени картини на Жан-Клод и Ашър. Медальонът някога беше принадлежал на Джулиана и беше на повече от триста години. Изковано на ръка злато, тежко и солидно и много антично изглеждащо. По краищата му имаше малки сапфири, които обграждаха един голям в средата. Смятах че изглежда страхотно с този тоалет. Явно не.

Късото тюркоазено сако покриваше презраменния кобур с Браунинга Хай Пауър под лявата ми мишница. Щях да сложа и ножниците за китки, но когато свалях сакото ножовете се виждаха под тънкия материал на блузата. Можех да сваля пистолета, ако в офиса станеше прекалено горещо, но за да сваля ножниците, трябваше да съблека цялата блуза. Не си заслужаваше. Оставих ги в колата, просто за всеки случай, ако се почувствах несигурна.

Бърт не носеше никакви оръжия под своя богат, шоколадово кафяв костюм, ушит точно по тялото му. Откакто беше поотслабнал, спортната кройка на саката му подчертаваше широките му рамене, които някак си се бяха появили с намаляването на талията му. Ризата му беше бледо жълта, на малки жълти и сини фигурки. Всички цветове му отиваха, даже внасяха малко топлина в сивите му очи.

Смъкнах се още по-надолу в стола, използвайки подплатения ъгъл за опора на гърба и главата си. Полата се беше надигнала толкова, че вече се подаваше черната коприна на бельото ми, макар че Бърт вероятно не можеше да я види от мястото си.

-        Ако ти кажа, че полата ти е прекалено къса, утре ще облече нещо още по-късо, нали?

-        Аха.

-        А ако се оплача от черното...

-        Имам черни рокли – казах, - имам дори и къси черни рокли.

-        Защо изобщо се опитвам?

-        Да спориш с мен – уточних.

Той кимна.

-        Идея си нямам.

-        Поне носиш грим, оценявам това.

-        Имам среща след работа – казах.

-        Това ни води до друг проблем – каза той. Приведе се напред и сплете длани на бюрото си. Опитваше се да изглежда бащински, но никога не го докарваше. Изглеждаше повече претенциозно.

Изправих се в стола си, просто защото не ми беше удобно. Изпънах и полата, докато сядах. Имаше достатъчно пола, че да я пригладя по задната част на бедрата си. Правилото ми за полите е, че са прекалено къси, ако няма достатъчно плат, да пригладиш върху задника си. Тази минаваше теста, така че се радвах, че Бърт се беше отказал да спори. Наистина не се чувствах удобно в поли, много по-къси от тази. Да ги нося, само за да дразня Бърт, вече не беше такова удоволствие като някога.

-        И какъв би бил този проблем, Бърт?

-        Мари ми каза, че младия мъж, който седи в чакалнята е гаджето ти.

Кимнах.

-        Така е. – Странно, но аrdeur изобщо не се беше надигал днес, нито потреперване, нито потръпване. Но всички бяхме леко загрижени, какво би могло да се случи, ако внезапно се събудеше за живот насред работата ми. Наоколо нямаше никой, с когото бих искала да правя секс, което означаваше, че ми трябва някой наблизо, за всеки случай. Натаниел седеше отвън в топлата бежово оранжева чакалня, изглеждащ много декоративно в един от кафявите кожени столове. Носеше дрехи за излизане – черни панталони, лилава официална риза, която беше почти пълно копие на онази, която носи на сватбата, и черни ботуши до над глезените. Беше сплел косата си, така че да има професионален вид, доколкото можеше да има професионален вид коса дълга до глезените и четеше стари броеве на някакво музикално списание, за което беше абониран и не си беше прочел. Беше си донесъл цяла чанта пълна със списания от къщи и се беше приготвил да чака, докато го закарам на работа или не ми потрябваше, което се случеше първо.

-        Защо гаджето ти седи в чакалнята, когато ти се предполага че трябва да работиш?

-        Ще го закарам на работа по-късно – казах и гласът ми беше много по-неутрален, отколкото неговият беше успял.

-        Той няма ли кола?

-        Имаме само две коли в къщи и Майка може да има нужда от другата, ако го повикат на работа.

Бърт премигна бавно, и каквато и топлина да беше успял да вкара в очите си, сега изчезна.

-        Мислех че този в другата стая е гаджето ти.

-        Така е.

-        Това не означава ли, че си скъсала с Майка?

-        Предположенията ти са си твой проблем, Бърт.

Той отново премигна бавно и се облегна назад в стола си, изглеждайки объркан. Винаги съм обърквала Бърт, вече и в личен план.

-        Майка знае ли, че се срещаш с... .

-        Натаниел – казах.

-        Натаниел – повтори Бърт.

-        Знае – потвърдих.

Той облиза тънките си устни и опита друг подход.

-        Смяташ ли, че е професионално, ако Чарлс или Мани доведат жените си да седят в чакалнята?

Свих рамене.

-        Не е моя работа.

Той въздъхна и започна да си разтрива слепоочията.

-        Анита, гаджето ти не може да седи навън през цялото време, докато ти си в офиса.

-        Защо? – попитах.

-        Защото, ако ти позволя да водиш хора, всички останали също ще искат и ще настъпи хаос. Това ще попречи на бизнеса.

Въздъхнах.

-        Не мисля, че някой друг ще доведе съкровището си на работа – казах. – Съпругата на Чарлс е медицинска сестра на пълен работен ден и е малко заета, а Росита мрази работата на Мани. Тя не би пристъпила прага. Джеймисън може и да доведе момиче, ако сметне, че това би я впечатлило.

Той въздъхна отново.

-        Анита, нарочно се правиш на трудна.

-        Аз, да се правя на трудна нарочно? Бърт, познаваш ме по-добре от това.

Той се изсмя изненадано, облегна се на стола си и спря да се опитва да ме третира като клиент. Веднага започна да изглежда по-отпуснат и по-малко заслужаващ доверие.

-        Защо доведе новото си гадже в офиса?

-        Не е твоя работа.

-        Моя е, ако седи в общата ни чакалня. Моя е, ако ще му позволиш да присъства на разговорите с клиентите.

-        Няма да присъства на разговорите с клиентите.

-        Значи ще седи в чакалнята ни за колко време?

-        Няколко часа.

-        Защо? – попита отново.

-        Казах ти, не е твоя работа.

-        Моя е, ако го водиш на работа, Анита. Може вече да не съм ти шеф, но живеем в демокрация. Наистина ли мислиш, че Джеймисън няма да повдигне въпроса?

Имаше право. Не можех да измисля лъжа, която да успее да обясни, затова опитах частична истина.

-        Знаеш че съм човешкия слуга на Жан-Клод, Господаря на града, нали?

Той кимна, погледът му стана несигурен, сякаш не беше очаквал такова начало на разговора.

-        Ами, получи се интересен страничен ефект. Вярвай ми, щом ти казвам, че ще предпочетеш Натаниел да е тук, ако нещата се объркат.

-        Колко ще се объркат? – попита.

-        Ако го отведа в офиса си, просто заключи вратата и внимавай никой да не ни прекъсва. Всичко ще е наред.

-        Защо трябва да останете сами? Какъв страничен ефект? Опасен ли е?

-        Не е твоя работа. Няма да го разбереш, дори и да ти кажа, а е опасен, само ако няма никой с мен, когато се случи.

-        Когато се случи какво?

-        Върни се към първия отговор.

-        Ако това ще притесни останалите, като мениджър трябва да знам.

Беше прав, но не бях сигурна как да му кажа, без да му казвам.

-        Няма да притесни никого, ако Мари държи всички настрани от вратата, докато не приключим.

-        Да приключите? – каза той. – Да приключите какво?

Погледнах го. Опитах се погледът ми да е красноречив.

-        Нямаш предвид... – започна.

-        Нямам предвид какво? – попитах.

Затвори очи, отвори ги и каза:

-        Ако не искам гаджето ти в чакалнята, дяволски повече не искам да те чука в офиса ти. – Звучеше бесен, което беше рядко за Бърт.

-        Надявам се, че няма да се стигне до там – казах.

-        Защо това се явява страничен ефект на това да си слуга на господаря на Сейнт Луис?

Въпросът беше добър, но бях готова да споделя толкова много с Бърт.

-        Просто сме късметлии, предполагам.

-        Бих казал че си измисляш, но ако се опитваше да ми направиш някоя сложна шега, нямаше да е това. – Този коментар доказваше, че Бърт ме познава по-добре, отколкото си мислех.

-        Не, нямаше.

-        Така че си станала, какво? Нимфоманка.

Можеш да се довериш на Бърт да каже точните думи.

-        Да, Бърт, така е, станах нимфоманка. Имам нужда от секс толкова често, че трябва да си водя любовник с мен, където и да ходя.

Очите му се разшириха.

-        Успокой се, шефче, надявам се днес да е изключението, не правилото.

-        Какво е различното днес?

-        Знаеш ли, Мари ми каза да се появя в офиса ти веднага след като дойдох. Преди изобщо да си знаел, че съм довела гаджето си или че съм обула черна пола, която е по-къса, отколкото на теб ти харесва. Така че не си ме повикал д обсъждаме гардероба ми и любовния ми живот. Та за какво ти беше тази малка среща?

-        Някой казвал ли ти е, че можеш да си много рязка?

-        Да. Сега изплюй камъчето.

Той се поизправи, целият излъчващ професионализъм и сериозност.

-        Трябва да ме изслушаш преди да се ядосаш.

-        Леле, Бърт, нямам търпение да чуя останалото.

Намръщи ми се.

-        Отказах работата, защото знаех, че няма да я поемеш.

-        Ако си я отказал, защо я обсъждаме?

-        Удвоиха цената.

-        Бърт – казах.

-        Не – той вдигна длан, - отказах я.

Погледнах го и знаех че на лицето ми ясно се четеше недоверието ми.

-        Никога не съм знаела, че можеш да откажеш толкова пари, Бърт.

-        Ти ми даде списък със случаи, които няма да поемеш. Откакто ми даде списъка, давал ли съм ти работа, която да фигурира в него?

Замислих се за секунда, после поклатих глава.

-        Не, но си на път да го направиш.

-        Не искат да ми повярват.

-        Не искат да повярват какво? – попитах.

-        Настояват, че е достатъчно да се срещнете и ще направиш каквото искат. Казах им, че няма да го направиш, но ми предложиха петнадесет хиляди долара за един час от времето ти. Дори и да откажеш, парите принадлежат на „Аниматори” ООД.

Когато казах, че работим като адвокатска фирма го имах предвид. Това означаваше, че тези пари отиват в общия фонд. Колкото повече печелехме, толкова повече имаше за всички, макар че някои от нас взимаха по-висок или по-нисък процент от приходите. Бяхме го базирали по старшинство. Така че да откажа парите, нямаше да се отрази само на мен или да обиди Бърт, това се отразяваше на всички. Повечето от тези всички имаха семейства, деца. Всъщност един ден всички вкупом дойдоха при мен и поискаха да бъда по-гъвкава с консултантските си цени, т.е. да правя повече консултации. Дъщерята на Мани беше на път да влезе в много скъп колеж, а Джеймисън плащаше издръжка на три бивши съпруги. Сълзливи истории, но повечето от тях, с изключение на Лари, имаха повече неща на главата си от мен. Така че бях започнала да се държа по-любезно поне с хора, когато предлагаха невероятни суми за разговори. Понякога.

-        Каква е работата? – попитах. Не звучах щастливо, но попитах.

Бърт сияеше в усмивка. Понякога подозирах, че той е бил зад това масово събиране, но Мани и Чарлз се кълняха, че не е така. На Джеймисън нямаше да повярвам така или иначе, затова не го бях и питала.

-        Синът на семейство Браун е починал преди три години. Искат да го вдигнеш и да му зададат няколко въпроса.

Очите ми бяха недружелюбни цепнатини.

-        Кажи ми всичко, Бърт, дотук не чух нищо, заради което бих отказала.

Той се прокашля и се поразшава. Бърт не шаваше много.

-        Ами, синът е бил убит.

Вдигнах ръце във въздуха.

-        Проклятие, Бърт, не мога да вдигна жертва на убийство. Никой от нас не може. Дадох ти списък, който се предполагаше да отказваш заради всички ни, по законови причини, и тази беше една от тях.

-        Преди го правеше.

-        Аха, преди да разбера какво се случва, когато вдигнеш жертва на убийство като зомби, и то преди да влезе в сила новия закон. Жертвите на убийство се вдигат от гроба и тръгват след убиеца си, без ако, и или или. Ще преминат през всичко и всеки, което се опита да ги спре. Случвало ми се е два пъти, Бърт. Зомбитата не отговарят на въпроси кой ги е убил, просто се разбесняват и се опитват да открият кой го е направил.

-        Не може ли полицията просто да ги последва, все едно следват ловджийска хрътка?

-        Тези хрътки могат да откъснат човешка ръка и да преминават през сгради. Зомбитата вървят по много права линия до убийците си. И според закона, аниматорът, вдигнал зомбито, носи отговорност за всички щети, включително за смъртните случаи. Ако някой от нас вдигне момчето и то убие някого, дори и собствения си убиец, ще бъдем обвинени в убийство. Убийство с магически способи. Това е автоматична смъртна присъда. Така че, не, не мога да го направя, както не може и никой друг.

Той изглеждаше тъжен, вероятно заради парите.

-        Казах им, че ще им обясниш.

-        Ти трябваше да им го обясниш, Бърт. Вече съм ти казвала всичко това.

-        Попитаха ме дали съм аниматор и когато казах не, не искаха да ми повярват. Казаха че ако се срещнат с госпожица Блейк, са сигурни че могат да променят мнението и.

-        Исусе, Бърт, това е наистина нечестно. Не може да бъде направено, а да наблюдават сина си да се надига от гроба като тромаво смъртоносно зомби, няма да помогне на болката им.

Той повдигна вежди.

-        Е, не мога да кажа, че се изразих така добре като теб сега, но ти се кълна, че им казах не.

-        Но въпреки това ще се срещна с тях, защото са предложили петнадесет хиляди за един час от времето ми.

-        Можех да ги накарам да вдигнат до двайсет бона. Отчаяни са. Можех да го подуша по тях. Ако им откажем директно, ще се опитат да намерят някой по-непочтен, по-малко спазващ закона.

Затворих очи и издишах бавно. Мразех да е прав, но това беше вярно. Когато хората достигнат определено ниво на отчаяние, започват да правят глупави неща. Глупави, тъпи, ужасни неща. Ние бяхме единствената аниматорска фирма в средния запад. Имаше една в Ню Орлиънс и една в Калифорния, но те не биха поели тази работа по същите причини, поради които и ние нямаше да го направим. Новите закони. Иска ми се да кажа, че беше за да спестим болката на клиентите си, но честно казано идеята че можеш просто да вдигнеш жертва на убийство от гроба и да я попиташ кой е убиецът и беше толкова привлекателна, че няколко от нас се бяха опитвали да го направят. Мислехме, че не е станало заради травмата от убийството, или защото аниматорът, който го е направил не е достатъчно силен, но не това беше причината. Ако си убит, се надигаш с една единствена мисъл в мъртвия си мозък: отмъщение. Докато не си получиш отмъщението, няма да чуеш ничии заповеди – нито дори на аниматора, или на вуду жреца или жрицата, които са те вдигнали от гроба.

Но само защото никой от почтените хора не би го направил, не означаваше че някоя недостойна личност би отказала. Тук и там из страната се срещаха хора, които притежаваха таланта, но не и морала. Никой то тях не работеше за официалните фирми, защото или са били уволнени поради неморалност, или изобщо не са били наемани. Някои защото не искаха да бъдат наемани, но повечето защото това, което правеха беше тайно и рядко беше нещо, за което биха искали властите да знаят. Те се прикриваха и не рекламираха много, но ако започнеш да размахваш двайсет бона наоколо, щяха да изпълзят от прикритията си. Щом бяха готови да си платят, Браунови щяха да намерят някой, който да пожелае да свърши, каквото искаха. Някой, който щеше да им даде фалшиво име, да вдигне детето им, да избяга с парите им и да остави страдащите родители да разчистват бъркотията и да се обясняват с полицията. В щатския върховен съд в Нова Англия вървеше пробно дело, което искаше смъртно наказание за човека, платил на човек, занимаващ се с магия, да убие някого с магически способи. Не знаех как ще се развие делото, и вероятно щеше да се стигне до Върховния съд, преди всичко да приключи. Никога нямаше да си простя, ако Браунови намереха някой неморален и свършеха на скамейката за смъртни наказания. Искам да кажа, че щеше да е много кофти, особено ако можех да го предотвратя тук и сега.

Погледнах Бърт с погледа, който заслужаваше. Този, който казваше, че е алчен кучи син и че знам, че е отказал парите по не толкова хуманитарни причини. Той просто се облегна и ми се усмихна, защото знаеше какво означаваше точно този поглед. Значеше, че ще го направя, дори и да не искам.

29

Госпожа Барбара Браун беше блондинка, а господин Стив Браун беше с кестенява коса, която бе започнала да сивее около слепоочията. Той бе по-висок от жена си с около десетина сантиметра, но като се изключи това, двамата си пасваха. Човек все още можеше да забележи симпатичната мажоретка с кръгло лице, която е била в гимназията. Красивият футболист бе все още там, в раменете и в очертанията на лицето му, но допълнителните килограми, годините и скръбта бяха обвили личностите, които някога са били. Очите им блестяха, но това беше неестествен блясък, почти шок. Тя говореше прекалено бързо, а той – прекалено бавно, сякаш трябваше да се замисли върху всяка дума, преди да я произнесе. Тя говореше като че ли приказването за сина ѝ бе нещо, което трябваше да направи, иначе щеше да се пръсне или да се пречупи.

- Беше пълен отличник, госпожице Блейк, а това е последната картина, която нарисува. Акварел на по-малката му сестра. Имаше такъв талант. – Тя подаде картината, която бяха донесли в една от онези пластмасови чанти за пренасяне на картини, които изглеждаха като тънко куфарче.

Покорно разгледах рисунката. Беше много мека, цялата в бледо синьо и деликатно жълто, а къдриците на детето бяха почти бели. Малкото момиченце се смееше и художникът бе уловил сиянието в погледа ѝ, което обикновено изискваше фотоапарат, за да се долови. Акварелът беше добър. За гимназист предпоследна година, беше направо поразителен.

- Прекрасна рисунка, г-жо Браун.

- Стив не искаше да я нося. Заяви, че няма нужда я виждате, но аз си помислих, че ако видите що за човек е бил, ще бъдете склонна да направите това, което искаме.

- Просто не смятам, че виждането на картините на Стив, ще повлияе на госпожица Блейк, Барбара. – Той я потупа по ръката докато завършваше изречението, но тя въобще не реагира. Сякаш не я бе докоснал. Започвах да осъзнавам кой бе движещата сила зад този драматичен фарс. Защото това беше фарс. Тя не говореше като че ли искаше синът ѝ да бъде върнат като зомби, за да може той да каже кой го е убил. Тя говореше сякаш искаше да го възкреся, да го върна наистина. Бърт беше ли чул това в гласа ѝ, беше ли го игнорирал, или тя го беше спестила за мен?

- Беше звезда в бягането и играеше във футболния отбор. – Тя отвори училищния годишник на подходящите места и видях Стив Браун, който тичаше, обут в шорти, а в ръката си държеше щафетна палка, главата му беше отметната назад, а върху лицето му бе изписана пълна концентрация. Косата му беше тъмна и не бе дълга. Стив Браун, застанал на колене на земята във футболна екипировка, държащ шлема, поставен на земята. Беше се усмихнал широко срещу фотоапарата, а бретонът покриваше очите му. Имаше косата на баща си и по-слаба, по-млада, по-весела версия на лицето на майка си, с изключение на устните и очите, които, отново, бяха на баща му.

Видях негова снимка в годишника, надвесен над планове и с много сериозна физиономия. Приличаше на бегач, строен, мускулест, но не много масивен. Не бих го избрала за футбол, не беше достатъчно набит. Кой знае, може да е запълвал дупка през лятото между предпоследната и последната година. Но въобще не е имал шанс.

В нощта на бала той и приятелката му, която е била последна година, са били коронясани за крал и кралица. Имаше тяхна снимка, направена на фона на фалшиви сребърни звезди и прекалено много пайети. Той се беше усмихнал широко към фотоапарата. Косата му беше подстригана съвсем скоро, така че изглеждаше добре оформена и гъста, и подчертаваше лицето му повече, отколкото, докато е тренирал бягане. Раменете му бяха малко по-широки, отколкото на снимките в годишника и на пистата. В белия си смокинг изглеждаше по-висок. Момичето беше русокосо и изглеждаше като по-слаба и по-висока версия на майка му. Момичето излъчваше увереност и бе прекрасно, с по-тайнствена усмивка от тази на Стиви. Гледайки снимките им, беше очевидно, че не знаят, че след по-малко от шест часа ще бъдат мъртви.

- Кейти и Стиви се срещаха от почти две години. Гаджета от гимназията, точно като мен и Стиви. – Тя се наведе напред, докато обясняваше, устните ѝ бяха полуотворени, езикът ѝ ги навлажни, сякаш тя изпитваше трудност да попречи на устата си да пресъхва.

Съпругът ѝ я потупваше по ръката и ме погледна с красивите си тъмни очи, които приличаха толкова много на очите на мъртвия му син. Каза ми с тях и с изражението на невероятно измореното си лице, че съжалява. Съжалява, че се е наложило да стана свидетел на това, да чуя това, да бъда тук в този момент.

Не ме биваше много в размяната на съобщения с погледи, най-доброто, което можех да направя бе да кимна със съчувствие и да го гледам повече в очите, отколкото гледах нея. Той кимна леко в момент, в който Барбара не можеше да го види. Ето, имахме общ момент, много мъжки момент. Разбирам те, и аз те разбирам. Разбирам какво искаш да кажеш, и аз разбирам какво искаш да кажеш. Ако бях по-добро момиче, щях да кажа нещо гласно, за да бъда сигурна.

- Изглежда е бил прекрасен човек – изрекох.

Тя се наведе напред още малко, в ръцете си държеше малък албум със снимки, един от онези дебелите, които бабите носеха в чантите си. Отвори го непохватно и вече се взирах в тъмнокосо бебе, после в малко дете, в ученик в основно училище.

Поставих ръце върху нейните и ѝ попречих да обръща страници.

- Госпожо Браун, Барбара...

Тя не искаше да ме погледне. Очите ѝ започваха да блестят все повече.

- Госпожо Браун, не е необходимо да ми доказвате, че синът ви е бил добро дете. Вярвам ви.

Господин Браун се изправи и се опита да ѝ помогне да прибере албума обратно в чантата си. Тя не искаше да го прави, а той не би я карал насила. Стоеше прав, донякъде безпомощен, а големите му ръце бяха отпуснати отстрани.

Тя отново се наведе към бюрото и обърна нова страница.

- Ето тук печели научното изложение в пети клас.

Не знаех как да спра това, без да бъда жестока. Облегнах се назад в стола и престанах да гледам снимките. Погледнах Стив в очите, които също бяха станали по-блестящи. Ако и двамата започнеха да плачат, щях да напусна. Ако можех да им помогна, щях, но не можех. И честно казано, не мислех, че Барбара Браун беше дошла при мен, за да вдигна зомби.

Погледнах отново снимката на Стив в осми клас – първата му година във футболния отбор. Изненадах се, бих предположила, че баща му ще го запише в младежката лига. Фактът, че Стив е изчакал, докато синът му пожелае да играе, ме накара да си подобря мнението за него.

Поставих ръце върху нейните и върху албума. Натиснах достатъчно силно, че тя най-накрая да ме погледне. Очите ѝ бяха като диви, сякаш сълзите бяха най-малката ни грижа. В погледа ѝ имаше нещо почти яростно.

Промених думите, които щях да изрека, защото тя не беше готова да чуе „Вървете си, не мога да ви помогна.“.

- Казахте ми, че това е станало в нощта на бала, но не ми съобщихте никакви подробности. – Всъщност, не исках подробности, но бях готова на всичко, което можеше да спре показването на снимки и отчаяния поток от спомени. С убийство можех да се справя. Но пътешествието в спомените ми лазеше по нервите.

Очите ѝ погледнаха бързо в дясно, после на ляво, след което тя се облегна назад, оставяйки албума в ръцете ми. Оставих го отворен на празненството по случай тринайстия му рожден ден. Усмихнатите лица на него и на приятелите му се бяха събрали около торта.

Дъхът ѝ излезе бавно и с продължителен хъркащ звук. Не беше звук, който човек чува често от живите. Преглътна конвулсивно и се протегна към ръката на съпруга си. Той продължаваше да стои прав. Лицето му се отпусна леко, само защото тя се беше протегнала към него.

- Откриха колата на Стив отстрани на пътя, като че ли са били попаднали на дупка. От полицията смятат, че някой ги качил на стоп – обясни той.

- Стив не би се качил в кола на непознати – каза твърдо Барбара, - както и Кейти. – Очите ѝ бяха малко по-малко подивели. – Бяха добри деца.

- Сигурна съм в това, госпожо Браун. – Хората явно обичаха да превръщат мъртъвците в светци, сякаш самата им доброта би трябвало да ги предпази. Непорочността не беше щит срещу насилието, всъщност, понякога самото незнание убиваше по-бързо.

- Не твърдя, че не са били добри деца – каза Стив.

Тя не му обърна внимание, беше прибрала ръката си. Стискаше здраво чантата в скута си, сякаш трябваше да се държи за нещо, а неговата ръка не беше достатъчна.

- Те не биха се качили в кола на непознати. Стив пазеше много Кейти. Не би го направил. – Тя беше толкова убедена, че не може да се каже нищо друго по този въпрос.

- В такъв случай са познавали хората, които са ги качили? – попитах.

Това явно я обърка. Тя се намръщи, очите ѝ започнаха да се стрелкат настрани, като нещо, уловено в капан.

- Никой от познатите ни, не би наранил Стив или Кейти.

Беше сигурна за историята с непознатите, но относно това не беше. Някъде в нея беше останала достатъчно логика, за да разбере, че или са се качили в кола на непознати, или са били в кола на хора, които са познавали. Нямаше други варианти.

- Според полицията е възможно да са били принудени да се качат в друга кола, може би с оръжие – намеси се Стив.

Тя клатеше непрестанно главата си.

- Не мога да понеса мисълта как някой е насочил оръжие срещу тях. Просто не мога да се сетя кой би направил нещо такова.

Той я потупа по рамото.

- Барб, може би е по-добре да изчакаш в другата стая, докато приключа разговора с госпожица Блейк.

Тя продължаваше да клати глава.

- Не, не, тя ще ни помогне. Тя ще върне обратно Стив и той ще може да ни каже кой е причинил това на него и на Кейти, и всичко ще се оправи. Трябва да знаем кой е могъл да извърши нещо толкова ужасно. – Тя вдигна поглед към мен и за момент очите ѝ се проясниха. – Стив и Кейти не биха се качили в кола на непознати. Говорили сме за това. Той знаеше, че ако някой го заплаши с оръжие и се опита да го принуди да се качи в кола, не би го оставил жив. Говорили сме с него по въпроса още откакто беше малко момче. – Дъхът ѝ заседна в гърлото, но не се разплака, все още не. – Знам, че той би направил това, на което съм го учила. Щеше да грабне Кейти и да се втурне към дърветата. Колата е била паркирана точно до гората. Могли са да се скрият там. Трябва да е бил някой, когото Стив е познавал, или тя го е познавала. Трябва да е бил някой, когото ние познаваме, госпожице Блейк – настоя тя, сменяйки настроението си отпреди минута. – Красивото ни момче бе отнето от човек, който е бил в къщата ни, ял е от храната ни, подарявал ни е цветя. Някой, когото познаваме, е чудовище, но не сме го знаели. – Ето това беше истинският ужас. Не просто, че синът ѝ и приятелката му са били убити, но че убиецът би трябвало да бъде някой, когото Барбара и Стив Браун познават.

Какво ли е да се взираш в лицата на приятелите си, в лицата на приятелите на детето си, и да се питаш „Ти ли беше? Или ти? Кой от вас го е извършил?“?

Даже не можех да споря с нея, защото има повече от 80% вероятност човек да бъде убит от познат, отколкото от непознат. Жестока, но вярна статистика.

- Казвате „чудовище“. Имате предвид, че са убили сина ви, или говорите за начина, по който е направено? – Може да е било нещо свръхестествено. Може би има повече от една причина, поради която са дошли при мен. Можех да се надявам, че има нещо, което бих могла да направя за тях.

Тя сложи длани върхи лицето си и се разплака, при това не тихо.

Стив Браун заговори, надвиквайки воплите, сякаш ги беше чувал и преди.

- Това, което им беше причинено, госпожице Блейк, това, което им бе направено, беше чудовищно. – Той не приличаше на човек, на когото често в живота му се е налагало да изрича „чудовищно“. Не мисля, че беше избрал тази дума с лекота.

Барбара Браун се люлееше напред и назад, напред и назад, докато ридаеше. Плачът ѝ явно е бил толкова силен, колкото мислех, защото телефонът на бюрото ми звънна.

Подскочих, но вдигнах слушалката. Обаждаше се Мери – нашата много способна секретарка.

- Всичко наред ли е?

- Не – отвърнах.

- Искаш ли да се преструвам, че имаш друг клиент?

- Петнайсет минути – казах.

- Или по-скоро, ако стане по-шумно? – попита Мери.

- Да, би било добре. – Затворих, обещавайки на себе си да изпратя цветя на Мери, или шоколадови бонбони, или и двете.

Стив Браун опитваше да успокои жена си. Тя беше спряла да се люлее и се облягаше на него. Плачът беше леко затихнал. Когато сините ѝ очи се обърнаха отново към мен, обещанието за насилие се беше завърнало в тях. Ако тя разбереше кой го е извършил, не бях сигурна какво би му причинила. Гледайки в очите ѝ, въобще не бях убедена, че ще чака съд и присъда.

Тя заговори много бързо, думите ѝ почти се сливаха една с друга:

- Изнасилили са Кейти, изнасилили са я, и са осакатили Стив, отрязали са... – Тя спря да говори, притисна ръце към устата си, а очите ѝ бяха станали невъзможно големи. В този поглед не беше останал много разум.

Не свалих очи от нея, докато питах Стив Браун:

- Значи някой ги е качил, след като са имали проблем с колата си, и после...

- Открили са ги в заслон в гората – обясни той, - и двамата са били изнасилени. – Изрече думите с тих глас, без промяна в интонацията, сякаш не чувстваше нищо, докато говореше, и може би бе точно така, поне не и на повърхността, където можеше да си даде сметка за това. Налагаше му се да изтика болката си надълбоко, колкото му бе възможно, защото болката на Барбара беше по-важна от неговата, по-всепоглъщаща.

- Отрязали са му... – В този момент той почти се пречупи, но се окопити и го видях как се опитва да овладее изражението на лицето си. – Кастрирали са го. – Едното му око потрепна неволно. – Докато е бил все още жив. – Гласът му беше станал по-тих.

- Полицията въобще не го откри – каза тя пискливо, - не могат да го открият. Чудовищата са взели част от него, а полицията не може да я открие. Трябваше да го погребем без нея. Взели са я, а ние не можахме да му я върнем. – Гласът ѝ ставаше все по-шумен и по-шумен, не беше точно викане, но не бе и съвсем далече от това. Истерията беше на ръба да се развихри. - Не са взели нищо от Кейти. Защо не са я нарязали? Защо само Стив? Защо така? Защо биха взели това? Защо това?

Ако имах пистолет със стрели, заредени с валиум, щях да го използвам. Но нямах. Беше отвратително, ужасно, но не можех да го оправя, и наистина нямах нужда да добавям още един кошмар към списъка си. Не можех да им помогна. Ставаше въпрос за човек-чудовище, а аз не бях експерт по такива.

Най-накрая продължих с думите:

- Госпожо Браун, госпожо Браун, Барбара! – изкрещях, но това не я забави. Тя се беше отнесла, потънала в болката си, в страданието си, в загубата. Виках, но нямаше кой да ме чуе.

Мери отвори врата и каза нещо два пъти, преди да успея да я чуя над гласа на госпожа Браун.

- Следващият ти клиент е тук, Анита. Вече си закъсняла с петнайсет минути. – Мери ме гледаше, но очите ѝ бяха леко разширени. Някога е била секретарка и по време на следването си е работила за криминален адвокат, така че и преди е виждала скърбящи и истерични клиенти, но или този случай бе новост, или и тя не харесваше ситуацията повече от мен.

- Ще използвам един от другите кабинети, господин Браун. Ще ви дам няколко минути да се овладеете.

Барбара Браун се втурна към мен.

- Моля ви, госпожице Блейк, моля ви, моля ви да ни помогнете. – Тя ме сграбчи за предната част на сакото. Ръката и се докосна до дръжката на оръжието ми, и това я накара да спре, но само за секунда. След това смачка с ръце предницата на сакото ми. Ако беше мъж, можеше да ме дръпне рязко към нея, но не го направи. Само се вкопчи в мен, умолявайки: - Моля те, Стив, покажи ѝ чека.

- Барбара, тя няма да ни помогне.

Тя впи още по-силно ръце в сакото ми, мачкайки плата на топка. Сакото беше женско, не мъжко, и нямаше толкова материал, който да поеме такова въздействие. Това накара ременете ми да отидат напред, ограничи движенията ми и тя направи невъзможно да извадя оръжието си. Не вярвах, че тя ще излезе толкова извън контрол, че да имам нужда от оръжие, но за мен това беше стандартно поведение. Никой не може да компрометира оръжието ми, никой. Проблемът бе, че не можех да измисля начин да се освободя от нея, без да я нараня физически. А това не исках да го правя.

- Стив, покажи ѝ чека. – Тя бе толкова близо до мен, че усещането беше странно интимно, достатъчно близо за целувка, прекалено близо за борба.

- Покажете ми това, което тя иска, господин Браун – запазих гласа си спокоен, без гняв, без намек за онова, което мислех, което беше да я разкарам от мен. Не бях несъчувстваща, но непознат беше навлязъл в личното ми пространство, а това никога не ми харесваше.

Върху лицето му беше изписано извинение, докато водеше нещо от вътрешния джоб на сакото си. Беше един от онези големи чекове. Той го вдигна, за да мога да го видя ясно. Чекът беше на стойност 130 хил. долара, изплатими в брой.

- Вземете чека, госпожице Блейк, ще ви го подпишем, сега, днес. Веднага.

Поклатих глава и внимателно поставих ръцете си върху нейните, щях да я махна от мен.

- Не мога да приема парите ви, госпожо Браун. – Опитах се да махна ръцете ѝ, но тя ги вкопчи още по-силно. Сакото щеше да остане смачкано завинаги.

- Това са спестяванията ни, но можем да рефинансираме къщата. Можем да ви дадем още. – Очите ѝ блестяха силно точно до моите. Този неестествен блясък се беше появил отново и се почудих дали не е взела нещо, нещо, предписано от лекар. Ако е така, то са избрали неправилното лекарство.

Не можех да махна ръцете ѝ от мен, без да я нараня, а все още не бях склонна да го направя. Потупах я, опитах да се държа приятелски.

- Не става въпрос за пари, госпожо Браун. Ако можех да съживя сина ви и да открия кой е извършил това, щях да го направя. Заклевам се, че щях, но не се получава по този начин.

Натаниел беше до вратата. Изгледа ме, сякаш казваше „Мога ли да помогна с нещо?“, но не можех да се сетя да нищо, така че поклатих леко глава.

Явно Мери беше отишла при Бърт, защото той се появи на прага, а тя го следваше.

- Госпожо Браун, трябва да пуснете Анита. Още преди срещата ви съобщих как ще протече тя. – Гласът му беше равен, почти напевен, сякаш беше правил това и преди. За мен не го беше правил често, но не всички имаха моите чар и способност да плашат хората. Обикновено, оръжието изнервяше повечето клиенти, но Барбара Браун не даваше пет пари за него.

Тя хвърли поглед към Бърт, но след това се обърна незабавно към мен, а ръцете ѝ продължаваха да стискат сакото ми.

- Не може да откажете, госпожице Блейк, ако го направите, значи всичко е свършено, не може да свърши. – Тя започна да ме разтърсва леко, едновременно с всяка дума. „Не“, разтърсване, „може“, разтърсване, „да“, разтърсване, „свърши“. Разтърсване.

Майко мила, как да ѝ помогна и как да я махна от мен, без да влоша положението. Имахме консултант за справяне със скръбта, но се съмнявах, че би отишла при такъв. Не беше стигнала още до този момент. Беше във фазата „аз-полудявам“.

Спрях с опитите да я откопча от мен, но ми омръзна да ме разтърсва. Реших да заложа на истината.

- Убито зомби убива убиеца си.

- Искам ги мъртви – тя почти изкрещя и стисна още по-силно, така че съвсем малко се изплю на лицето ми, по случайност.

- Зомбито унищожава всичко и всеки, който се изпречи на пътя му, докато не умъртви убиеца си. Виждала съм зомбита, които избиват невинни свидетели по случайност.

- Стив не би направил такова нещо – каза тя, а лицето ѝ бе толкова близо до моето, че исках да се отдръпна, за да мога да я фокусирам, но тя беше хванала прекалено много от сакото ми, така че бях в капан. – Стив беше толкова кротък човек. Никога не би наранил когото и да било. Просто ще ни съобщи кой е извършил това ужасно нещо.

- Госпожо Браун, Барбара – изрекох и тя ме погледна, някъде в нея имаше намек за разум. – Това няма да бъде Стив, Барбара. Това ще бъде ходещ мъртвец. Той няма да бъде вашият син, ще бъде само съживен труп.

Тя снижи лицето си, така че гледах надолу към върха на русата ѝ глава. Раменете ѝ се отпуснаха и си помислих, че съм я накарала да ме чуе.

Бърт изрече:

- Госпожо Браун, ако дойдете в офиса ми за няколко минути, за да може всички да се успокоим и да продължим с деня си.

Мисля, че „да продължим с деня си“ беше причината. Тя настръхна и разполагах със секунда, в която да реша дали бях готова наистина да я нараня, или не. Поколебах се и това беше достатъчно. Чрез сакото, тя ме държеше прекалено близо, не можех да се дръпна и не можех да вдигна ръка, преди тя да ме пусне. Тя издра лицето ми. Но за да го направи, се пусна с едната ръка. Вдигнах освободената си ръка и блокирах следващия ѝ опит да издере очите ми. Тя ме пусна и с другата си ръка, но аз я улових за китката, пристъпих настрани, като едновременно с това, я издърпах. Използвах собствената ѝ инерция, за да я завъртя и тя се озова на колене, с една ръка зад гърба си, а с другата си ръка я държах през раменете. Не я притиснах през гърлото, защото се надявах, че някой може да я извлече от мен преди това да стигне прекалено далече.

Лицето ме пареше силно, като започваше точно под лявото око и стигаше до средата на бузата. Още преди да усетя първата капка, знаех, че ще кървя, просто го знаех.

Тя пищеше, със силни, пронизителни писъци.

Стив Браун беше най-близо до нас и каза:

- Наранявате я.

- Аз да я наранявам – се възмутих, - тя се опита да ми издере очите.

Не я държах толкова здраво, колкото би трябвало, защото все още се опитвах да се държа добре с бедната, съкрушена, полудяла жена. Тя се извъртя в мен и впи ноктите си през ръката ми. Притиснах лакътя си по-силно в гърлото ѝ и дръпнах ръката зад гърба ѝ рязко. Тя извика, но това спря внезапно, защото притисках врата ѝ. Знаех как да приложа задушаваща хватка така, че всичко което може да причини на човек, да бъде загуба на съзнание. Знаех, че не трябва да чупя адамовата ябълка или нещо друго толкова глупаво. И признавам, че в този момент вече бях вбесена, но господин Браун не трябваше да прави това, което извърши.

Той извика:

- Пусни я!

Отговорих , мисля че спокойно:

- Ако можете да я контролирате, ще го направя.

Тя започна да се бори и аз притиснах главата си по-силно към нея. След което две неща се случиха едновременно. Натаниел каза:

- Анита, внимавай.

А Мари извика. Вдигнах поглед навреме, за да видя как Стив Браун ме удря по лицето.

Това накара главата ми да се отметне назад и реалността да се измести съвсем леко настрани, като телевизор, който не е на фокус. Не ме заболя веднага, не както драскотините и всичко останало. Обикновено човек може да прецени колко зле е ранен по това колко време е нужно, за да се усети болка. Бързата болка – леко до средно нараняване, бавно настъпила болка – не е добре.

Ударът беше добър, солиден и здрав. Мисля, че той очакваше да падна, защото върху лицето му беше изписана изненада. Или преди никога не беше удрял жена толкова силно, или пък въобще не бе удрял жена. Настъпи една от онези секунди, в която се гледахме един друг над главата на жена му, и която изглеждаше, че продължава вечно, но всъщност бе колкото едно примигване с очи.

Видях устните му да се движат, но не можех да чуя какво казва. Единствения звук беше висок, жужащ, бял шум, и вкусът на кръв в устата ми. Нямаше значение, че това бе собствената ми кръв. Единственото важно бе, че това е кръв, а аз бях ядосана.

За миг, за един удар на сърцето, надуших кожата на Барбара Браун под аромата на парфюма ѝ. Момент, в който можех да подуша кожата ѝ, солена, с неприятна миризма на болест заради мъката ѝ, която се носеше като отрова от кожата. Тя беше наранена, болеше я, а аз можех да сложа край на това страдание. Притиснах се здраво към тялото ѝ, достатъчно силно, че съпругът ѝ не можеше да ме удари, без да рискува да я нарани. Все още не можех да чуя гласа му, но чувах нещо друго. Можех да доловя биенето на сърцето ѝ. Толкова шумно, толкова силно. Звукът беше наситен, тежък, не като онзи тънък, несигурен звук, който се чува през стетоскопа. Така би звучала едно сърце, ако човек можеше да постави ухо в нечий гръден кош. Така звучеше нечий живот, биещ в тялото на човек, бързо и по-бързо. Барбара Браун и преди ми беше замирисала като храна, но сега този първи приток на адреналин преминаваше през организма ѝ. Някаква част от нея, която тя дори не можеше да назове, знаеше, че нещо не е наред. Знаеше, че опасността е много, много близко.

Сигурно съм затворила очите си, защото усетих как той се е надвесил над мен. Отворих ги и видях, че Стив Браун е напът да ме докосне. Мисля, че посягаше към косата ми, за да ме издърпа от жена си. Но видях ръката и я улових, само я спрях с моята. Тя изглеждаше малка, обвита около неговата по-голяма ръка, но моята беше силна, и когато той се опита да се отскубне, не успя.

Продължавах да държа жена му на колене с другата си ръка, обвита около кръста ѝ, а ръката ѝ беше почти на нивото на раменете. Смътно си помислих, че ако продължа да я дърпам, може да извадя рамото ѝ. Но друга част от мен, която усещах много по-близко, реши, че всичко е наред, така или иначе ще трябва да я разчленим, за да я изядем. Което беше вярно, ако щяхме да я ядем. Щяхме ли?

Винаги съм смятала, че звярът е същество, обзето от страст, защото страстните чувства можеха да го извадят на повърхността. Но това не беше страстно, а безстрастно. В съзнанието ми не съществуваше правилно или грешно. Нямаше съчувствие, нямаше усещане, че това бяха две приятелски човешки същества и ще бъде грешно да ги нараня. Това дори не съществуваше в съзнанието ми. Те ме бяха наранили, аз бях гладна, а тя миришеше толкова хубаво, и в същото време толкова лошо. Тя миришеше на болест и осъзнах, че това са лекарства. Можех да ги надуша в потта ѝ – парлива, тежка.

Пуснах я толкова рязко, че тя падна напред на килима, но продължих да държа Стив Браун и го издърпах покрай жена му, защото той се беше навел, за да я види, а аз наруших равновесието му. Той миришеше на страх и на гняв, но нищо друго. Беше чист.

Той се препъна и аз поставих ръка върху ризата му, докато с другата използвах ръката му, за да го приближа. Сега можех да чуя сърцето му, туптеше, туптеше, толкова тежко, толкова наситено, толкова... толкова хубаво.

Усетих движение зад себе си и се завъртях, като без да се замисля повлякох Стив Браун заедно с мен и го спънах, така че той се озова на земята пред краката ми, а аз продължавах да държа здраво ръката му. Храната би трябвало да бъде на земята.

Натаниел беше при мен и докосваше лицето ми. Отскочих назад, сякаш ме беше ударил, но с това единствено докосване, звукът се завърна с грохот в главата ми. Жена пищеше. Мери питаше:

- Да се обадя ли в полицията?

- Не – казваше Бърт,- не, можем да се справим с това.

Съмнявах се. Но в мига, в който си го помислих, погледнах към господин Браун. Той се взираше нагоре към мен с широко отворени очи, и беше изплашен. Пуснах го, сякаш кожата му ме изгаряше. Заотстъпвах назад, докато не се блъснах в Натаниел. Пресегнах се за ръката му без да гледам и се вкопчих в нея. Само заради това, че го докосвах, можех да мисля по-добре. При нормални обстоятелства, всичко, за което мислех, докосвайки Натаниел, беше секс или храна, но днес това ми помогна да си припомня, че съм човек и какво означава това.

- Помогни ми – прошепнах.

- Излезте навън – нареди той.

Всички го зяпнаха.

Изкрещях:

- Вън, излезте навън, всички! – Понечих да се втурна към тях, но Натаниел ме улови за кръста и аз го оставих да ме хване. Насилих се да не се боря. Но продължавах да крещя:

- Изкарайте ги! Изкарайте ги!

Стив Браун сграбчи жена си за рамото и започна да я влачи към вратата. Бърт най-накрая се раздвижи, хвана я за другото рамо и започна да помага. Гледаше ме, сякаш никога досега не ме беше виждал, и може би наистина не беше. Бърт имаше дарбата да вижда само това, което желае.

Бледото лице на Мери бе последното, което забелязах, преди да затворят вратата, а думите „изкарайте ги“ преминаха в неопределен писък. Един дрезгав писък, след него друг, докато гърлото ми не се възпали и не се отпуснах в ръцете на Натаниел.

Преди бях усещала звяра само като огромно домашно животинче, което се отъркваше в тялото ми, в съзнанието ми, но днес знаех, че това не беше най-опасната част от звяра. Най-опасното в него бе, че е животно, а истинските животни нямат никакво усещане за правилно и грешно. Крещях, защото да престана и да направя нещо друго, означаваше да рискувам това съзнание да се завърне в мен, а не бях сигурна, че мога отново да го спра.

30

Натаниел извика името ми, но не можах да му отговоря. Страхувах се да му отговоря. Страхувах се, че ако отделях дори момент да го помисля, студеният разум щеше отново да превземе ума ми. Натаниел се смъкна на колене, докато ръцете му все още обгръщаха кръста ми. Внезапното движение ме стресна, спря крясъците, все едно някой превключи ключ. Другият разум се изля в тишината. Но вече не беше студен, а уплашен. Леопардите са самотници. Има само три причини да срещнеш друг леопард в природата. Битка, чукане или хранене. Той беше нещо, което или щеше да ни нарани, или да ни изчука или да ни изяде. В страха, който беснееше из мозъка ми, нямаше друг вариант. Мислех че знам какво представлява реакцията „бий се или бягай”, но бях сгрешила. Това сега караше всичко, което преживяно от мен като човешко същество, да бледнее в сравнение. Нуждата да го нападна или да побягна, ме пронизваше цялата – чак до връхчетата на пръстите на ръцете и краката ми. Никога не бях изпитвала такъв приток на адреналин. Цялото ми тяло беше изпълнено с него, по-силно, по-бързо, защото бях на път да вляза в бой до смърт.

Опитах се да преборя паниката, да овладея импулса за бой, да не се боря с Натаниел. Можех да се измъкна. Знаех го, и другият разум също го знаеше. Можехме да се измъкнем. Можехме да намерим безопасност. Но малката част от мен, която все още бе човек знаеше, че Натаниел няма да ни нарани. Трябваше да го оставим да ни притисне, трябваше, защото знаех че мога да избягам. Това, което не знаех беше, какво ще се случи, ако се измъкнех? Какво ще се случи, ако Натаниел не успее да ме притисне и да ме задържи, докато отново започнех да мисля като човек? Не исках да разбирам, защото щеше да е нещо лошо, нещо, с което нямаше да искам да живея в последствие.

Преборих се да остана неподвижна. Да позволя на Натаниел да ме повали, да остана отпусната в ръцете му, докато ме притискаше към пода. Другото съзнание пищеше през мен, докато тялото ми докосваше килима. Пищеше, че ще умрем, и го вярваше. То нямаше приятели наоколо. Досега мислех, че поне част от моя звяр е вълкът на Ричард, но в този момент разбрах, че не беше така. Това, което се бореше с мен, не беше нещо, което разпознаваше по-голямата социална организация на глутницата. То имаше само жертви, съперници, партньори и малки. Никоя част от мен не виждаше Натаниел като дете.

Позволих му да ме притисне с лице надолу към килима. Полата ми беше прекалено къса, за да е комфортна, докато лежа на пода и започна да се надига нагоре. Тялото му се притисна към гърба ми, дланите му държаха китките ми. Борех се с пищящия глас в главата ми, за да остана неподвижна, да оставя Натаниел да ме притисне толкова добре, колкото можеше. Той нямаше опит в обездвижването на хора. Направи го по единствения начин, по който знаеше – като разтвори краката ми с бедрата си, така че да не мога да се изправя на колене и да го отхвърля. Полата се надигна по бедрата ми, докато не се оказа скупчена толкова нагоре, че между него и мен вече нямаше нищо друго, освен коприната на бельото ми и неговите панталони. Беше ужасно уязвима позиция. Не харесваше дори на тази част от мен, която все още бях аз. Защото щом някой успее да те притисне по този начин, опциите ти изчезват. Аз обичам опциите. Опциите те предпазват.

„Натаниел няма да ме нарани. Натаниел няма да ме нарани”. Продължавах да си го повтарям отново и отново, и отново, докато той притискаше тялото си по-плътно до мен. Частта от мен, която беше звяр, знаеше че в тази позиция може да ни пречупи гръбнака. Частта, която си бях аз, го чувстваше като прелюдия към изнасилване. Знаех че Натаниел няма да го направи, а и честно казано знаех, че ако си решил да го правиш, ще си махнал някои дрехи, преди да стигнеш до тук. Защото, когато си притиснал някого по този начин, ръцете ти вече са заети, а мъжките панталони не се разкопчават сами. Логично погледнато, бях в безопасност, но когато си уплашен обикновено не побеждава логиката. Звярът беше уплашен, защото не можеше да се довери на друг леопард. Аз бях уплашена от това, което щеше да се случи, ако най-малко доминиращия човек в живота ми не може да ме задържи достатъчно, така че да не мога да разкъсам гърлото му или да счупя тънката врата на офиса и да изколя всички отвън. Вярвах че Натаниел няма да ме нарани. Но не вярвах че ще може да ме контролира и да опази всички останали. Най-вече не му вярвах, че ще опази себе си. Не ме ли беше умолявал точно тази сутрин да забия зъби в гърлото му и да му пусна кръв? Не вярвах че щеше да е... достатъчен. Достатъчно леопард, достатъчно мъж, достатъчно човек, просто достатъчно. И това съмнение подхранваше страха ми, подхранваше всичките ми страхове и аз загубих. Загубих себе си. Загубих контрол. Загубих.

Последната ми ясна мисъл, преди паниката да се настани в мен, беше: „Трябва да стана от пода”. Трябваше да стана. Забравих всичко, което някога съм знаела за това как да използвам тялото си, как да се бия. Чувствах единствено паниката, а тя не планира. Тя реагира.

От отпуснатата неподвижност, за която се бях борила, изведнъж преминах в подскачане, извиване, хвърляне наляво-надясно. Борех се с цялото си тяло, с всеки мускул. Буквално дадох всичко от себе си в усилието просто да се изправя.

Тялото на Натаниел подскачаше заедно с моето. Стараеше се да задържи китките ми притиснати към килима, бедрата ми притиснати надолу, краката ми разтворени, така че да не мога да се изправя на колене и да го отхвърля. Усетих как се бори над мен, но не беше свикнал той да е отгоре.

Хвърлих се с цяло тяло наляво и повдигнах и двама ни наполовина. Той ни притисна отново долу и успях за момент да усетя потенциалната му сила. Толкова ужасно силен, докато ни притискаше обратно към пода. Ако беше решил да пусне едната ми китка, можеше да използва ръката си за нещо друго, но той продължи да държи китките ми и макар че не можех да се изправя, той не можеше да ме контролира, поне не достатъчно.

Той казваше нещо, не знам от колко време го повтаряше, преди да го разбера.

- Не ме карай да те нараня,Анита, моля те, моля те, моля те! – Почти изкрещя последната дума.

Паниката в гласа му, съобщи на леопарда, че ние побеждаваме. Накарай го да се страхува от нас и ще ни пусне. Това стимулира котката и отново се хвърлихме наляво. Ако гърбът му не се беше ударил в бюрото, щяхме да го отхвърлим. Изкрещях, но този път не беше от страх, а с триумф.

Останахме седнали, с гърба му опрян в бюрото. Краката му обгръщаха кръста ми. Одрах ги и част от мен не можа да разбере, защо платът не се раздра на кървави ивици. Едната му ръка ме обгърна през гърдите, и едва по-късно щях да осъзная, че беше покрил дръжката на оръжието ми с длан. Другата му ръка се сви в косата ми и опъна толкова силно, че от гърлото ми се откъсна вик на болка. За секунда усещах топлината на дъха му отзад на врата си. Леопардът изкрещя, че ще ни счупи врата, другата ми част просто беше объркана. Натаниел ме ухапа.

Заби зъбите си във кожата ми, в плътта ми. Почувствах зъбите му да се плъзват в мен и спрях да се боря. Сякаш превключи някакъв ключ, който не знаех че имам. В началото просто спрях да се боря. Ръцете ми паднаха безпомощно до мен. Тялото ми се отпусна и това, което трябваше да е болка, се усещаше топло и успокояващо.

Натаниел изръмжа с уста, все още впита в тялото ми, и това ме накара да изстена. Ръмженето се превърна в мъркане, един дълбок вибриращ звук и понеже устата му беше на горната част на гърба ми, този дълбок, пулсиращ ритъм се спусна по гръбнака ми, сякаш тялото ми беше камертон за гласа му.

Извиках, но вече не от страх или триумф.

Той разхлаби краката си около кръста ми. Останах отпусната и омекнала до тялото му. Разплете краката си, бавно, с напрегнато тяло, чакайки ме да реагирам, но вече бях отминала етапа на реакциите. Бях в очакване, очаквах да ме овладее, това беше единствената дума, която ми хрумваше. Това беше най-прекрасното усещане, толкова спокойно, толкова защитено.

Той задържа зъбите си на врата ми и ръката си в косата ми, но другата си ръка – нея премести бавно. Отпуснах се към него. Тялото ми се плъзна по предната част на неговото, задържайки се на място само от зъбите му и косата ми. Полата ми се беше повдигнала като колан около талията ми, а отзад дори и по-високо, заради тялото ми плъзгащо се по неговото. Натаниел плъзна ръка около кръста ми, издърпвайки я още по-високо, по случайност мисля. Изтегли и двама ни на колене, докато ръката му обгръщаше кръста ми. Премести я бавно. Останах на колене, олюлявайки се леко, защото всеки мой мускул беше разхлабен и спокоен. Наложи ми се да се концентрирам, за да остана на четири крака, а не просто да падна на земята, но ръката му в косата ми и зъбите му на врата ми ме задържаха изправена, накараха ме да искам да остана на колене. Но това малко усилие от моя страна, ми помогна да се върна поне частично на себе си, малко, не много, но малко повече от мен беше тук. Достатъчно че едновременно да се разтревожа и да се насладя на захапката му. Да се тревожа какво щеше да се случи, ако ме пуснеше, дали щях да се завърна към онзи студен ум? Да се наслаждавам, защото частта от мен, която не беше само котешка, харесваше този твърд захват, това придърпване на зъбите в плътта.

Знаех че съм по-добре, защото леко можех да чуя какво чувстваше Натаниел. Не звук, но нямах дума за усещането на нечии чужди чувства. Той беше уплашен, възбуден, раздразнен, объркан, несигурен, уплашен, нещастен, притеснен. Чувствах всяка емоция като паяжина, докосваща ме в тъмното. Нищо не се вижда и когато я докоснеш тя се разпада и изчезва, сякаш изобщо не е била там. Животните не притежаваха толкова емоции едновременно. Объркани и уплашени, да, но не и останалите. Останалото все още беше прекалено много за моя звяр.

Свободната ръка на Натаниел се замота в горната част на бикините ми. Полата ми се беше повдигнала сама нагоре, без никаква помощ от негова страна. Издърпа бикините ми надолу до коленете ми, но тъй като го правеше с една ръка, се свлякоха надолу бавно и трудно, и далеч не гладко. Той изръмжа раздразнението си и това накара дъхът ми да спре в гърлото и коленете ми да омекнат. Използва косата ми като дръжка, давайки ясно да се разбере, че ако се свлечах надолу, щеше да ме заболи. Това ми помогна да остана на колене. Помогна ми да се концентрирам и да се завърна още малко в собствения си череп.

Исках да кажа името му. Струваше ми се, че това ще помогне. Но не можех да се сетя какво е. Не можех да го кажа на глас. Сякаш самото понятие име ми беше непозната концепция. Миризмата, неговата миризма, това вече познавах. Опитах се да го кажа и ми отне три опита преди да прошепна „ванилия”.

Беше успял да се пребори да свали бикините почти до коленете ми. Но при тази дума спря. Задържа дланта си в косата ми, но повдигна устата си от врата ми, така че горещия му дъх погали раната, която ми беше направил.

- Анита, можеш ли да ме чуеш? Там ли си?

Там ли бях? Въпросът ми изглеждаше прекалено труден. Там ли бях? Мисля че изчаках прекалено дълго преди да отговоря, защото следващото нещо, което усетих беше коланът му, удрящ се в голия ми задник. Панталоните му се смъкнаха покрай мен.

Звярът притисна бедрата ми към него, но не за да го забави. Мислите не бяха чак толкова ясни, но се свеждаха до следното: Той ни беше победил в битка, беше си спечелил правото да се чифтоса. Вече знаех защо големите котки се биеха преди да се чифтосат. Трябваше да докажеш, че си достатъчно силен. Този стар биологичен императив да се размножаваш само с най-силния, с мъжкаря, който може да даде на поколението ти най-добрите гени.

Леопардът нямаше нищо против. Тя беше готова. Аз, от друга страна, имах проблем. Разбира се не можех да си спомня какъв беше. Не можех да мисля. Защото човешката част от мен беше съгласна, че Натаниел си беше спечелил правото да е тук. Той ни беше спасил. Беше спасил всички тези симпатични хора извън офиса ми. Офис, това беше. Не искаш да се чукам на работа. Точно това. Отдръпнах се от тялото му. Отдръпнах се от него и страхът му се увеличи рязко. Нямаше как да знае, че човешката ми част беше тази, която искаше да се отдръпне. Звярът усети притока на страх и от гърлото ми се изтръгна звук, който никога преди не бях чувала от себе си. Звукът не беше човешки.

Той изтегли косата ми толкова рязко, че ме накара да изпъшкам, но странно това ме накара да се отпусна. Болеше, но беше и приятно, и приличаше на онова чудесно спокойствие, което бях почувствала, когато захапа задната част на врата ми.

Потърка главичката си в тялото ми и звярът се размърда за него. Прошепна „Ъгълът не е добър”. След това използва косата ми и другата си ръка, за да ме наведе към пода.

Леопардът се присви пред него, подавайки му задника ми, сякаш бяхме разгонени. Изтегли гащите ми докрай по краката ми, заплете ги в токовете на ботушите ми и после изчезнаха. Звярът може и да беше разгонен, но аз не бях. Може би защото останах без бельо, но позицията „задник във въздуха” ми се струваше малко прекалено непристойна. Надигнах се достатъчно за да застана отново на четири крака, така че да не изглеждам все едно му се предлагах. Отворих уста да кажа нещо, но в този момент той навлезе в мен и забравих изобщо, че умея да говоря.

На звярът му се искаше, но не бяхме имали почти никаква подготовка, така че бях стегната. Ужасно стегната. Натаниел трябваше да се потруди, за да влезе в мен. Използва ръката си и косата ми, за да ме притисне отново към килима, в същата позиция, от която бях тръгнала. Беше си пак толкова непристойно, но май не ми пукаше. За пръв път звярът и аз бяхме в съгласие.

Бях спала с Натаниел, но бях определила твърди правила. Никога не го бях докосвала между краката, не и нарочно. Да минем от ограничаване дори и на докосване, директно към това да го усещам как си пробива път в тялото ми, беше направо прекалено. Не просто защото беше хубаво, макар че и това го имаше, а защото това беше Натаниел. Част от мен, макар че може би никога нямаше да го призная на глас, бе искала да пресече тази бариера, да я премахне, да я огъне, пречупи, да я игнорира.

Той се движеше, докато успя да влезе максимално дълбоко в мен, после се поколеба, спря да се движи и замръзна срещу мен.

- Анита, чуваш ли ме?

Дали го чувах? Дали го чувах? Котката изрева в главата ми и викът се откъсна от устните ми. Загубих част от спечеленото досега, защото звярът не се колебаеше, никак даже. То, тя, започна да движи бедрата ни, така че Натаниел остана неподвижен, но ние го изтеглихме от тялото ни, навън и все по-навън, и когато изглеждаше че върхът му ще се изплъзне от нас, се нанизахме срещу него.

Успя да каже:

- О, Боже.

Раздвижихме се върху него, срещу него. Тласкайки се колкото можем по-силно, по-бързо и по-дълбоко. Сякаш нищо нямаше да ни е достатъчно. Не бях достатъчно разтворена, за да съм толкова груба. Усещах как почти се закача отстрани, защото не си бях дала време да се отпусна. Но се чувствах нетърпелива. Нямаше мисъл за изчакване, само нужда. Исках да ме чука. Секс беше прекалено слаба дума. Не можех да го накарам да направи това, което исках. Исках по-дълбоко, исках още и имах нужда да ми помогне за това.

Той пусна косата ми, дланите му обхванаха бедрата ми и започна да води ритъма ни, моя и на котката. Ние бутахме, а той тласкаше, и точно както на дансинга аз бях следвала неговото тяло, сега той следваше моето.

Това беше танц на плътта, неговата в моята, докато не станах мокра и топла, и той започна да се движи лесно в мен, навътре и навън, навътре и навън. Когато започна да се плъзга в мен, той се притисна по-дълбоко, по-силно, сякаш разбираше за какво се молеше тялото ми без думи. Използва ръцете си, за да ме премести малко, докато не намери точката, която му трябваше и се гмурна в мен, сякаш искаше да излезе от другата страна, а аз изкрещях за него.

Погледнах през рамо и очите му не бяха лавандулови, а сини с малко сиво, и вече не бяха човешки. Ризата му беше разтворена, така че можех да видя гърдите и корема му. Направи с корема някакво движение, като екзотичен танцьор и ритъмът му се промени, стана по-бърз и някак си по гладък или цикличен, сякаш правеше кръг вътре и извън мен. Кръг, който слизаше надолу, докато навлизаше навътре и отиваше нагоре, когато излизаше навън, така че ме докосваше навсякъде, но не по едно и също време.

Докато беше груб ме беше разширил, карайки ме да го поема целия, че и отгоре, и сега се възползва от това тясно допълнително пространство. Използва го в този въртелив ритъм, за да ме погали от всички страни. Това беше едно от най-деликатните неща, които бях усещала от мъж, намиращ се в мен. Толкова внимателно и в същото време тласъкът на бедрата му беше толкова силен. Контролът отнемаше повече сила, от простото тласкане навътре в мен. Толкова много различни видове сила.

Движението нагоре, докато се изтегляше, беше това, което намери онази точка. Беше ми се случвало да я докосват с ръка и да я докосват по време на проникване, но никога както сега.

Всеки път, когато се плъзваше върху нея, дишането ми се променяше и той го чу, защото отново промени ритъма си. Започна да се плъзга отново и отново по тази малка точка. Не само връхчето, а цялата глава и колкото повече успяваше от ствола. Използваше се да ме погали по начин, който ми се беше случвал само с пръсти и длани досега. И както винаги, когато това място вътре беше докосвано правилно, усещането за натиск беше на косъм от неприятно. Тялото ми се чувстваше така, сякаш когато ме доведеше до оргазъм, течностите в тялото ми щяха да изтекат и то не само онези, които искахме. Винаги беше така, този натиск, по-силен отколкото който и да е вид оргазъм, сякаш ще загубиш изцяло контрол над тялото си. Беше се наложило Жан-Клод да ме преведе през това първите няколко пъти. Да ме успокои, че всичко ще е наред, каквото и да се случи. Че ще е чудесно.

Натискът се увеличаваше и увеличаваше, потрепервайки около границата на прекаленото. Толкова голямо удоволствие, че беше почти болка. Удоволствие, което се увеличаваше и увеличаваше в мен, като нещо топло и разширяващо се, сякаш оргазмът беше нещо отделно от мен, нещо, което нарастваше в мен и щеше да изскочи от тялото ми.

Успях да прошепна, почти да изсъскам, името му:

- Натаниел.

Той се поколеба за секунда.

- Анита, ти ли...

- Не спирай, моля те, не спирай.

Не попита отново. Промени малко позицията си, после затвори очи и се отдаде на ритъма на тялото си. Опитах се да раздвижа бедра, но дланите му се стегнаха на бедрата ми, задържайки ме неподвижна. Държейки ме на място.

Напрежението се увеличаваше, увеличаваше се, докато тялото ми не се изпълни с него, изцяло, и после се изля навън. Изля се като течност между бедрата ми, като писъци, като дланите ми, забиващи се в килима. Трябваше да издера нещо, да направя нещо с удоволствието. Сякаш налягането беше прекалено силно, за да остане задържано в кожата ми. Ако имах звяр в себе си, той щеше да се излее навън, заедно с гъстата течност между бедрата ми.

Той се измъкна от мен и аз легнах на килима, неспособна да помръдна. По дяволите, затруднявах се даже да фокусирам очите си, какво остава да движа нещо друго.

Той пропълзя до главата ми, отмествайки нежно косата от лицето ми.

- Добре ли си?

Започнах да се смея, после премигнах и се опитах да видя по-добре. Той все още стърчеше от панталоните си, все още беше твърд и корав, и макар че по него имаше течност, не беше нито достатъчно бяла, нито достатъчно гъста, та да е негова.

Преглътнах смеха и казах с все още задъхан глас:

- Не си свършил.

- Главата ти не беше на място, където да може да ми даде разрешение.

Затворих очи и опитах принудително да се взема в ръце. Когато ги отворих, отново можех да виждам, замъглените ръбове липсваха. Добре.

- Какво искаш да кажеш „да ти дам разрешение”?

- Няма да получа оргазъм, освен ако не ми кажеш, че мога.

Погледът на лицето ми сигурно е бил красноречив, защото добави с усмивка:

- Знаех че това ще ти се стори странно, но погледни го от хубавата страна,Анита. Мога да продължа да го правя много дълго време, защото така съм трениран.

- Трениран – казах.

Той кимна.

Отново затворих очи.

- Молеше ми се за оргазъм, за проникване. Имаше перфектното извинение, но не го направи. – Отворих очи и се втренчих в него. – Защо?

- Искам да ме искаш,Анита. А не просто да ме използваш за свръхестествени спешни случаи.

Седнах и си спомних, че съм без бельо. Погледнах мокета и за пръв път се зарадвах, че е в тъмно дървесно кафяво. Мокрото петно не си личеше чак толкова много.

- Къде ми е бельото? – попитах.

Той започна да се оглежда, сякаш сам не беше сигурен. Страхотно. Освен това още беше перфектно надървен, което беше разсейващо.

- Ако няма да... – започнах да правя движени, но спрях, – може ли да прибереш... това.

Той се обърна с усмивка, която беше ужасно близо до ухилване.

- Защо, притеснявам ли те?

- Да – казах, с толкова достойнство, колкото можах да събера, издърпвайки полата си надолу по бедрата.

Подаде ми бикините. Все още се бореше с усмивката, но тя изпълваше лавандуловите му очи с подтиснат смях.

Дръпнах ги от ръката му, но не можах да измисля подходящ начин да ги обуя отново. Честно казано бях толкова мокра, че ми трябваше кърпа, преди да мога да се обуя отново.

Заобиколих бюрото си леко нестабилно. Имах бебешки кърпички в чекмеджето. Помагат в почистването, когато се върнех на работа с някое пропуснато петно кръв. Колебаех се дали мога да пожертвам и резервната риза, която държах в бюрото, в случай на кървави спешни случаи, когато Натаниел проговори отново. И то не за нещо, което щеше да ми е приятно да чуя.

- Знаеш ли, рядкост е жена да може да прави това.

Чекмеджето ми беше отворено и държах влажните кърпички в ръка.

- Кое е рядко?

- Ти си рейнмейкър. – Беше коленичил от другата страна на бюрото, с ръце, облегнати на бюрото и брадичка, подпряна върху тях. Жестът беше странно детински, но с нищо не ме накара да се чувствам по-добре.

- Единствената дефиниция, която знам за този термин е за адвокат, които носи много пари на адвокатската си фирма. Допускам че рейнмейкър има значение, което не знам. – Внимавах нежеланието ми да обсъждам темата да си проличи в гласа ми. Чувствах се достатъчно неудобно да се почиствам. Бях мокра чак до коленете, че и по нататък. Исусе, каква бъркотия.

- Това е термин за жена, която може да еякулира.

Поех си дълбоко въздух и го изпуснах бавно.

- Може ли да не говорим за това?

- Защо си ядосана?

Това беше правилен въпрос. Защо бях ядосана? Трябваше да се замисля, за да съм честна дори и пред себе си. Извадих резервната риза от долното чекмедже и се подсуших с нея. Толкoва за резервните дрехи. Обух си бельото и се почувствах по-добре. Винаги се чувствах по-добре облечена. Защо бях ядосана?

Седнах на стола си, вадейки резервните чорапи, които държах в чекмеджето. В моята работа отиваха доста чорапи. Просто не са предназначени за носене на животински жертвоприношения, преследване на лоши момчета или обезглавяване на вампири. Не, найлонките просто не бяха създадени за моя начин на живот. Започнах да разкопчавам ботушите си, за да мога да сваля чорапите, които бяхме съдрали, борейки се на килима.

- Защо съм ядосана? – казах, почти като на себе си. върховете на пръстите ме боляха, остра бърза болка, след изчезването на последните ендорфини. Бях разкъсала половината си нокти чак до окървавена кожа. Щом забелязах кръвта започна да ме боли по-силно. Защо винаги болеше по-силно, след като видиш кръвта?

Той се изправи и закопча панталоните си. По крачолите му имаше петна, за които нямаше да помогнат нито мокрите кърпички, нито ризата ми. Нямах резервни дрехи за Натаниел.

- Да – каза той, след като се прибра на сигурно, все още твърд, плътен и готов. – Защо си ядосана?

- Ти не свърши – отговорих и започнах да свалям чорапа. Това ми даваше нещо полезно за правене, вместо да да го гледам в очите.

- Ядосана си, защото не съм свършил?

- Ядосана съм, защото ако беше свършил, щяхме да сме преминали това препятствие, а сега не сме.

- И? – попита отново.

Въздъхнах.

- И ако я бяхме прекосили, щеше да е по-лесно да го направим отново. Но като го направихме така, изглежда по-....

- Важно – предложи.

Кимнах.

- Да.

Той заобиколи бюрото и коленичи пред краката ми.

- Искам да в важно за теб,Анита. Не искам да съм някой, когото взимаш, защото трябва да вземеш някого, когото и да е. Искам да ме искаш.

- Казвал си го вече.

Той докосна дланите ми, там, където държаха новия чорап, освободи го нежно от пръстите ми и го постави на бюрото. Хвана и двете ми ръце в своите, а в очите му имаше толкова сериозен поглед, че чак се уплаших. Уплаших се какво ще каже.

- Ти ме обичаше от преди днес. Обичаше ме без секс. Никой никога не ме е обичал, нито ме е искал, без първо да ме е чукал. Никой откакто умря майка ми и... Николас... – Наведе глава за секунда и аз стиснах ръцете му. Бях видяла този спомен и не исках да мисли за него. Толкова ужасен, а е бил толкова малък. Исках да го предпазя от подобни неща. Исках да е в безопасност.

Усмихна ми се.

- Гейбриъл и Рейна ме научиха, че мога да струвам нещо, но тази стойност беше само за тялото ми, начинът, по който изглеждах и колко добре можех да чукам. – Стисна по-здраво ръцете ми. – Ти ме научи че струвам повече, отколкото просто да ме използват.

Опитах се да кажа нещо, но той постави пръст на устните ми.

- Знам какво ще кажеш. Мислиш че ме използваш с ardeur, защото съм твоя pomme de sang. Изобщо не знаеш какво означава да използваш някого,Анита. Изобщо.

В очите му отново се появи онзи поглед, който ги правеше да изглеждат много по-стари отколкото са. Поглед на унищожени надежди и повече болка, отколкото някой на неговата възраст би трябвало някога да е изпитвал.

Целунах пръста му, после притиснах лице към дланта му.

- Искам някой ден да спреш да правиш този поглед. Искам в живота ти да има достатъчно добро, което да балансира злото.

Усмихна се и в погледа му имаше толкова нежност, че ме накара да отместя поглед.

- Виждаш ли,Анита, мислиш че си корава и че използваш хората, но не си и не го правиш.

Отдръпнах се малко.

- Когато трябва, мога да съм корава.

- Но не и към мен, и не към Майка. Нито към някой, който би ти позволил да си мила с него. Ако те са гадни и ти се държиш гадно в отговор, но винаги първо им даваш възможност.

Поклатих глава.

- Не съм толкова добър човек, Натаниел.

Той се усмихна и докосна лицето ми, там, където ме бе одрала Барбара Браун. Присвих се.

- Да, такава си, но просто не ти харесва да го признаеш.

- По-добре да се облечем и да излезем, преди някой да повика полиция.

- Бърт не би повикал полиция, прекалено го е страх от лоша реклама.

Засмях се.

- Не си го срещал достатъчно често, че да го познаваш толкова добре.

- Познавал съм доста хора като Бърт. Той не е толкова лош, колкото бяха те, но имат същия... начин на мислене. Той иска да златната му кокошка да продължи да прави пари повече, отколкото е загрижен някой да не пострада.

Погледнах това ужасно младо лице, но отсреща не ме гледаше никой млад. Колкото и много да бях видяла от живота, Натаниел беше видял неща, които биха пречупили мен. Или поне дяволски биха ме изкривили. Обхванах лицето му в длани и казах:

- Какво ще правя с теб?

- Искам да правиш любов с мен – гласът му беше тих, но много сериозен.

Опитах се да го обърна на шега.

- Не точно сега, надявам се.

Усмихна ми се с нежната си усмивка, онази, която казваше, че няма да ми позволи да се измъкна.

- Не точно сега, но скоро.

Отдръпнах се назад и бях почти уплашена от него, уплашена по начин, за който оръжията не можеха да помогнат.

- Защо правиш нещата толкова трудни?

- Любовта трябва да е трудна,Анита, иначе колко ще струва? Ти ме научи на това през всичките тези месеци, през които споделях леглото ти без надежда за секс. Ти ме научи колко трудна може да е любовта.

- Съжалявам – казах,-разбрах го едва вчера.

Той се наведе напред на колене и се приближи достатъчно за целувка.

- Не съжалявай, прави любов с мен.

Гласът ми трепереше, когато казах:

- Не точно сега.

- Не – издиша той срещу устните ми,-но скоро.

Целуна ме, едно чисто докосване на устни и се отмести, за да ми даде малко пространство.

Гледах как се отдалечава през стаята към вратата.

- Ще им кажа, че всичко е наред.

Кимнах, защото нямах доверие на гласа си. Беше отстъпил назад, поне физически, но емоционално, емоционално изобщо не се беше поместил. Изчаках паниката да се появи, но не стана. Това което се изплува беше споменът за него вътре в тялото ми и мисълта, какво ли би било да се излее вътре в мен.

31

Бях доста шумна и това продължи дълго време, така че част от мен искаше в офиса ми да има заден изход. Но такъв нямаше, така че не можех да се промъкна, дори и да бях склонна да го направя. Освен това, ако Бърт някога заподозреше, че бях толкова притеснена от това, щеше да го използва срещу мен. Да се опита да добие някакво преимущество в играта на превъзходство, която двамата с него играехме от години. Единственият лек за това бе самоуверената физиономия. Въздъхнах.

Прокарах пръсти през косата си, което е единственото, което се предполага да направите, когато косата ви е толкова къдрава, колкото моята. Сресването само я правеше още по-къдрава. Проверих грима си в малкото огледало, което бях започнала да държа в бюрото си. Проблемът с обличането като жена, бе, че си принудена да започнеш да се грижиш за това. Веднъж след като сложиш червило, трябва периодично да го проверяваш дали не се е размазало като грим на клоун. Харесвах начина, по който ми стоеше, но се дразнех, че се налага да мисля за това.

Очната линия беше оцеляла доста успешно, но червилото беше размазано почти около цялата ми уста. Отново бях благодарна, че килимът е тъмен. Червено червило върху блед килим щеше да изглежда странно. Върху тъмно кафяво, човек не можеше да го види.

Използвах някакъв почистващ лосион за грим, който се предполагаше да сваля очния грим, но открих, че работи също толкова добре и при махането на червило. Използвах мокра кърпичка, за да махна всичко и трябваше да поставя наново червилото. Виждате ли, колко главоболия. Бях почти щастлива, че почти никога не ползвах основа за грим. Това щеше да е проблем при махането от килима.

Когато устните ми бяха толкова червени, колкото в началото, върнах всичко обратно в чекмеджето на бюрото, изправих се, оправих полата си, поех си дълбоко дъх и се запътих към вратата. С всичко, което ми се беше случило през последните двадесет и четири часа, пак беше необходим повече кураж, отколкото ми беше приятно, за това, че се налагаше да надвивам с поглед Бърт. Не правиш секс на работа. Просто не го правиш. Най-малкото издава липса на стил. Мамка му.

Когато отидох при рецепцията, имах изненада. Никой не предполагаше, че сме правили секс. Виковете бяха толкова бурни, че всички решили, че едва ли не сме се биели до кръв. Факът, че и двамата с Натаниел излязохме по-разкървавени, отколкото в началото, помагаше. Мери го беше накарала да седне в собствения ѝ офис стол. Приготвяше превръзки, докато Натаниел почистваше раните на ръката си. Бяха дълбоки, кървави белези от нокти. Някога бих казала, че изглежда сякаш е бил разкъсан от леопард, но бях виждала пораженията, които един истински леопард може да нанесе и вече бях наясно. Макар че бях донякъде удивена, че аз мога да нанеса такива поражения.

Застанах до него.

- Съжалявам – извиних се.

- Не съм ядосан.

От такава близост можех да видя, че кокалчетата на ръцете му също бяха разкървавени. Намръщих се.

- Не съм наранявала кокалчетата ти.

- Протъркване от килима – обясни той.

Погледнах ожулинените места и направих физиономия.

- О – казах.

- Нямам против – изрече той.

Мери вдигна поглед към мен.

- Жената и мъжът са при Бърт. Няма да си тръгнат без вещите на сина им. – Изглеждаше бясна. – Не мога да повярвам, че се отнесоха така с теб.

Облизах ръба на устните си, където Стив Браун ме беше ударил и осъзнах, че мястото е заздравяло. Бях сложила червило и не ме беше заболяло. По дяволите и ехааа. Много положителен страничен ефект. Хубаво е, че има и такива.

Докоснах бузата си, където Барбара Браун ме беше порязала, но там все още болеше. Не го бях видяла в огледалото, но вероятно преди час бе изглеждало по-зле.

- Ще ти помогна да го почистиш, когато приключа с приятеля ти – каза Мери без следа от сарказъм. „Приятел“ без никакъв скрит смисъл. Не само уменията ѝ в машинописа я бяха задържали като наша дневна секретарка. Тя наистина умееше да приема нещата спокойно, с всичките им минуси и плюсове. Накара Натаниел да държи марля върху раната си, докато тя я залепваше. Не си беше сложила ръкавици. Не можех да се сетя дали ѝ бях казала какъв е Натаниел, или не.

В човешката си форма, не беше заразен, но тя вероятно имаше право да знае. Натаниел сякаш прочете мислите ми и каза:

- Опитах се да я накарам да ме остави сам да почистя раните си.

Мери ми хвърли поглед.

- Той ми каза... – изглежда търсеше дума, - каза ми, а аз му отвърнах, че не може да се заразиш от ликантропия от човешко същество.

Натаниел вдигна към мен големите си очи. Погледът казваше: „Опитах се.“

- Права си, Мери, при човешка форма няма заразяване.

Тя се усмихна много майчински на Натаниел.

- Виждаш ли?

- Повечето хора не искат да рискуват – отвърна тихо той.

Мери приключи с превръзката на ръката му и го потупа по рамото.

- Повечето хора са просто глупави.

Той ѝ се усмихна, но очите му останаха наранени. Повечето хора са просто глупави. Тя нямаше представа. Предполагам че всъщност и аз нямах. Хората, които ме смятаха за ликантроп, бяха започнали да реагират на факта съвсем отскоро. Не живеех с това в продължение на години, за разлика от Натаниел.

Мери се обърна към мен и ме докосна внимателно по бузата. Клатеше глава.

- Исках да извикам полицията заради тях. Има достатъчно факти, за да се повдигне обвинение. – Тя започна да поптупва леко драскотините. Сигурно в течността имаше някакъв алкохол, защото щипеше.

Поех дълбоко дъх, за да не потрепна.

- Не искам да отправям обвинения.

- Съжаляваш ли ги? – попита тя.

- Да.

- Ти си по-добра жена от мен, Анита.

Усмихнах се, но кожата на бузата беше леко опъната за това упражнение.

- Била съм наранявана много по-сериозно от това, Мери.

- Никога от клиент – възрази тя.

Замълчах си. Имаше истории, които Мери не знаеше, и по този начин всички оставахме извън затвора.

Тя се намръщи.

- Ако не бях наясно, щях да кажа, че раните ти заздравяват.

- Почистено е достатъчно, Мери, мерси. – Заобиколих я и се запътих към бюрото и превръзките. Имах нужда от по-голяма марля от тази на ръката на Натаниел. Разбира се, вероятно до съмване, драскотините ми щяха да са заздравели, за разлика от неговата ръка. Нараняванията, които причинявах, изглежда заздравяваха сякаш друг ликантроп или вампир ги беше причинил. Едва наскоро бяхме забелязали това.

Ръката на Мери върху рамото ми ме накара да се обърна.

- Дръж марлята на място, а аз ще я закрепя, точно както направих за приятеля ти. – Погледът ѝ показваше съвсем ясно, че и аз се държа глупаво.

Оставих я да превърже почти цялата лява страна на лицето ми, почти до окото. Барбара Браун беше правила това и преди, можех да се обзаложа. Понякога жените се опитват да те издерат по време на борба, но повечето не ги бива. Барбара я биваше, като че ли е имала практика.

Мери погледна изпочупените ми нокти.

- Това боли ли толкова, колкото изглежда?

Никога не съм знаела как да отговарям на такива въпроси. „Да, по дяволите“ или „Откъде да знам?“.

- Боли - отвърнах.

Тя ми подаде малка бутилка с алкохол.

- Вземи го и потопи ръцете си в банята, докато престанат да кървят.

Погледнах.

- Не, по дяволите.

Тя ме погледна майчински.

- Откъснала си си повечето нокти на двете ръце. Искаш ли да се инфектира?

Почудих се дали да не ѝ кажа, че не мога да получа инфекция, но не бяхме сигурни в това. Не бях истински ликантроп, и въпреки че бях придобила тяхната способност да се самолекуват, нямаше начин да разбера дали съм придобила всичките им способности по отношение на здравето. Щеше да бъде много неприятно да игнорирам съвета на Мери и след това да загубя пръст заради гангрена или нещо подобно. Но мамка му, щеше да боли.

Вратата на офиса на Бърт се отвори преди да успея да изтичам да банята. Физиономията му беше много сериозна, въпреки че в очите му имаше нещо, някакво проблясване, на което нямах доверие. Не беше подтиснат смях, а нещо друго.

- Анита, искаш ли да отправиш обвинения за нападение срещу семейство Браун? – Той изрече това без да се усмихва и със сериозен тон. Беше положил големи усилия, за да ме накара да търпя всякакви глупости от клиентите и до този момент никога не беше предлагал да повдигаме обвинения.

Изгледах изпитателно физиономията му, опитвайки се да преценя накъде води това.

- Не, не смятам, че е необходимо.

Стив Браун пръв се показа на вратата, беше прегърнал жена си през раменете с една ръка.

- Толкова съжаляваме, госпожице Блейк. Наистина, не знам какво ни стана. Беше... непростимо.

- Благодаря ви за това, че няма да повдигате обвинения, госпожице Блейк – намеси се Барбара Браун. Беше плакала и последните остатъци от грима ѝ бяха изчезнали. Изглеждаше по-възрастна, отколкото при идването в офиса, но това не се дължеше само на липсата на грим. Сякаш станалото беше изсмукало още малко от живота ѝ.

- Трябват ни само вещите на сина ни и след това ще си тръгнем – каза мъжът. Той също изглеждаше ужасно. Не че не трябваше да изглеждат по този начин, но ставаше и нещо друго. Не знаех какво, но нещо не беше както трябва. Нещо повече от скръб и неудобство, и страх от полицията.

- Мери ще ви придружи до другия офис за нещата ви – отвърна Бърт.

Мери не можеше да прикрие напълно мнението си от изражението на лицето си, но ги заведе в офиса ми. Когато вече не можеха да ме чуят, се приближих към Бърт и изрекох тихо:

- Какво си намислил?

Той ме погледна с невинно изражение, което означаваше, че лъже.

- Какво си направил, Бърт? Нали знаеш, че рано или късно ще разбера, така че просто ми кажи.

Той продължи да ме гледа с това негово невинно и непроницаемо изражение, с тази фалшива искреност, която бе изписана на лицето му, в случай че семейство Браун се върнат. Хрумна ми нещо. Но постъпката беше толкова долна, че не смятах, че дори Бърт би опитал такова нещо.

- Престорил си се, че си се обадил на ченгетата, нали?

Той ме погледна сякаш искаше да каже „Кой? Аз ли?“, което означаваше, че съм права.

- Приел си чека им. Чекът от къщата.

- Анита, дори аз не бих направил такова нещо.

- Напротив, би го извършил, ако смяташ, че може да ти се размине.

Погледът му придоби обичайното си лицемерие.

- Връщат се, усмихни се и се съгласявай с мен.

- Бърт, или ми кажи какво си направил, или ще пратя всичко по дяволите.

Той ме хвана за ръката, което никога не прави, и се усмихна над главата ми.

- Госпожица Блейк има нужда от още малко убеждаване, за да се съгласи на сделката ни.

- О, моля ви, госпожице Блейк, моля ви, не повдигайте обвинения. Не искам да има черно на бяло, че съм луда. Дъщерите ни се нагледаха на достатъчно лоша публичност за нас.

Обърнах се и щях да кажа нещо, но Бърт ме издърпа бързо в офиса си и затвори вратата. Освен ако нямах намерение да се бия, нямах друг избор, освен да го оставя да се разпорежда малко с мен.

Той остана до вратата, с гръб, облегнат на нея, сякаш се страхуваше, че ще избягам.

- Анита, така е справедливо.

- Кое е справедливо? – попитах, а гласът ми започваше да се разгорещява, на границата на вбесен.

- Можехме да повдигнем обвинения срещу тях – отвърна той.

- Но няма да го направим – възразих.

- Но можехме.

- Бърт, или ми кажи истината, или се махай от вратата.

- Бонус, Анита, заради това, че те биха. Какво лошо има?

- Колко? – попитах.

Той изглеждаше несигурен.

- Колко?

- Десет бона – отговори той и продължи бързо, - притежава собствена строителна фирма. Може да си го позволи, а те прекрачиха границата изключително много.

Поклатих глава.

- Бърт, негодник такъв.

- Съпругата ми предложи чека от рефинансирането на къщата, когато започнах да говоря за повдигане на обвинения. Не го приех. Така че не съм чак такъв негодник, за какъвто ме взимаш.

- Не можеш да приемаш пари, за да не повдигаш обвинения. Незаконно е.

- Не казах открито, че парите са за това. Намекнах го, може би, но не съм толкова глупав, че да кажа нещо конкретно. Имай малко доверие в мен.

Взирах се в него.

- Получаваш толкова доверие от мен, колкото заслужаваш, Бърт. Ако те се успокоят и съобщят на ченгетата какво си направил, тогава за какво ще кажеш, че са парите?

- Предварителен хонорар - отговори той.

- Не мога да вдигна сина им или приятелката му, Бърт.

- Можеш ли поне да разговаряш с детектива по случая им?

- Така че да можеш да задържиш парите?

- Смятах, че по-скоро може да предложиш експертното си мнение на полицията.

- Не съм експерт по убийства, Бърт, не и ако няма замесено чудовище.

- Серийният убиец брои ли се за чудовище? – запита той.

- За какво говориш?

- Синът им и приятелката му са били първите, но не последните. Убил е още една двойка следващата година.

- Сигурни ли са, че е същият човек? – попитах.

Той сви рамене.

- Ще се наложи да говориш с полицая, който отговаря за случая, а за целта ще ти е нужно разрешение от родителите, тъй като, както ти посочи, това не е престъпление, над което имаш юрисдикция. – Той почти се усмихна.

- Предлагам ти сделка, шефе. Ще разговорям с полицая, който отговаря за случая. Ако той смята, че знаят кой е извършителят, но нямат доказателства, в такъв случай не мога да помогна, но ако нямат никаква представа, то имам идея.

Бърт се усмихна открито.

- Знаех си, че ще имаш.

- Но ако идеята ми се провали и те не получат нищо, ще им напишеш чек от твое има на стойност 10 000 долара.

- Анита, направо ще върна парите.

Поклатих глава.

- Не, ще им напишеш личен чек за десет бона.

- Не можеш да ме накараш – възрази той.

- Но мога да инициирам гласуване, за да изритаме задника ти от тук. Не разбираш нищо от вдигане на мъртви, или престъпления, или вампири. Ти си човекът с парите. Но не си единственият човек с пари, нали?

- Анита,... наистина го мислиш - каза той и прозвуча изненадан.

- Ти току-що измами тези хора с 10 хил. долара, Бърт. Това ме кара да се питам какво друго си извършил. Кара ме да се чудя дали нямаме нужда от ревизия.

Той започваше да се ядосва, пролича в очите и в стиснатите му устни.

- Това е прекрачване на границите. Никога не съм мамил някого в тази компания.

- Може би, но ако човек мами по един начин, той ще мами и по друг.

- Не мога да повярвам, че ме обвиняваш в такова нещо.

- Не мога да повярвам, че не съм се сетила за това преди – заявих.

Лицето му потъмняваше от усилието му да не избухне. Можеше да се види как се покачва кръвното му налягане.

- Направи ревизия и бъде проклета.

- Ще ти предложа сделка, Бърт. Ще се съглася да им върнеш чека, вместо да им даваш твой, личен, но трябва да спреш тази глупост. Изкарваме достатъчно пари, Бърт, не е нужно да мамиш хората.

- Те предложиха парите. Не съм ги искал.

- Не си, но се обзалагам, че си ги накарал да повярват, че идеята е тяхна. Нищо казано открито, както вече заяви, но си го намекнал, по някакъв начин си ги накарал да го мислят.

Той отвори уста, затвори я, след което се облегна на вратата.

- Може и да съм, но, Анита, те ме улесниха изключително много.

- Просто не си могъл да устоиш, нали?

Той издиша с продължителна въздишка, която накара раменете му да се помръднат.

- Обърках се, леко.

Поклатих глава и едва не се изсмях.

- Без повече обърквания, Бърт, става ли?

- Ще се опитам, но не мога да обещая. Не би ми повярвала.

Този път се разсмях.

- С това не мога да споря.

- Искаш ли да скъсам чека?

Наблюдавах лицето му за признаци на болка, която разделянето с пари обикновено му причиняваше, но всичко, което видях бе примирение, сякаш вече се беше отказал от парите.

- Все още не.

Той вдигна поглед, а в светлите му очи за миг се показа надежда.

- Не се въодушевявай. Надеждата е малка, но ако успее да доведе до нещо, което да е от помощ за полицията, значи сме заслужили някакви пари. Ако не стане, ще върнем парите.

- Искам ли да знам плана ти? – Това, което ме питаше, беше дали е законен и казваше, че не иска да знае, за да може по-късно да отрече. Бърт знаеше, че съм прекрачвала границата по начини, които нямаше просто да ме вкарат в затвора, а щяха да ми докарат смъртна присъда. Аз знаех, че е на косъм от това да бъде измамник, мошеник, но той знаеше, или подозираше, че аз съм на косъм от хладнокръвен убиец. Съществуваха шефове, които не можеха да се справят с такова съмнение, или с почти пълното осъзнаване на факта. Стояхме прави, погледите ни се срещнаха, и между мен и Бърт имаше разбирателство.

- Ще видя дали от полицията ще донесат някои от дрехите на момчето, за да може Евънс да ги погледне.

- Ясновидецът, който използваше ръцете си и който се опита да ги отреже? – Направи физиономия, когато изрече това.

- Напуснал е болницата – обясних.

Той се намръщи.

- Но във вестника не пишеше ли, че се е опитал да отреже ръцете си, за да не вижда убийства и насилие всеки път, когато докосне нещо?

Кимнах.

- Анита, никога не съм мислел, че ще кажа това, но оставѝ бедния човек намира. Ще върна парите.

Присвих очите си към него. Държеше ли се добре, за да ме заблуди? Наистина ли го мислеше? Казах гласно:

- Евънс се чувства толкова добре, колкото не се е чувствал от години. Отново приема клиенти.

Бърт ме погледна не особено приятелски.

- Този мъж е опитал да се самоубие, за да не вижда тези неща, а ти искаш да занесеш вещи от случай със сериен убиец, който е нарязал двойка приятни тийнейджъри. Това е безчувствено, Анита, много безчувствено.

- Евънс сам се върна на пазара, Бърт, не аз го върнах там. Сега е женен и е много по-спокоен, отколкото преди.

- Любовта може да е важна, Анита, но не лекува всичко.

- Да – съгласих се, - не лекува всичко. – Това, което не се опитах да обясня на Бърт, беше, че новата съпруга на Евънс беше неутрализиращ медиум. На метри от нея, тя обезсилваше повечето медиумни способни. Евънс беше много по-спокоен около нея. Тя наистина го беше спасила.

Малките му светли очи се присвиха към мен.

- Този мъж отвън, момчето, той ти е гадже.

Кимнах.

- Само гадже? – изрече с въпросителна интонация той.

- Какво друго би могъл да бъде, Бърт? – Беше мой ред да направя невинна физиономия.

Той поклати глава.

- Не знам, но шумовете от офиса ти бяха дяволски интересни, при това без никаква гледка.

Не се изчервих, защото полагах прекалено големи усилия да запазя контрол върху изражението на лицето и погледа си.

- Наистина ли искаш да знаеш, Бърт, или искаш по-късно да имаш възможност да твърдиш, че не си бил наясно?

За момент той остана така, размишляващ, след което поклати главата си.

- Не е нужно да знам.

- Да – съгласих се, - не е.

- Но щеше да ми кажеш истината, ако исках да знам? – попита той.

Кимнах.

- Защо, защо би ми я казала?

- За да наблюдавам лицето ти - отвърнах, гласът ми беше тих и не съвсем доволен.

Той преглътна тежко и изглеждаше съвсем малко по-блед, отколкото беше обичайният светъл тен на лицето му преди минута.

- Би било нещо лошо, нали?

Свих рамене.

- Питай и ще разбереш.

Той отново поклати глава.

- Не – отказа, - не.

- В такъв случай не задавай въпроси, чийто отговори не желаеш да чуеш – казах.

- Не питай, не казвай – изрече той.

Отново кимнах.

- Именно.

Дяволитата му усмивка беше от типа „знам нещо, което ти не знаеш“.

- Но ще задържим десетте бона.

- Засега. Ако Евънс се съгласи да види доказателството, ще ни трябват пари.

- Толкова ли е скъп?

- Всеки път, когато докосне ново веществено доказателство, рискува здравия си разум и живота си. Аз щях да накарам хората да плащат за това, ти не би ли?

Очите на Бърт светнаха.

- Той има ли бизнес агент?

- Бърт – казах.

- Само питам, само питам.

Трябваше да поклатя глава и да се предам. Бърт беше истински гений що се отнася до правенето на пари от свръхестествени способности, които другите хора считаха за проклятие. Щеше ли да бъде толкова лошо, ако можеше да помогне на Евънс да увеличи доходите си? Не. Но се чудех дали Бърт разбира, че Евънс беше един от най-силните ясновидци от този тип в света. Че само едно докосване до друг човек с върха на пръста, му казваше повече за този човек, отколкото останалите хора някога щяха да узнаят. Бърт вероятно щеше да предложи да се здрависат и сделката щеше да отпадне. Аз само подозирах какъв беше Бърт. Едно докосване, и Евънс щеше да знае със сигурност. В известен смисъл, ако Евънс не побегнеше с викове, това щеше да бъде вид успокоение за мен. Никога нямаше да предложа да се здрависам с Евънс. Първо, защото човек не предлага да докосва такъв вид ясновидец, издава лош стил. И второ, веднъж Евънс ме беше докоснал случайно и не беше харесал видяното. Коя бях аз, че да хвърлям камъни по Бърт, след като той би могъл да премине радара на Евънс невредим, а аз знаех, че ще изгоря в пламъци.

32

Останалите за следобеда ангажименти бяха дяволски скучни в сравнение с Браунови. Слава богу. За всеки случай Натаниел седя в един ъгъл на офиса ми по време на всичките. Бърт не се опита да спори повече. Две от срещите ми бяха с адвокати за обсъждане на завещания и други поверителни материали. Те опитаха да се противопоставят на присъствието на Натаниел, но им казах, че юридически разговорът с мен не е поверителен, така че какво им пукаше. Юридически бях права, а адвокатите мразят не-адвокати да са прави. Или поне тези, които аз срещам не се много щастливи от това. Затова искаха да разберат кой е той и защо трябва да присъства на срещите им.

Първият попитах "Искаш ли тази среща или не?" и той се отказа от подробностите. Вторият не се отказа. Пръстите ме боляха, там където бях разкъсала ноктите си. Лицето ме болеше, въпреки че се лекуваше. Гордостта ми беше наранена, защото бях правила секс в офиса. Не бях особено щастлива, затова казах истината:

- Тук е за в случай, че трябва да правя секс. - Усмихнах се, когато го казвах, знаейки че усмивката не достига очите ми, но не ме интересуваше.

Натаниел се разсмя и се опита да го обърне на кашлица.

Адвокатът разбира се, не ми повярва.

- Въпросът ми беше абсолютно сериозен, Госпожице Блейк. Имам право да предпазвам клиента си и неговите интереси. Няма нужда да ни обиждате с такива смешни лъжи.

Така че спрях да го обиждам с лъжи и се върнахме към работата.

Всеки клиент или клиенти, трябваше да попита за Натаниел. Казвах им всичко - че е домашен помощник, любовник, офис помощник и личен асистент. Никой не хареса нито един от отговорите ми. Спря да ми пука, доста преди да свърша с клиентите. Даже започнах отново да казвам истината, но двете нови групи, на които я казах се обидиха. Според тях това бяха обидни лъжи. Опитай се да кажеш истината и никой не ти вярва.

Това, което цял следобед исках да обсъдя беше звяра ми. Имах ликантроп под ръка, а не ни оставаха пет свободни минути, дори да започнем дискусията. Имах толкова много въпроси, а никакво време за да ги задам. Може би затова бях толкова кисела с клиентите. Може би, а може и просто да съм си такава. Понякога дори аз не съм сигурна.

Беше седем часа, когато най-после успяхме да се качим в "Джип"-а. Бърт беше прехвърлил на Мани срещата ми на гробищата за седем и половина, без да се налага да го моля. Дори се извини, че ми е записал прекалено много срещи. Винаги го правеше, но никога досега не се беше извинявал. Мисля че осъзнаването на факта, че мога да свикам гласуване и да го изритаме от фирмата го беше направило по-добър човек. Или просто осъзнаването, че знаех че всеки от нас може да поиска гласуване и да го махнем. Ако Бърт имаше някаква слабост в бизнеса, това беше мнението, че тези от нас, които не бяха учили в бизнес училище, не разбираха нищо от бизнес. Малко страх не винаги е лошо нещо. Даже може да си е направо терапевтично за някои хора. Не очаквах милата версия на Бърт да издържи много дълго, но щях да и се наслаждавам, докато имах възможност.

Бях завила по булевард "Олив" в посока към града. Имах точно време да оставя Натаниел в "Престъпни удоволствия" и да закъснея само с петнадесет минути за това, което сега беше първият ми външен ангажимент за вечерта.

- Къде отиваш? - попита Натаниел.

- "Престъпни удоволствия" - казах.

- Първо трябва да ядеш.

Погледнах го, докато забавях за светофар.

- Нямам време да ям.

- Нали знаеш че като не задоволиш единия глад, другият става по-силен? - Тонът му беше нежен когато попита, но вече бях започнала да нямам доверие на точно този нежен тон. Обикновено означаваше че иска да намекне нещо, че е прав и че ако просто го изслушам и аз ще разбера че е прав. Обикновено означаваше, че спорът е загубен още преди да е започнал. Но пък никога не съм виждала защо загубата да е причина да спра да споря.

- Да, знам. Ако откажа на ardeur, звярът иска месо повече или вампирът иска кръв. Знам това.

- Тогава като не нахраниш стомаха си какво става, огладняваш, нали?

Сигналът се промени и тръгнах бавно напред. Съботният трафик по "Олив" винаги е забавен.

- Аха - казах. Търсех уловката и не я виждах.

- Тоест, ако тялото ти огладнее за нормална храна, това не влошава ли всички останали гладове?

За малко да ударя колата пред мен, защото го бях зяпнала. Наложи се да скоча на спирачките и да изтърпя голямо освиркване и ако не беше тъмно съм сигурна, че щях да видя и доста жестове.

- Какво каза?

- Чу ме, Анита.

Въздъхнах и се съсредоточих в трафика. Но отвътре се самобичувах, защото беше толкова просто. Толкова ужасно просто.

- Не ям редовно, когато работя и обикновено всяка вечер се прибирам на бегом със събудения ardeur.

- Понякога и два пъти на нощ - отбеляза той. - Колко ядеш през тези нощи? Имам предвид истинска храна.

Опитах се да помисля и накрая трябваше да кажа:

- Понякога нищо.

- Ще е интересно, ако започнеш да си водиш дневник на хранителния режим, за да видим дали има връзка между глада на човешкото ти тяло и надигането на другите гладове.

- Говориш, сякаш вече си сигурен - казах.

- Не си ли забелязала, че ликантропите готвят и ядат?

Свих рамене.

- Не знам. - Замислих се. Ричард готвеше и винаги или ме извеждаше на вечеря, или искаше да ми сготви нещо. Майка готвеше, макар че по-често го правеше Натаниел. Обикновено поне за едно хранене на ден, къщата беше пълна с леопарди.

- Искаш да кажеш, че има причина всички мъже ликантропи, с които съм излизала да се справят с домашната работа?

Той кимна.

- Трябва да ядем балансирана диета, богата на протеини. Това ни помага да държим звяра под контрол.

Погледнах го в почти пълната тъмнина от уличните лампи, но той оставаше повече в сянка. Лавандуловата риза беше най-бледата му част.

- Защо никой не ми го е споменавал досега?

- Отнасяхме се към теб, като към човек, Анита. Но това, което видях днес... - започна да търси думи. Най-накрая каза: - Ако не знаех, че си човек и не можеш да свалиш кожата си и да станеш истински леопард, щях да кажа че си една от нас. Начинът по който те усещах, начинът по който се биеше, начинът по който миришеше, всичко казваше превръщач. Не те усещах като човек. Спри на този паркинг - каза.

- Защо?

- Защото трябва да поговорим.

Не ми хареса как звучи това, но завих към мола, който имаше "Кълпепърс" в единия край. Паркирах на първото свободно място, което се оказа далеч от всички ресторанти. Повечето магазини бяха тъмни и затворени. Когато изключих двигателя, светът изведнъж стана много тих. Трафикът на "Олив" все още ръмжеше отстрани и в далечината се чуваше музика от единия ресторант, но вътре в "Джип"-а беше тихо. Онази тишина, която се получава в колите по тъмно. С едно превключване на ключа, пространството в колата става лично, интимно.

Обърнах се с лице към него, oбтягайки колана, но не се чувствах комфортно да го сваля, преди да съм решила да сляза от колата.

- Е, говори - казах, а гласът ми звучеше почти нормално.

Той се обърна на мястото си, толкова, колкото му позволяваше колана. Знаеше как гледах на коланите. Обърна се към мен, повдигайки едното си коляно, за да го подпре на средната конзола.

- Отнасяхме се към теб като към човек, а сега се чудя дали сме били прави.

- Искаш да кажеш, че ще се трансформирам, защото съм в нов триумвират ли?

Той поклати глава, и дългата му плитка се плъзна по скута му като тежък домашен любимец.

- Може би това което се случи го е влошило, но си мисля че една от причините да не можеш да се справиш с ardeur е това, че почти всичките ти съвети идват от вампир. Той няма нужда да яде, Анита. Жан-Клод изпитва единствено желание за кръв и ardeur, това е всичко. Един ликантроп не спира да бъде човек. Продължаваш да се храниш като човек, просто добавяш и глада на звяра, не губиш другия си глад, само добавяш към него.

Помислих върху това.

- Искаш да кажеш, че след като вече изпитвам един глад, затова ми е по-трудно да се преборя с ardeur?

Той кимна и косата му отново се плъзна по скута му, сякаш плитката се примъкваше към мен.

- Да.

Обмислих думите му и ми звучаха много логично.

- Добре, да кажем че си прав, тогава какво да правя? Вече закъснявам. Аз обикновено закъснявам.

- Тази вечер ще минем през някой "Драйв ин". Ще си вземеш нещо лесно за ядене зад волана, а аз ще си взема салата.

Намръщих му се.

- Салата ли? Защо? Повечето салати на "Драйв ин" са гадни.

- Трябва да ям, преди да изляза на сцена тази вечер.

- За да можеш по-добре да контролираш звяра си - казах.

- Да.

- Но защо салата? Мислех че имаш нужда от протеини.

- Ако ти се налагаше да свалиш всичките си дрехи пред непознати и ти щеше да си вземеш салата.

- Един бургер няколко часа преди да излезеш, няма да те накара да напълнееш.

- Не, но ще ме накара да се подуя.

- Мислех че се случва само при момичетата.

- Не.

- Значи ядеш салата, за да изглеждаш добре - казах.

Той кимна и косата му се приплъзна по ръба на крака му и през лоста за скоростите. Изпитвах ужасно желание да докосна тежката плитка. Тъничко гласче в главата ми попита: "Защо не? След всичко, което направихме този следобед, какво е малко докосване на коса?". Логично, но логиката нямаше много общо с действията ми около Натаниел.

Стиснах длани в скута си, за да не посегна към нея, после се почувствах глупаво. Какви ги правех? Посегнах към тежката къдрица и я погалих, сякаш беше далеч по интимна част от него. Косата беше мека и топла. Галех я, докато говорех.

- Звярът не се колебае за нищо, нали?

- Не - каза той, с глас едновременно силен и тих в тъмнината.

Започнах да придърпвам нежно плитката от там, където се беше свлякла.

- Не борите само глада за плът и кръв, нали?

- Не - каза.

Стигнах до края на плитката и я изсипах в дланите си.

- Мислех че гладът е звярът. Желанието да преследваш и да се храниш, мислех че това е всичко.

- А сега? - попита.

Погалих с върха на плитката дланта си и дори това ме накара да потреперя. Гласът ми потреперваше, когато казах:

- Ричард винаги говореше за звяра си, сякаш се състоеше от всичките му базови инстинкти, нали знаеш - похот, леност, традиционните грехове - но грях предполага познание за добро и лошо. А там нямаше добро или лошо, нямаше нищо общо с нормална мисъл. Никога не съм си давала сметка как всичките ми мисли са базирани на неща. Винаги мисля как едно нещо се отразява на друго. Последствията от действията ти. - Повдигнах още от косата му в ръцете си, сякаш държах змия, една мека дебела змия. Събрах я цялата в ръцете си и си позволих да се притисна към нея. Бях почти на границата на колана, а исках да съм по-близо до него. Не махнах колана.

Прегърнах всичко от косата му, което можех, докато казвах:

- Спях да мисля за мъката на Браунови, за мъртвия им син. Не защото избрах да я игнорирам. Не бях коравосърдечна, просто изобщо не ми стигна до ума. Побеснях, защото ме бяха наранили, но този бяс се пренесе директно към хранене. Ако ги убиех и ги изядях, нямаше да могат повече да ме наранят, а бях и гладна. - Погледнах го в очите на последната дума.

Някакъв трик на светлината накара очите му да проблеснат за момент, като котешки очи на светлината от фенерче. Обърна глава и всичко изчезна, очите му отново се изгубиха в тъмнината. Обръщането на главата му подръпна косата и трябваше да реша дали да я пусна или да я задържа. Задържах я, но това я накара да се опъне, като въже, което знаеш че е здраво закрепено.

Гласът му беше леко задъхан, когато каза:

- Винаги си гладен, когато току що си си сменил формата, особено ако си нов в това.

- Как се удържаш да не разкъсаш тълпата в клуба? - попитах, но и моят глас потреперваше.

Той се облегна в страни от мен и това накара косата му да се опъне по-плътно, по-силно.

- Като насочиш глада към секс, вместо към храна. Не ядеш собствения си партньор. Ако можеш да го изчукаш, значи не е храна. - Гласът му беше по-нисък, не по-дълбок, а по-нисък.

- Тогава как успях да не изям никого? Не мислех за секс с Браунови.

- В началото ти си единствено глада, след няколко пълнолуния, вече можеш да мислиш, но не като човек. Мислиш като своето животно. След още няколко пълнолуния вече можеш да избереш да мислиш като себе си в животинска форма.

- Да избереш? - попитах, и започнах да го придърпвам към себе си, използвайки плитката като въже, но въже, което беше закрепено към черепа му, и той не се приближи лесно. Започна да се дърпа от мен, и знаех че това трябва да боли поне малко.

Гласът му беше нисък и тих.

- Някои хора се наслаждават на чистотата на животното. Както каза сама там няма конфликти, няма вътрешни борби. Просто решаваш какво искаш и го правиш.

- Разкопчай си колана - казах.

Той го направи.

Издърпах го към мен, намотавайки косата му около ръцете си, както бих намотала въже или коледни лампички.

- Дали някой използва животното като изкупителна жертва, нали знаеш, за престъпления? Голяма част от това, което прави хората добри е тяхната съвест. Звярът няма нищо такова.

Той беше достатъчно близо за целувка, лицето му малко по-ниско от моето, защото плитката го държеше малко на една страна.

- Животното е много практично - прошепна. - Затова толкова малко хора използват животинската си форма, когато убиват. Нямам предвид инцидентите, защото при тях липсва контрол, а преднамерените убийства.

Надвесих се над него.

- Например?

- Да кажем, че чичо ти ще ти остави голямо наследство, но трябва да е мъртъв, за да можеш да го наследиш. Освен ако звярът ти не е гладен, той няма да убие чичо ти, заради пари, защото звярът не разбира парите.

Наведох се достатъчно близо, че почти да го целуна.

- Какво разбира звяра?

Проговори с устни почти притиснати в моите.

- Той би убил някого, от когото наистина много се страхуваш, или някой, който те е наранил, особено физически. Звярът разбира ако го удариш, ако го нараниш.

Почти попитах дали е проследил човека, който беше наранил него и брат му, но не го направих. Бях видяла спомените му. Ако някой ми беше причинил това, какво бих направила? Вероятно лоши неща. но не исках да изпълня колата с болка и лоши спомени. Имах достатъчно такива.

Целунах го по устните и той ме притисна в седалката ми. Открих че тъй като все още бях с колан, не можех да се движа добре. Ръцете ми бяха заплетени в косата му, така че се чувствах като завързана. Паникьосах се за момент, после се отпуснах. Натаниел нямаше да ме нарани, а аз сама си бях виновна за косата. Не той ме беше заплел, сама го бях направила.

Отдръпна се, колкото да може да говори, но устните му докосваха моите.

- Ами клиентите ти?

Дръпнах се, колкото можех по-назад, което не беше много и казах:

- Не ти предлагам да те изчукам тук и сега.

- Не го ли правиш?

Това ме ядоса, макар че не бях съвсем сигурна защо.

- Не, не го правя. - Започнах да се опитвам да се разплета от косата му.

Той се отдръпна с усмивка, която се появи за секунда на светлините.

- Искам да ме докоснеш. Бог знае че искам, но ако направиш прекалено много, когато ardeur не е нахранен, а и никой от нас не е ял, значи нощта е свършила. Ти ще си ядосана на себе си и на мен, а аз не искам това.

Успях да се освободя от почти цялата му плитката, с изключение на частта, която се беше заплела в задната част на Браунинга. Ако не беше пистолет, щях просто да се дръпна, но дори и със спуснат предпазител, му нямах достатъчно доверие. И по-глупави инциденти са водели до простреляни хора. Нито Зербровски, нито Едуард биха ме оставили да забравя подобен инцидент. Така че си поех дълбоко въздух и се насилих внимателно да развия косата на Натаниел от пистолета си.

Натаниел се беше върнал обратно на мястото си.

- С радост бих повторил това на място, където няма да се наложи да спрем.

Все още се опитвах да разплета косата му от пистолета. Фактът че той беше на своята седалка, а косата му не, може да ви покаже, колко беше дълга плитката му.

- Пропусна си шанса - казах, звучейки ядосано.

- Не ми се сърди - каза, - не бях аз този, който те придърпа в скута си.

Най-после успях да се освободя. Тръгнах да премятам косата му обратно към него, но спрях. Той беше прав. За това кой беше започнал. За това колко щях да съм ядосана, ако ardeur се беше надигнал преди да си свърша работата. Беше прав. Ако някой е прав, не трябва да му се ядосваш. Или поне това беше новата теория.

- Добре, ще мина през "Драйв ин". Ще изям един бургер, а ти салатата си. Това ще те направи ли щастлив? - Включих двигателя и тръгнах да излизам от паркомястото.

- Не, но това ще позволи и на двама ни да поработим довечера. - Звучеше тъжен.

Погледнах го докато маневрирах между паркираните коли.

- Не бъди тъжен.

- Не съм тъжен - каза, но звучеше точно така.

- Какво не е наред?

- Просто ти поиска мен. Нямаше свръхестествена спешна нужда. Ardeur още не се беше надигнал. Звярът го нямаше никакъв. Нямаше желание за кръв и се наложи аз да кажа "Спри". Но ardeur ще се надигне тази вечер, Анита, а да правим секс, когато той още не е нахранен си е жива покана за проблеми. - Той облегна глава на стъклото. Раменете му бяха заоблени, сякаш се беше присвил в себе си.

- Прав си за времето, и за ardeur, и за нуждата да ядем, Натаниел. Не знам какво ми стана току що.

Обърна се да ме погледне и понеже вече бяхме под ярките халогенни светлини, можех ясно да видя лицето му. Изглеждаше почти сякаш изпитва болка.

- Не може ли просто да си искала да ме докоснеш, толкова ли е грешно това?

Въздъхнах и се концентрирах върху пътя, защото така трябваше. Освен това, това ми даде възможност да помисля. Завих отново в посоката в която отивахме, но този път знаех, че първо ще минем през "Драйв ин"-а на Макдоналдс. Честно.

Най-накрая направих единственото, което можех, за да премахна нещастния поглед от лицето му. докоснах бедрото му, защото това беше единствената част от него, която можех лесно да стигна. Беше се отдръпнал толкова далеч в седалката си, че не можех да докосна нищо друго, без да се протегна. Шофирах, и това беше приоритет пред успокояването, макар и вината да беше моя, че казах някои глупави неща. Докоснах крака му, нежно и внимателно. Не винаги бях добра в докосванията, когато нямаха нищо общо със секс. Опитвах се да се поправя, но степента на уменията ми изглежда се променяше в зависимост от настроението - моето или на някой друг.

Той докосна ръката ми с пръстите си. Обърнах длан нагоре към него, с очи все още вперени в пътя. Той постави своята длан отгоре.

- Съжалявам, Натаниел. Съжалявам, че понякога съм такъв задник.

Той стисна ръката ми и когато го погледнах, ми се усмихваше. Тази усмивка значеше повече за мен, отколкото каквото и да е държане на ръце.

- Всичко е наред - каза той.

- Забелязвам че не ми противоречиш, че съм задник.

Той се засмя.

- Не обичаш да те лъжа.

Загледах го за секунда, с увиснала уста, после се върнах към трафика.

- Не мога да повярвам, че го каза.

Той се смееше толкова силно, че ръцете ни подскачаха нагоре-надолу по крака му.

- Нито пък аз - каза.

Но не се ядосах. Когато се държиш като задник с някого, на когото държиш, трябва просто да си признаеш, да продължиш нататък и да се опиташ да не го правиш повече.

33

При площадката до задния вход почти нямаше места за паркиране. Улиците са тесни и повечето са с павета. Много е чаровно, но първоначално са били планирани за коне, а не за коли, и това си личи. При „Престъпни удоволствия“ няма паркинг за служители, защото няма място. Така че се наложи да паркирам джипа доста далече и да повървим, но Натаниел ме докосна по ръката преди да се приближа прекалено до кървавочервения неонов надпис при предния вход. Той ме поведе надолу по уличка, за чието съществуване дори не подозирах преди. Имам предвид, знаех, че е там, но не и накъде водеше. Не ми беше хрумвало, че би трябвало да има вход за изпълнителите, точно както при „Циркът на прокълнатите“.

Уличката беше съвсем типична, което означаваше, че беше тясна, малка, не толкова чиста, колкото човек би искал, не толкова добре осветена, колкото човек би желал и това накара клаустрофобията ми да се надигне. Не много силно, но достатъчно, за да разбера, че уличка, на която мога да докосна двете страни, беше прекалено тясна, за да се чувствам комфортно.

Мислех да оставя Натаниел в клуба и да бързам към следващата си среща, но едно обаждане по телефона ми беше намалило силно тревогата относно графика ми. Втората ми вечерна среща, която се бе превърнала в първа, беше отпаднала. Мери ме осведоми, че адвокатът ѝ е съобщил, че неочаквано му се наложило да се погрижи за друг клиент. В превод: трябва да измъкне някого под гаранция. Не беше задължително да бъде точно това, но най-вероятно ставаше въпрос за същото. В течение на годините бях станало по-добра в разбирането на адвокатите, макар че не ме биваше в юридическия жаргон. Той беше създаден да бъде колкото е възможно по-неясен и постигаше целта си.

Така че внезапно първата ми вечерна среща се оказа в 21.00 часа и имах време да придружа Натаниел вътре и да говоря с Жан-Клод. Господ е свидетел, че имаше достатъчно теми за разговор. И така се озовах на уличката, следвайки широките рамене на Натаниел. Те почти докосваха стените от двете страни. Не мисля, че Долф въобще щеше да успее да влезе.

Натаниел се поколеба, не можех да видя пред него, но само от стойката му разбрах, че нещо не е наред. Женски гласове – пискливи и възбудени, крещяха „Брандън, Брандън!“.

Той помаха, след това се обърна странично, така че вече можех да видя какво става пред него. Близо до стълбите, които водеха към врата с ярък надпис върху нея, имаше групичка жени.

Наведох се към него и почти прошепнах:

-Защо ли си мисля, че ти си Брандън и тези жени се очаква да бъдат тук?

Той ми отвърна също шепнешком, докато се усмихваше и махаше на жените, които започваха да слизат по стълбите, сякаш се опитваха да решат дали да дойдат и да го посрещнат.

-Сценичното ми име, и не. От охраната трябваше да пазят това място чисто. – Той започна да върви към тях.

Сграбчих го за рамото.

-Не трябва ли да се върнем обратно по пътя, по който дойдохме?

-Навярно искат само автограф и да ме докоснат. Вероятно всичко ще бъде наред.

-Вероятно – повторих.

Той ме потупа по ръката.

-Ако ти кажа, че съм убеден, че няма да се държат откачено, значи да излъжа, но вероятно не искат да навредят.

-Ще се чувствам по-добре, ако се върнем обратно – заявих.

-Не – отказа той и прозвуча много категорично. – Те са мои фенове,Анита, и това е работата ми. Ще се усмихвам и ще разговарям с тях, а ти можеш да се правиш на мой телохранител или на охрана, но е лошо за бизнеса да ми бъдеш гадже. Разваля илюзията.

-Илюзията? – повторих въпросително.

Той се усмихна.

-Че могат да ме имат.

Замигах продължително срещу него, показвайки, че съм получила повече информация, отколкото съм искала и не зная какво да правя с нея.

-Добре – съгласих се,-ще бъда охрана. – Ето, държах се хладнокръвно. Можех да се справя с това. Разбира се, че можех.

Той ме остави да мина пред него, защото това бих направила, ако бях охрана. Не се опита да спори, тъй като можеше да им маха и да им се усмихва над главата ми. Направих усилие да запазя физиономията си безизразна, но мисля, че се провалих.

Бяха четири – две блондинки, една брюнетка и една с коса, черна като моята. Въпреки че можех да кажа, че нейната беше боядисана, защото цветът беше прекалено плътен, изцяло черен, без по-светли кичури. Черната коса не би трябвало да изглежда сякаш сте изсипали мастило върху главата си. А може би бях просто раздразнителна.

Натаниел, т.е. Брандън, завърза разговор с жените като професионалист. Очевидно двете блондинки бяха редовни клиенти и разговаряха на малки имена.

-Толкова се развълнувахме, когато получихме имейла, че тази вечер ще бъдеш тук – изпадна във възторг едната. Докосваше рамото му непрекъснато докато говореше. Двете бяха довели със себе си приятелка – онази с черната коса, която бе нова, но била видяла снимките му в сайта на клуба. Не знаех, че „Престъпни удоволствия“ има сайт. Разбира се, не притежавах компютър, така че какво значение имаше това за мен?

Чернокосата изрече с глас, приглушен от нервност:

-Снимките ти са невероятни. – Хвърляше прикрити погледи към него, сякаш се страхуваше открито да се втренчи. Една от блондинките взе истинско тефтерче за автографи от чернокосата, която беше, цитирам: „прекалено срамежлива, за да го направи лично“, край на цитата.

Брюнетката не се беше присъединила към празненството. Тя ме гледаше, а погледът бе изпълнен с неприязън.

-Коя е тя? – попита.

Стоях до вратата на най-горното стъпало, ръцете ми бяха отпуснати до тялото, опитвах се да изглеждам като телохранител и най-вероятно се провалях. Миниатюрният ми тоалет с пола в синьо и черно, завършен с ботуши на висок ток, не приличаше много на телохранителски.

-Охрана – отвърна Натаниел с усмивка, докато подписваше тефтера на чернокосата.

-Не прилича на охрана – възрази брюнетката.

-Нова съм – вмъкнах аз.

Брюнетката явно не ми вярваше. Скръсти ръце под малките си и стегнати гърди, и ме изгледа свирепо.

Усмихнах ѝ се мило в отговор.

Това я накара да се намръщи още повече и между веждите ѝ се появиха ситни бръчки. Почувствах се по-добре.

Натаниел ми хвърли кратък поглед, който бе толкова ясен, че все едно бе казал гласно „Дръж се прилично.“. Държах се прилично. Усмихнах се, изправих се и оставих блондинките да го докосват по раменете, по гърба, но когато едната от тях го потупа по задните части, бях дотам.

Отблъснах се от стената и изрекох:

-Дами, Брандън трябва да влезе вътре и да се подготви за изпълнението си.-Успях да запазя усмивката си, дори когато едната от блондинките го прегърна през шията и го целуна по бузата. След това другата блондинка го сграбчи и го целуна по другата буза.

Улових го за рамото и го дръпнах назад достатъчно, за да мога да отворя вратата. Двете жени все още се бяха вкопчили в него. Чернокосата се изчервяваше, а брюнетката продължаваше да ми се мръщи. Запазих усмивката си, въпреки че я усещах повече като гримаса.

Натаниел каза:

-Бет Ан, Пати, ако не ме пуснете, не мога да се кача на сцената.

-Остани тук с нас и това няма да ни интересува – отвърна едната от тях.

Хвърлих поглед зад мен и видях мъж с черна блуза. Това беше Бъз – вампирът, който обикновено стоеше при тази врата. Както винаги, беше подстриган по обичайния за персонала начин, очите му бяха малки и светли, и имаше повече мускули, отколкото един мъртвец би се нуждаел. Върху черната му риза стоеше червен надпис, който гласеше „Престъпни удоволствия-охрана“. По принцип, не харесвах особено Бъз, но тази вечер бях доволна да го видя. Помощта беше дошла.

Бих могла да разчистя стълбите, ако ми беше позволено да бъда по-груба, но да се държа добре и същевременно твърдо, бе над възможностите ми. Това просто не беше включено в уменията ми.

Той се усмихна принудено преди жените зад мен да го видят ясно. Беше мъртъв отскоро, от около двайсет години, което означаваше, че за мъртвец, изглежда много жив. Ако се намираше в тълпа, повечето хора нямаше да го различат. Повечето хора считат, че вампирите придобиват способността да минават за хора, но аз никога не съм забелязвала нещо подобно. Колкото са по-стари, толкова по-малко приличат на хора, просто са по-добри в заблудите на ума, така че хората не забелязват.

-Дами, не би трябвало да сте тук – започна да ги уговаря Бъз. Подмина ме, а гърдите му бяха толкова мускулести, че изглеждаше, че на малката площадка нямаше място за нас и за горната част на тялото му.

Брюнетката попита:

-Тя наистина ли е охрана?

-Нали това каза – отвърна той със същия приветлив и приятелски тон. Бодро се опитваше да измъкне Натаниел от блондинките. Успя да превърне това в игра и те обкръжиха мускулестото тяло на Бъз, сякаш показвайки, че щом не могат да се вкопчат в Натаниел, всеки мъж би им свършил работа. Естествено, съдейки по звученето на шеговития разговор, блондинките познаваха и Бъз.

Чернокосата беше слязла няколко стъпала надолу, а очите ѝ бяха леко разширени. Не искаше да участва в играта. Това ме накара да си подобря мнението за нея.

Издърпах Натаниел през отворената врата, а брюнетката ме гледаше убийствено. Приемаше цялата работа прекалено лично. Беше донякъде изнервящо. Двамата с Натаниел бяхме в безопасност от другата страна на вратата, но не исках да я затварям и да оставя Бъз сам отвън. Все пак, той ни помогна. Какви бяха правилата относно охранителите? Трябваше ли и те да бъдат пазени или само танцьорите и клиентите? Ако нараниш телохранител, той не кърви ли?* Стоях несигурна заедно с Натаниел. Той бе този, който затвори внимателно вратата.

(*авторката перефразира част от монолога на Шейлок във „Венецианският търговец“ от Шекспир – „If you prick us, do we not bleed...“ – „Като ни убодете, не кървим ли...“; преводът е на Валери Петров)

-Бъз ще се оправи, знае как да разговаря с тях.

-Какво, четеш ми мислите ли?

Той се усмихна.

-Не, просто те познавам. Той ни помогна и сега се чувстваш задължена.

Преборих се с желанието да се размърдам или да размърдам краката си. Мразех когато всички ме разгадаваха толкова ясно. Толкова ли бях прозрачна? Очевидно да.

Реших да сменя темата на разговора.

-Откъде знаеха, че „Брандън“ ще бъде тук тази вечер?

-Когато сменяме популярните танцьори, имаме списък с имейли, на които пишем. Дори има списък само за Брандън.

Погледнах го.

-Искаш да кажеш, че някои от тези жени са зарязали всичко, променили са плановете си изцяло, защото са разбрали, че Брандън ще бъде тук тази вечер?

Той сви рамене и успя да изглежда леко смутен.

-Някои от тях, да.

Поклатих глава. Отново смених темата на разговора, защото отново губех.

-Кой трябваше да пази тази врата от феновете?

Въпросната врата се отвори. Бъз се смееше и се шегуваше, докато вратата не се затвори зад него, след което се облегна върху нея, изглеждайки уморен.

-Трябваше да бъде Примо.

Беше ми необходима секунда, преди да осъзная, че той беше отговорил на въпроса, който бях задала преди вратата да се отвори.

-Чул си ме когато попитах това?

Той кимна. След това се ухили, демонстрирайки кучешки зъби – признак за нов вампир.

-Не знаеше, че мога да те чуя при затворена врата?

-Да ме чуеш – да, но мислех, че си прекалено зает с жените отвън.

Погледът му се премести към Натаниел.

-Добре ли си?

-Да.

Бъз се отблъсна от вратата и застана прав, нагласявайки големите си, свръхразвити рамене както птиците го правеха с перата си.

-По-добре да отида и да говоря с Примо, каквато и полза да има от това.

-Какво искаш да кажеш с „каквато и полза да има“? – попитах.

Той ме погледна.

-Примо е стар, наистина стар. Иска да бъде един от вампирите на Жан-Клод-иска му се да бъде вторият, или най-малкото третият в йерархията. Бесен е, че му се налага да бъде охрана в стриптийз клуб. Още по-вбесен е, че бебе като мен му се пада пряк началник. – Бъз изглеждаше разтревожен. – Той е от старата школа и смята, че ако продължи да ме притиска, ще го предизвикам на дуел. Но аз няма да предизвикам това нещо. Ще ме убие.

-Казал ли си на Жан-Клод какво става?

Той кимна.

-Жан-Клод заяви на Примо, че ако не може да издържи тази работа и да ми се подчинява, да се маха от града.

-Това помогна ли за известно време? – попитах.

Бъз се усмихна.

-Чувала ли си тази история и преди?

-Не, но знам какви могат да бъдат наистина старите вампири. Горди копелета са.

Натаниел ме докосна по рамото.

-Трябва да разговарям с Жан-Клод относно представлението довечера.

-След минута ще дойда в офиса.

Натаниел понечи да каже нещо, след което изглежда си промени решението и тръгна по белия коридор. Наблюдавах го как влиза в офис, който беше само няколко врати по-надолу. След това се обърнах отново към Бъз.

-Проблемът е само, че той не изпълнява това, което му е наредено, или има и още?

-Започна да взима пари, за да пуска хора, които не пускаме.

-Кого например?

-Мъже.

Повдигнах вежди.

-Не пускате никакви мъже?

-Не много. Това кара жените да се чувстват неудобно, а на някои от танцьорите също не им харесва. Човек или се чувства спокойно да си показва даденостите пред други мъже, или не.

-Предполагам, че това звучи логично, но все пак пускате някакви мъже.

-Двойки, точно както правят в повечето женски стриптийзи от другата страна на реката.

-Но Примо пуска сами мъже – констатирах.

Той кимна.

-Жан-Клод какво ти каза да предприемеш по въпроса?

-Каза ми да реша проблема. Каза, че ако не съм достатъчно вампир, за да контролирам Примо, значи не заслужавам работата. Жан-Клод също е стар,Анита. Мисля, че и двамата ме поставят пред изпитание, и че Примо ще ме рани или убие.

-Струва ми се, че можеш да се грижиш за себе си.

-Ако става въпрос за чиста физическа сила – да, но Примо не обича бруталностите,Анита, той прелива от сила. Дори съм съгласен с него, че Жан-Клод не го използва най-добре. Прекалено е силен, за да бъде тук, долу и да прави това, а и нравът му не е подходящ.

-Какво имаш предвид?

-По-вероятно е да започне скандал, отколкото да го спре. Взима пари от мъже, за да ги вкара вътре, след което ще ги изрита.

Поклатих глава.

-Знаеш ли какво, Бъз, това не ми звучи като проблем, който Жан-Клод би оставил да стигне толкова далече.

-При нормални обстоятелства, не – съгласи се той,-но сякаш Жан-Клод чака да види какво ще направим, преди да се намеси. Бих предпочел да не съм мъртъв, когато го направи.

-Наистина ли положението е толкова зле?

-Жените отвън бяха добре, на имахме случай на танцьор, който беше следен. Друг беше подгонен от сърдит съпруг, който имаше нож, защото ревнувал от факта, че съпругата му е член на фен клуба на танцьора.

-Танцьорите имат фен клубове?

-Популярните имат.

-Натаниел има фен клуб? – изговорих въпросително, защото ми се струваше, че би трябвало да има.

-Да, Брандън има. – Той ме погледна и се разсмя. – Не си знаела.

-Не обръщам особено внимание на ежедневните бизнес дела тук.

Той кимна. Отново изглеждаше разтревожен.

Никога не съм харесвала Бъз. Не че ми беше неприятен, но не ми беше приятел. Но ако неговата версия на ставащото с Примо бе точна, той се намираше в лошо положение. Положение, което не разбирах. Жан-Клод беше вампир, който бе добър бизнесмен, а това не звучеше като добър бизнес.

-Ще говоря с Жан-Клод, Бъз. Ще разбера какво мисли за Примо.

Бъз въздъхна.

-Е, не мога да искам повече. – Той се ухили, показвайки внезапно кучешките си зъби. – Всъщност, досега мислех, че не ме харесваш.

Това ме накара да се усмихна.

-Ако си смятал, че не те харесвам, защо си изплака проблемите на мен?

-При кого другиго мога да отида?

-Ашър е заместникът на Жан-Клод.

Той поклати главата си.

-Работя тук, проблемите остават тук, целият бизнес се управлява по този начин.

-Не го знаех – обясних. Вероятно това беше остатък от минали дни, когато всеки бизнес е бил управляван от различен вампир. – Значи, тъй като посещавам всеки бизнес, се явявам нещо като посланик?

Той отново се усмихна, демонстрирайки кучешките си зъби.

-Нещо такова.

-Ще се опитам да разбера какво става, това е най-доброто, което мога да направя. Ако Жан-Клод наистина те урежда с битка за надмощие с Примо, ще ти кажа.

Той изглеждаше облекчен.

-Трябва да знам положението си, нали разбираш.

Кимнах.

-Разбирам.

През врата в края на коридора тичашком влезе мъж, облечен в черна риза, придружен от внезапен изблик на музика и шум. Беше рус и приличаше на колежанин, но изтича по коридора, сякаш беше на пружини. Някакъв вид ликантроп.

Говореше още преди да е стигнал до нас.

-Има проблем. Примо пусна вътре група мъже и те започнаха да се заяждат с Байрън. Ти каза да те извикаме следващия път, в който стане напечено. Напечено е.

Бъз вече се движеше по коридора, без да тича напълно. Поколебах се за секунда, след което започнах да подтичвам до него.

Бъз ми хвърли поглед.

-Идваш с нас ли?

Почти свих рамене.

-Ще се чувствам странно, ако просто си тръгна.

-Нашата работа е да успокоим страстите – заяви той. – Не да влошаваме ситуацията.

-Да не би да казваш, че не ме искаш?

-Не, по дяволите – изрече русият. – Екзекуторът на наша страна. Ще приема това.

-Кой си ти? – попитах докато тичах, за да бъда в крак с тях.

-Клей – отвърна той, подавайки ръка пред тялото на Бъз.

-Общувайте по-късно – ни отряза Бъз. Той се поколеба до вратата, като че ли възвръщаше самообладанието си. Внезапно от него с леко жужене започна да се носи енергия. Преди никога не бях усещала нещо такова от него. Сивите му очи заблестяха, стига сивото да можеше да блести. – Толкова ми е писнало от тези глупости – заяви той и отвори вратата.

34

Музиката все още свиреше в пулсиращ ритъм, но мъжът на сцената не танцуваше, защото вече не той беше центъра на вниманието. Шоуто правеха тълпа колежанчета, заобиколили мъж, който се извисяваше над тях. Той беше като бледа кула, обгърната от техните дънки и кожени якета. Най-високият от тях стигаше едва до рамото му, но бяха доста и почти всички носеха якета на един отбор. Някои изглеждаха мускулести почти колкото охраната на клуба. Ако искаше да създава проблеми, Примо беше избрал готина тълпа, а той искаше.

Останалите облечени в черни тениски бодигарди изглежда не знаеха какво да правят. Раздвоената им лоялност се изразяваше във факта, че не се бяха притекли на помощ на Примо. Въртяха се по ръба на бандата колежани, задържайки ги събрани на едно място, колкото можеха, но не ги дърпаха от големия вампир. Ако не знаех нищо за Примо и предварителните събития, щях да се досетя донякъде, само като гледах как останалите мъже отказваха да му помогнат.

Не размерът на Примо беше проблемът. А вълните от сила, които се излъчваха от него. Силата на повечето вампири и дори на ликантропите, изпълва една стая като вода, докато не се удавиш в нея. Силата на Примо буквално пулсираше и течеше. Всеки път, когато шамаросваше някого с голямата си отворена длан, силата се увеличаваше и присвиваше около кожата ми. Силата му изглежда се подхранваше от упражняваното от самия него насилие. Но продължаваше да държи дланта си отворена и само да ги шамаросва, което, разбира се, унижаваше мъжествеността на колежаните.

Един от най-едрите в групата скочи върху Примо, увисвайки на рамото и ръката му. Примо сграбчи рамото на младежа и го отлепи от себе си без усилие. Хвърли го върху бюрото пред гардеробната и си спечели писък от момичето, което съхраняваше свещените предмети.

Силата на Примо беше достатъчно плътна, че можеше да ходиш по нея, но само за секунда, после спадна. Той не можеше да я подхранва.

- Достатъчно – каза Бъз, макар че звучеше недоволен, че трябва да го каже. Направи движение и то беше достатъчно, за да прекрати колебанията на охранителите. Те се придвижиха напред и започнаха да помагат на колежаните да се нaсочат към вратата. Имаха някакъв успех, но момчетата не искаха да оставят приятелчетата си затънали до ушите в гигантски вампир. Не можех наистина да ги виня.

И отново това беше извън уменията ми. Можех да извадя значката и пистолета и да ги спра, ако исках да арестувам или убия Примо, но не знаех как да успокоя нещата. Както беше казал Бъз, работата им не беше да влошат, а да подобрят ситуацията. Това не знаех как да го правя. Наистина.

Бъз крещеше:

- Примо, Примо, спри да се биеш. Трябва да ги изкараме извън клуба.

Отговорът на Примо беше да вдигне двама колежани за вратовете, по един във всяка ръка, сякаш искаше да удари главите им една в друга. Но докато ръцете му бяха заети, друг предприемчив младеж с къса кестенява коса и рамене широки почти колкото тези на Бъз, го удари в лицето. А знаеше как да удря. Ударът отметна главата на вампира назад и на устата му разцъфна кръв, като алено цвете на бялата му кожа.

Музиката от сцената рязко спря и Примо изкрещя във внезапната тишина. Един изпълнен с ярост боен вик. Пусна двамата мъже в ръцете си на земята все едно бяха нищо и се спусна след този, който го беше ударил. Очаквах да го размята наоколо, както беше направил с останалите, но не го направи. повдигна го за предната част на якето, докато краката му не се заклатиха над земята и започна да се души на собствената си яка. Но вместо големите бледи рамена да се присвият, за да хвърлят човека, ръката на Примо се придвижи назад, стискайки юмрук. От толкова близо и с такава сила, щеше да счупи врата на мъжа.

Извадих Браунинга, но честно да си кажем, без съдебна заповед за екзекуция, бях в същата позиция като полицай. Не можех да го застрелям, ако смятах, че само щеше да нарани някого. Как щях да обоснова в съда, че знам колко е силен вампира и колко чупливо може да бъде човешкото тяло? А и, наречете го предчувствие, но знаех, че ако прострелям Примо, ще трябва да го убия. Не исках такова ниво на сила и магия да ме докосва. Бях по-трудна за убиване, не безсмъртна.

Прицелих се по дължина на ръката си, защото съдът и обясненията, щяха да дойдат на по-късен етап, а хлапето щеше да умре. Щяха да опитам раменен изстрел, защото това беше най-добрата ми възможност, когато и всички останали изведнъж станаха смели.

Клей беше най-близо и се метна отгоре му. Примо хвърли превръщача върху първия ред маси. Жени се разпищяха и се разбягаха. Клей се надигаше на краката си, но големия юмрук отново набираше скорост.

Бъз крещеше:

- Не, Примо, не!

Бях насочила пистолета към земята, защото когато си напрегнат и пръстите ти се напрягат. Ако прострелях някого, предпочитах да е целенасочено. Започнах да се придвижвам по-близо и малко встрани, за да имам по-добър поглед, когато момчетата с черните тениски го връхлетяха и вече нямах никаква възможност да стрелям.

Ако бях готова да го убия, щях да им изкрещя да се отдръпнат настрани, но все още се надявах да го избегна. Продължих да се местя напред и встрани, по-далеч от масите, където мислех, че имам по-голям шанс за чист изстрел. Никога не се бях опитвала да застрелям човек насред бой в бар. Дори падането на телата беше заплашително. Все едно да се опитваш да улучиш мишена, докато около нея се хвърлят някакви хора.

Примо ги разхвърля наоколо, сякаш бяха кукли, продължавайки да стиска мъжа. Колкото повече се бореха с него, толкова повече се усилваше и набъбваше силата му, сякаш всеки удар, без значение дали негов или техен, го подсилваше. Той беше затрупан от планина от мъже с черни тениски, когато почувствах как силата му тегли, сякаш атомна бомба си поема дъх, и имах време само да изкрещя:

- Всички да залегнат!

Не бях сигурна какво идваше, но щеше да е лошо.

Паднах на пода, както бях казала на всички останали да направят, но легнах плътно на земята. Погледнах зад себе си и видях повечето жени и сервитьори само приклекнали. Исусе, никой ли не знаеше как да се прикрие?

Примо не използва само тялото си, за да ги отхвърли във вълна от черни тениски, а и магията си. Това ги накара да се разхвърчат като взрив от черни тениски и падащи тела. Ако бях останала приклекнала като хората, от които се бях оплакала, можеше да се раздвижа по-бързо. Но легнала на земята имах част от секундата да реша дали да покрия глава и да запазя позицията си, да се опитам да се изтъркалям по-далеч или да се изправя на колене и да пропълзя. Легнал на земята не помага, когато падат неща тежки като човешки тела. Изправих се, за да се опитам да пропълзя и едно тяло се заби в мен. Имах секунда да полежа кротко зашеметена, когато следващото се приземи отгоре ми.

Била съм удряна, била съм хвърляна, случвали са ми се много неща, но никога не ми се е случвало двама възрастни мъже да се приземят върху мен от въздуха. Целият ми въздух беше изкаран и ако бях толкова човек, колкото изглеждах, щях да имам счупени неща. Полежах за секунда зашеметена, но двамата мъже отгоре ми не помръднаха изобщо.

Първото нещо, което преместих беше главата си - завъртях я, за да погледна мястото, където преди стоеше Примо. Той все още беше там. Все още стоеше. Беше хванал друг колежанин и го размяташе от ръката си. Големият му юмрук отново беше изтеглен за удар. Мамка му.

Осъзнах две неща едновременно. Първо – можех да движа ръцете си, и второ – пистолетът не беше в нито едната. Тялото ми беше притиснато под няколко десетки килограма. Бях силна и можех да се измъкна, но нямаше да е бързо, а нямах никаква идея къде беше пистолетът ми. Никой, хвърлен от Примо, не се движеше. Юмрукът на Примо се засили напред и почувствах един от онези моменти, когато светът забавя. Имах цялото време на света да го видя как удря, да видя как чупи врата на мъжа, и знаех, че не мога да го спра.

35

Протегнах се към него и изкрещях:

-Не!

Не очаквах това да помогне, но трябваше да направя нещо.

От рамото му потече кръв и той се поколеба, оглеждайки стаята сякаш не знаеше от къде се е появил викът.

Аз също не бях сигурна, но месеци наред бях прекарала в изучаване на силата, която имах и почувствах нещо. Това бе вторият път, когато съм правила нещо подобно, и двата пъти, когато съм отчаяна. Въпросът бе, мога ли да го направя нарочно?

Примо повдигна отново мъжа, сякаш имаше цел и нищо нямаше да го отклони от нея. Протегнах ръце напред и си помислих за това. Мислех какво съм почувствала. Сякаш мислите ми удрят нещо около него, оформят го в стъкло и го нараняват.

Примо вдигна мъжа по-високо и сякаш поздрави някой зад мен, но не погледнах назад, нямаше време.

Протегнах се, не само с ръцете си, но и със силата, която имах над мъртвите, с връзката, която имах с двата вампира, и го ударих. Кръв потече по ръката му – още червенина, добавена към първоначалната. Не беше много и не знаех причината, защото наистина не разбирах какво правя. Няколко кървави прореза нямаше да го разсеят за дълго.

- Не ти правиш това – заяви той.

Гласът му бе като дълбоко ръмжене, което подхождаше на голямото му тяло, и акцент, който не разпознавах.

Гласът на Жан-Клод се понесе зад нас:

- Не, но аз го правя.

Исках да се обърна назад и да го погледна, но не смеех да отместя очи от вампира пред мен към вампира зад мен. Но нямах нужда от очи, за да почувствам силата му. Тя прелетя през стаята като утешаваща ръка. Докосна телата, които ме притискаха към пода. Усетих полъх на мускус и вълча козина, и разбрах, че и двамата са от глутницата. Мирисът на козина и дом ме изпълниха. Знаех, че това се дължи отчасти на връзката му с Ричард, но имаше и друго. Магията му се просмукваше през тях към мен. Не го правеше нарочно, но аз също бях свързанана с Ричард и вълците му. Беше му трудно да се протегне към тях и да не докосне и мен.

И двамата поеха дълбоко въздух, сякаш се връщат към живота, макар да знаех, че не е така. Русият, Клей, примигна на сантиметри от мен. Изглеждаше изненадан и не можех да го обвинявам. Другият върху него имаше коса с цвят като моя, макар че по-права от това не можеше да бъде. Примигна с тъмните си очи към мен, сякаш не си спомняше да ме е виждал преди или как се е озовал върху мен.

Промърмори:

- Извинете, мис – още докато започна бавно и вдървено да става от върха на купчината.

Клей простена, докато първия мъж ставаше от него.

- А как мислиш, че се чувствам аз? Най-отдолу съм – казах.

Той ми се усмихна.

Бъз започна вдървено да се надига на колене на няколко стъпки от нас. Срещна очите ми и ме изгледа многозначително. Не го познавах толкова добре, но сякаш искаше да каже, че ситуацията е решила онзи проблем.

Жан-Клод бе тук и силата му изпълваше стаята като топло одеяло. Усещането бе толкова хубаво и в някои отношения - толкова нетипично за силата му. Знаех какво не е наред - чувствах я твърде жива. Но той беше Господарят на града и никой от вампирите му нямаше да му се противопостави открито. Вярвах, че това е единственото ми извинение да сваля гарда си и да погледна встрани от Примо. Човек би си помислил, че съм се научила, че лудото си остава лудо, независимо дали е мъртво или живо.

- Всички те не ме спряха преди, Жан-Клод. Трима няма да успеят сега.

Начинът, по който го каза, ме накара да го погледна отново. Не звучеше сякаш се предава. Нещо не беше наред. Да предизвика Бъз е едно. Да предизвика Жан-Клод е нещо напълно различно.

- Те не са тук да те спрат, Примо, защото вече си спрян. Аз съм Господарят на града и казвам, че си спрян.

- Тези хора ме накараха да кървя! - Имаше толкова много гняв в думите му, че те се плъзнаха по кожата ми. Той се хранеше от собствения си гняв, по същия начин както и от насилието. В този момент осъзнах, че е някакъв вид вампир-господар. Поне някои от силите му са на ниво господар. Това бе лошо.

Клей бе на четири крака, което значеше,че най-накрая можех да се измъкна под него. Оглеждах се за оръжието си, но не го виждах. Трябваше да е тук някъде. Мамка му, ставаше все по-зле, а нямах оръжие.

- Как вампир с твоите сили е позволил на обикновен човек да го рани?

Гласът на Жан-Клод бе безгрижен, разговорчив, но в мислите ми, гласът му ми прошепна нещо друго:

- Боя се, че съм го подценил.

- Без майтап? – отвърнах.

Клей попита:

-Какво каза?

Поклатих глава, очите ми още претърсваха пода за оръжието ми, но не го намираха. Тогава си помислих „Мамка му, порязах го два пъти без пистолет. Можех да го направя отново“. Част от мен не го вярваше. Заявих на тази част да си гледа работата. Имах си достатъчно проблеми и без да се съмнявам в себе си.

Примо още държеше мъжа, който бе взел като изкупителна жертва, но го държеше някак си равнодушно отстрани ниско до себе си като кош с пране. Осъзнах, че мъжът е припаднал и се изправих на крака, за да видя дали още диша. Не ми харесваше начинът, по който Примо държеше якето на мъжа около врата му. Толкова ли съм била разтревожена, че съм оставила Примо да удуши човека?

Гласът на Жан-Клод премина през главата ми.

- Не диша, но сърцето му още бие.

Казах на глас:

- Нямаме време.

-Да – изрече той, мисля, че на глас.

Протегна се към мен, не с ръка, но със силата си и това не бе живата, топла сила на ликантроп. Студената грация на гроба ме докосна и запали в мен силата, която пробужда мъртвите. Изведнъж знаех как да го порежа. Изведнъж знаех как работи. Сякаш в съзнанието ми имаше пъзел и внезапно разбрах точно къде да натисна и значението на това. Като удрям от разстояние и използвам собствената магическа аура на създанието срещу самия него. Превръщах техните магически щитове в остро невидимо острие, което може да бъде обърнато срещу тях. Жан-Клод от векове е знаел какво е това и как се използва, но никога не е бил способен сам да го направи. Знаеше как, но не можеше да го направи. Аз можех, но не знаех как. Заедно го бяхме разбрали.

Целта ми не бе да убия Примо, а да го накарам да пусне мъжа. Протегнах ръка към него, но той все още не изглеждаше уплашен.

- Мислиш ли, че малките ти прорези ще ме спрат? – настоя да разбере той.

- Не - отговорих и хвърлих силата си срещу него, почти като хвърляне на топка и топката се удари в аурата му, защитата му, сякаш се залепи върху дреха. Но топката не остана топка и не точно премина през защитите на Примо. Сякаш се разтопи в тях, и там, където бяха стопени, тя проникна в защитите, стана едно цяло с тях и превърна това защитно облекло в нещо дълго и тънко и остро. Представих си това острие да прорязва корема му и ризата му се разкъса като кожа, разкривайки снежно бяла плът и кръв.

Рана беше по-голяма от предните две и ръката му се протегна към нея, сякаш болеше или не бе сигурен колко е ранен.

-Хареса ли ти това? – попитах. – Достатъчно ли е голяма за теб?

Той ми се озъби, разкривайки зъби, изглеждащи твърде големи за устата му.

Стана точно както исках. Благодарение на вековете изнервено учение, имах ново оръжие. Преди се страхувах да ударя толкова близо до жертвата. Достатъчно бе тя да има малко психическа дарба и можех да нанеса поражения на жертвата, вместо на Примо. Но сега го имах, знаех го, чувствах го.

Насочих длан към ръката, държаща мъжа, и кожата на ръката се разтвори от лакътя до китката. Кръв се разля надолу по ръката му като червена река, ако сърцето му биеше достатъчно, кръвта щеше да е изскочила от разкъсаната артерия, но той нямаше необходимото кръвно налягане за това. Вече не.

- Искаш да спасиш това? – повдигна мъжа за извитата му яка. – Мъртво е и вече става само за храна за кучета.

- Сърцето му още бие – възрази Жан-Клод.

Но имахме само мигове преди изкуственото дишане да престане да бъде достатъчно, за да го спаси от увреждане на мозъка. Повдигнах и двете си ръце и го раних. Опитах се да разрежа ръката му както се чисти риба, но не можех да проникна достатъчно дълбоко. Можех да махна кожата му и месото, но не и сухожилията, а те бяха единственото, от което Примо се нуждаеше, за да задържи жертвата, докато умре. Упорито копеле.

- Ако веднага не пуснеш мъжа, Примо, ще реша, че това е директно предизвикателство срещу властта ми.

- Приеми го както искаш, но няма да бъда изкупителната жертва за това – и той посочи не към мен, а към мъжете, които лежаха в безсъзнание около него, към Бъз, който стоеше наблизо, но не чак толкова. Не бяхме в неговата категория и той и го знаеше.

- Така да бъде – изрече Жан-Клод.

В главата ми каза:

- Ma petite, това не е нож, не е едно острие, това е магия. Ако можеш да обърнеш малка част от силата му срещу него, защо не всичката?

Понечих да питам,какво има предвид, но той ми показа. Сякаш съзнанието му бе стена и той вкара отговора директно в мозъка ми. Разбрах и не се поколебах. Не се колебаех, когато на риск са заложени животи.

Не насочих ръка. Това не бе игра на топка. Можех да повлияя на защитата му и тази защита покриваше цялото му тяло. Помислих си за тази магическа кожа, хвърлих силата си върху нея и когато почувствах всичките му защити, сякаш докосвах тази невидима кожа с ръцете си, обърнах всичко това срещу него. Превърнах всичко в насочени навътре остриета. Сякаш Примо седеше в центъра на обърнах таралеж, таралеж с бодли с размерите на кинжали.

Всеки сантиметър от кожата му, който виждах, изведнъж се покри с кръв. Той закрещя, крещя с уста, от която се лееше кръв, крещя с гърло, прободено на половин дузина места. Закрещя и пусна мъжа.

Клей и тъмнокосият върколак хванаха мъжа и го издърпаха далече от телата на приятелите му. Исках да гледам, да бъда сигурна, че диша, но имах други проблеми.

Примо се втурна към нас, но се спъна и падна на ръце и колене. В този момент осъзнах, че съм го ослепила. Не за постоянно, но за достатъчно дълго. За тази вечер, той бе сляп.

Той изръмжа към нас и извика с глас, който звучеше сякаш се опитва да преглътне счупено стъкло.

- Проклет да бъдеш, Жан-Клод, проклет да бъдеш. Не си достатъчно вампир, за да можеш да направиш това. Никога не си бил достатъчно вампир за това.

- Дойде ли в Сейнт Луис, за да ме унищожих и да заемеш мястото ми?

Примо надигна окървавеното си лице по посока на гласа на Жан-Клод.

- Защо не? Защо да не бъда Господар на града?

- Не можеш да бъдеш дори господар на самия себе си, Примо, затова. Само сила не е достатъчна, за да управляваш този град.

Исках да се обърна и гледам как говори, но нямаше нужда. В този миг се чувствах по-близко до него, отколкото ако държах ръката му. Знаех, каквото знаех и преди, но преди бе само като подсъзнателен спомен в ума ми. Той беше използвал вампирските белези помежду ни по-открито, по-интимно, отколкото когато и да било преди. Трябваше да бъда ядосана, но не бях.

Един от сервитьорите стоеше наведен над мъжа, който Примо се беше опитал да убие. Сервитьорът бе навел назад главата на мъжа и дишаше в устата му. Мъжът изведнъж помръдна и първата му глътка въздух бе шумна.

Тъмнокосият върколак, чието име не можех да кажа, повдигна палци. Мъжът щеше да живее. Щеше да е добре. Колкото и мускули да имахме, нямаше да го освободят навреме. Нищо друго нямаше да го освободи, без Примо да бъде убит, макар да не бях сигурна, че това е добре. Помислих си, че трябва да убием Примо и то сега, преди да се възстанови.

Гласът на Жан-Клод дойде като шепот в ухото ми:

- Ако някой умре, ще ми бъде много по-трудно да убедя всички, че нищо лошо не се е случило.

Поклатих глава и си помислих, че няма достатъчно вампирски умствени номера на света да замъглят съзнанието на толкова голяма аудитория. Не и при нещо толкова травматично.

- Съмняваш ли се в мен, ma petite? - Изведнъж се озова точно зад мен. Тънката му бяла ръка се появи на рамото ми, около нея имаше водопад от бяла дантела, а черно кадифе я обграждаше.

Повдигнах ръка, за да докосна неговата и открих, че кожата му студена, сякаш не се е хранил или е използвал огромно количество енергия. Кадифето беше по-топло, докато плъзнах пръстите си по нея, отколкото по кожата му. Бе изтощен. Колко енергия му е била необходима, за да говори умствено с мен, или беше станало нещо, за което още не знаех?

Останалата част от облечената в черни тениски охрана започна да се движи, бавно, сковано, като че ли нещо ги болеше. Примо явно усети техните движения, защото каза:

- Дори сляп, мога да се правя с тях.

Той клекна и застана на възглавничките на ходилата си. От движението сигурно го заболя много силно, но той дори не трепна. Постави голямата си окървавена длан на пода и другата във въздуха, сякаш усещаше движенията. Прекалено много напомняше на движение от бойните изкуства, за да се чувствам спокойна. Бе огромен, вампир, почти глух към болката, откачен и трениран в бойни изкуства. Не изглеждаше честно.

Натаниел са появи до мен и носеше оръжието ми. Безмълвно ми го подаде, точно както го бях научила, задната част напред, пръсти далеч от спусъка.

Усмихнах му се леко, защото го беше заслужил и тъй като все още държах под око окървавения гигант на пода. Проверих предпазителя преди да прибера оръжието в кобура. Наречете го интуиция, но когато Примо ни предизвикаше, не исках да губя тази една секунда. Щеше да ми бъде нужна.

Но той не ни нападна. Не, Примо имаше много по-интересна идея наум. Имаше нещо в това да съм свързана с Жан-Клод, което накара да се чувствам в безопасност и това усещане бе вид арогантност. Арогантност, която ме накара да забравя, че наистина старите вампири могат да те наранят не само физически. Арогантността на Жан-Клод ме накара да забравя.

Примо не мръдна и мускул, но ни удари със силата си, насочи към нас гнева си като фризби, като кофа, пълна с кипящ гняв. Нямаше време да се защитим. Нямаше време да направим друго, освен да поемем удара. Жан-Клод се опита да го насочи около себе си, но почувствах този ужасен гняв да се опитва да намери място, за да поникне в него. Господар на града погълнат от гняв би било нещо много лошо. Но аз разбирах гнева и не бях Господар на града.

Поех този гняв, не за да ме завладее, а за да го изпия, да го погълна, да се окъпя в него. Привлякох гнева му около себе си като огнено палто и отворих част от себе си, която държах скрита от всички. Оставих яростта на Примо да се срещне с кипящата маса на моя собствен гняв. Гневът, който носех в себе си от смъртта на майка ми. Дълбоките безкрайни океани на гнева ми посрещнаха яростта на Примо – прегърнаха го, нахраниха се от него. Изядох гнева му и му позволих да го усети.

Разсмях се, смеех се, докато стоях там и горях с нашата ярост. Смеех се, докато усетих как гневът му се поколебава и се отдръпва. Смеех се, докато оставях гневът му да се смеси с моя. Вече носех в себе си бездънна яма с него, какво бяха още няколко кофи?

Той се взираше в мен с незрящите си очи и тогава направи част от това това, което очаквах. Придвижи се напред, но не се втурна необмислено. Тръгна напред с отнемаща дъха бързина, а съм виждала и други бързи. Бе сляп, така че се протегна в мрака и хвана Натаниел. Натаниел, който стоеше до нас. Не знам дали се целеше в него или пропусна. Сграбчи китката на Натаниел и се опита да го дръпне рязко към тялото си, но Натаниел се запъна и не тръгна.

Изведнъж всички се размърдахме. Бях наясно, че охраната се раздвижи, но щяха да закъснеят прекалено много. Оръжието ми бе почти извадено от кобура, но Примо беше тръгнал напред, когато усети съпротивата на Натаниел. Бях най-близо и се придвижих по-бързо отколкото бях планирала. Не бях свикнала да съм по-бърза от човек. Протегнах се към рамото на Натаниел, но се озовах твърде близо до лицето на вампира.

Примо заби зъби в китката ми и знаех, че е по-добре да не се опитвам да я освободя. Щях да я разкъсам. Извадих оръжието си, докато изкрещях. Крещях, докато устата му се хранеше от мен. Крещях докато опирах оръжието си в главата му.

Пръстът ми беше започнал да натиска спусъка, когато съзнанието на Примо се стовари върху моето. Това не бе неговият гняв. Бяха спомените му. Римската армия, убийството, заради което бе осъден, арената, на която можеше да убива колкото си иска, където можеше да уталожи този гняв или да го захрани. Смърт, след смърт, след смърт. И всяка една го захранваше така, както нищо друго не успяваше.

Тогава една тъмна нощ благородничка го пожелава в леглото си с кръвта и потта на победата му по тялото му. Той отива и открива много повече, отколкото някога е мечтал. Тя му предлага свобода и нов начин да храни своя гняв. Нов начин да убива. Не знае истинското й име. Тя просто бе казала: „Аз съм Дракон и ти ще ми служиш.“, и той го бе направил.

Изведнъж спомените спряха. Това ме стресна и за миг се насилих да не натисна спусъка. Миг, в който да насоча оръжието нагоре и да си припомня как се диша, и да използвам тялото си в същото време.

Примо все още притискаше уста към китката ми, но сега вече раната беше зараснала, а в очите му имаше зрение. Знаех от познанията на Жан-Клод, че Примо може да излекува почти всичко с малко специална кръв. Беше се насочил към ликантроп. Но и моята свърши работа. Разбрах защо Жан-Клод го искаше. Толкова силен войник, стига да можеше да бъде контролиран. Спокойствието в съзнанието ми не беше мое.

Примо освободи китката ми и очите му се извърнаха с ужас.

- Какво си ти? – прошепна той.

- Не какво, Примо, кой – казах и протегнах към него ръката, която бе ранил. Възнамерявах да докосна лицето му, но той се отдръпна назад сякаш щях да го нараня. – Коя съм аз, Примо?

Огромното му тяло се сви от страх пред мен. Той стоеше унижен и си спомних как го бе правил много отдавна за онази, която го бе създала.

- Господарке – прошепна той, и думата прозвуча насила изречена от устните му. Мразеше това, че никога няма да е господар на самия себе си. Когато е приел онази кървава целувка, бе предполагал, че един ден ще управлява, но сега знаеше, че не е така. - Ти си моята господарка.

В момента, в който опита кръвта ми, беше свързан по начин, нямащ нищо общо със секс, любов или приятелство. Това бе притежание като никое друго. Примо просто бе мой, не, наш.

Белезите между Жан-Клод и мен бяха широко отворени, и така бяха, и когато Примо ме атакува. Когато ме ухапа, той не просто ме вкусваше. „Кръв от моята кръв“ не бе празен израз. Беше реалност. В този момент разбрах, че когато белезите бяха отворени, да се обвържеш с кръв с един, е като да се свържеш чрез кръв към двама. Можех да контролирам мъртвите, а Жан-Клод имаше силата да контролира всички вампири, дали кървав обет към него или които той е създал. Примо бе победен от две сили. Защото в този миг моята кръв бе тази на Жан-Клод, а неговата - моя. Имах миг, в който да се почудя какво ли причинява всичко това на нашия упорит Ричард, но мисълта не се застоя. Имах си достатъчно проблеми и без да заемам от неговите.

Погледнах надолу към големия мъж в краката ми и знаех, че Жан-Клод е напълно сигурен в него. Напълно убеден, че клетвата на Примо към нас, ще го задържи. Не беше като четенето на умове. Просто знаех, че Жан-Клод не се тревожи повече за Примо. Беше сигурен относно него. Аз не бях.

Обърнах се и погледнах към Жан-Клод, за да се опитам да го убедя колко опасенвсе още може да бъде Примо, но разбира се, фактът, че обърнах гръб на Примо, показваше, че и аз бях сигурна в него. И това бе погрешно. Той бе като движещ се гняв с голямо мускулесто тяло, което да го поддържа. Това не беше безопасно. Никога не би могло да бъде.

Мисля, че щях да се извърна обратно към Примо, но изведнъж гледах Жан-Клод и светът изчезна. Нямаше нищо друго освен Жан-Клод. Черното кадифе се бе превърнало в дълго до кръста военно яке със сребърни копчета до долу и висока твърда яка, която обграждаше бяло шалче около врата. Сребърна закопчалка със сапфир разделяше белотата на гърлото му. Якето подхождаше на широките му рамене, подчертаваше тясната талия и привличаше погледа към черните кожени панталони, които изглеждаха сякаш са сплетени заедно от двете страни, като че ли не ги беше нахлузил, а беше свързан с тях. Ботушите бяха високи само до коляно, направени от същото тъмно кадифе като палтото. Бях омагьосана и го знаех, обаче не можех да не се взирам, като оставих лицето му за накрая, защото с последния ми останал самоконтрол разбирах, че ако го погледна в лицето, наистина ще бъда изгубена.

Изящна ръка се насочи към наведеното ми лице. Ръка, заобиколена от бяла дантела. Докосна брадичката ми, най-лекото докосване и започна да вдига лицето ми. Бе деликатно докосване, можех да се боря и да го спра, но не исках. Беше ми нужна цялата воля, само за да просто да пропусна лицето му в началото.

Черните му къдрици преливаха в коприната и бе трудно да се каже откъде започва едното и свършва другото. Очите му бяха големи и красиви, един тон по-тъмни от сапфира на гърлото му. Очите му бяха най-тъмното синьо и пак нямаха и помен за черно. Лицето му бе бяло съвършенство, като почти завършена картина. Той бе блед, а пръстите по лицето ми бяха като лед. Беше бледен, а пръстите до лицето ми бяха като лед. Беше като бледа скулптура, очакваща някой да й дари живот, освен тъмния блясък на очите му. Тези очи съдържаха целия живот на света.

Гласът му бе нисък и нежен, като козина, която се плъзга по главата ми.

- Ma petite, пусни ме вътре. Пусни ме вътре. Не ме оставяй на студа.

Отворих уста, за да изрека „Да, разбира се“, но я затворих. Някога, преди да бъдем свързани така, той бе взел енергия от мен без да пие кръв. Това се беше случило, защото големите лоши вампири бяха в града и той трябваше да не изглежда слаб пред тях. А ако бяха открили, че човешкият му слуга не му позволява да взима кръв от него, той щеше да изглежда наистина слаб.

Той имаше нужда да се храни, отчаяно.

- Защо? – успях да проговоря, слабо и не така гладко като него. – Защо енергията ти е толкова малко?

- Направих каквото можах от разстояние, за да направя деня ти по-лек.

Протегнах се нагоре и докоснах с пръсти бузата му.

- Изтощил си се заради мен.

- За да не се тревожиш – прошепна и гласът му се плъзна по гръбнака ми като малка капка вода, падаща надолу и надолу.

- Искаш да се храниш – констатирах.

Той кимна леко, придвижвайки студената си кожа към топлината на пръстите ми. В главата ми, прошепна:

- Ако ще пазя контрола ни над Примо, трябва да се храня.

- Не ти е нужна кръв – казах.

- Не, - надигна другата си ръка към превързаната ми буза. – Ранена ли си?

- Не много – отговорих и гласът ми прозвуча почти като моя собствен.

Осъзнах, че се е отдръпнал. Оставяше ме да мисля. Не се налагаше, но той ме познаваше твърде добре. Ако не ме оставеше да помисля сега, щях да се ядосам по-късно.

- Нямаш предвид това, което направи, когато Съветът бе в града, нали? Искаш нещо друго.

Гласът му бе в ума ми:

- Нещо се случи след свързването ти с Деймиън и Натаниел. Има повече сила навсякъде, но и нуждата е повече. Въздържах се твърде дълго, ma petite.

Ръцете му се плъзнаха по края на челюстта ми, докато не обгърнаха лицето ми, а пръстите му не се заровиха в топлината на косата ми. Чух го да си мисли, че си топли ръцете в косата ми. Толкова студено, толкова пусто, такава нужда. Никога не го бях виждала такъв, никога.

Това не беше неговата нужда. Обърнах се така, че можех да видя Натаниел, който се бе облегнал на стената. Не бе достатъчно близо, за да ни оказва влияние. Хвърли ми невинен поглед с лавандуловите си очи. Не можех да го почувствам в ума си. Бяхме само Жан-Клод и аз, но дори ако само с двамата ни свързани, все още ми приличаше на нуждата на Натаниел или на копнежа на Деймиън за докосване.

Обърнах се отново към тези много тъмно сини очи и прошепнах:

- Ти си наследил нуждите им.

Той отвърна гласно:

- Боя се, че да.

- Какво може да направим? – попитах.

- Пусни ме вътре, ma petite, пусни ме през тези великолепни щитове. Пусни ме вътре – и гласът му се плъзна по кожата ми, сякаш бях гола, а той ме обгръщаше в сатен и го прокарваше по тялото ми.

Трепнах и само студеното докосване на ръцете му възпря коленете ми да се подкосят. Вгледах се в тези очи, в това лице и прошепнах:

- Да.

Лицето му изпълни полезрението ми и устните му докоснаха моите. Очаквах да ме вземе в ръцете си и целуне с отчаянието, което усетих в нуждата му, но не го направи. Докосваше ме единствено с устни, с най-лекия натиск върху моите. Притиснах се към него, вдигнах ръка да го докосна, но той постави неговата на рамото ми и ни задържа разделени. Секунда след като го направи, осъзнах причината: сякаш душата ми се изливаше от устните ми, сякаш самата ми същност бе привкус по устните ми. Моята сила, моята магия, моето сърце, моята душа, всичко бе там, за да го вземе с едно нежно докосване по устните. Преди си мислех, че взаимно сме хранили ardeur, но грешах. Той пи от устните ми, деликатно, а искаше много повече. Почувствах го. Почувствах нуждата му. Но когато се опитах да скъся разстоянието, той ме задържа с ръцете си, поставени върху раменете ми. Но от неговите познания знаех, че голата кожа е гола кожа, и всичко това можеше да ме пресуши напълно.

Това бе най-внимателната целувка, която някога ми бе давана, и една от най-напрягащите. Издавах тихи звучи дълбоко в гърлото си, защото исках още. Исках толкова много.

Когато се отдръпна, върху средата на устните му бе останало кървавочервено петно от червилото ми. Върху бузите му се беше появил много блед намек за цвят. Сякаш зимният студ бе докоснат от най-лекия повей на пролетта, така че топлината беше само обещание, не истинска, не сега, но далечна надежда. Но надеждата е по-добре от нищо.

Преглътна шумно, очите му се затвориха за момент, преди да се изправи, а ръцете му стояха стабилно върху раменете ми.

- Това бе само частица от това, от което се нуждая, ma petite.

- Не спирай – настоях.

Той се усмихна, но това бе тъжна усмивка.

- Нека ефектите да отшумят, тогава ми дай отговор дали да има още.

Поклатих глава. За какво говореше той? Разбира се, разбира се, че може да има още.

- Моя е вината, ma petite. Помолих да свалиш защитите си. Нямах предвид да свалиш всички защити от богатия си репертоар. Преживяването беше почти непреодолимо завладяващо и за двама ни. – Той ме погледна сякаш виждаше нещо ново или нов човек. – Трябва да се погрижа за многоуважаемата ни публика. - Почти се приближи, за да ме целуне за довиждане, но се отдръпна и повика някого. – Погрижи се за нея, докато не се оправи. Не, не ти, докато тя не дойде на себе си. Боя се какво може да направи, ако сега я докоснеш.

Гласът му, когато се чу отново, изпълни клуба, ехтеше в сенките му и все пак звучеше интимно, все едно шепнеше по кожата ти, само твоята кожа.

- Примо е минал през огън и кръв, за да бъде прероден за вас тази нощ. Преобразен пред очите ви от воина на кошмарите към любовника от мечтите.

- Твърде са изплашени, няма да повярват. - Бе гласът на Натаниел.

Обърнах се към този глас, но срещнах различно лице. Натаниел още седеше назад, далеч от досега ми, но Байрон бе толкова близо, че ме стресна. Не бе на триста години и обикновено го чувах, когато се движи, сякаш беше човек. Не беше силен и никога нямаше да бъде, но тази нощ дори не знаех, че стои наблизо, почти докосвайки ме. Това, повече от всичко друго, ме накара да изтрезнея. Не чух един от най-слабите вампири, които Жан-Клод прие в града. Лош некромант, няма бисквитка за теб.

- Никога не си го виждала след като се нахрани така - изрече Байрон с приятния си британски акцент, - Гледай.

Мислех да не гледам към Жан-Клод. Вместо това наблюдавах публиката. Очите им бяха разширени, лицата - пребледнели или пък възбудени. Някои от тях все още се криеха под масите. Ако боят не бе станал между тях и най-близката врата, най-вероятно щяха да избягат. Беше им нужен само знак над тях с текст „изплашени до дупка“. Най-вероятно никой от тях не бе виждал толкова много кръв. Плашещо.

Докато гледах публиката, бях съгласна с Натаниел, но когато очите ми бяха привлечени към гърба на Жан-Клод, докато им говореше, е… Трябваше да отвърна поглед. Не трябваше да гледам, защото копнежът бе още там. Беше ми казано, че желанието ми да го докосвам, е част от копнежа на всеки слуга към господаря му, но не го вярвах наистина. Ето това, това бе копнеж.

Открих, че се взирам в Примо, който бе още на колене, гледайки объркано, а полукръг от облечени в черно охранители бяха застанали около него. Погледна нагоре към мен и в очите му имаше нещо като болка. Проговори и никой от масите не го чу, само аз, охраната, вампирът и леопардлакът зад мен.

- Ти ме плени.

Отворих уста, за да кажа „Не исках.“, но някой докосна лявата ми китка и ме заболя. Внезапна остра болка. Извърнах се и видях Байрон да ме докосва.

- Пусни ме.

Разтвори пръстите си и остави моята ръка да падне. Прошепна:

- Кървиш. Жан-Клод ми каза да се погрижа за теб. Позволи ми да се погрижа за раната ти. - Ето лице по-младо и по-невинно изглеждащо от това на Натаниел. Бил е в късните си тийнейджърски години, когато господарят му го е превърнал. Косата му бе нежно кафява, падаща свободно на къдрици точно след ушите му, оставайки врата му гол и разкриващ V-образно бялата кожа през яката на робата, която носеше.Спомням си, че някой каза, че колежаните са прекъсвали Байрон. Сигурно е бил на сцената.

Беше по-нисък от мен и слаб, не недорасъл, но млад, незавършен, и щеше да остане завинаги такъв. Никога нямаше да разберем дали раменете му щяха да наедреят или щеше да стане по-висок. Можеше да вдига тежести и да увеличи мускулите си, всъщност, вече го беше направил, по настояване на Жан-Клод, но никога нямаше да има тялото, което можеше да има, ако вампирът, който го бе убил, бе изчакал година или две.

Очите му бяха сиви и сякаш заемаха по-голямата част от лицето му, огромна, нежна сивота. Цветът на мъглата, когато е най-гъста, почти като задушаваща стена от дим.

Трябваше да поклатя глава и да се дръпна. Мамка му. Байрон почти ме бе завладял с очите си. Това не би трябвало да бъде възможно. Жан-Клод каза, че съм свалила всичките си защити. Не съм имала такова намерение. По-скоро като че ли Жан-Клод бе свалил защитите ми. Но Байрон не беше Жан-Клод. Него можех да държа отвън.

Затворих очи и започнах упражненията за дишане, които бях научила. Съсредоточаваш се към центъра на тялото си. Представяш себе си вътре и после се свързваш със самия център на земята. Мариан го наричаше заземяване, и то е това. Заземяваш се, в смисъл да стоиш твърдо на краката си, сигурно.

Но бе трудно да остана съсредоточена, защото гласът на Жан-Клод още се чуваше, и не можех да се откъсна от него, затваряйки очи.

- Кой от вас не е копнял да укроти диво сърце, да вземе мъж и да го промени до неузнаваемост? Да го превърнеш в такъв, какъвто искаш да бъде? Примо коленичи пред красотата ви и той е това, което искате да бъде. Ще се надигне и ще падне според желанията ви.

Почувствах Жан-Клод да върви между мен и Примо. Дори със затворени очи, дори да се опитвах да се закова на едно място, го усетих като ръка, която се опитваше с един замах да отнеме цялата ми концентрация. Погледнах нагоре и го видях едва-едва да докосва лицето на Примо.

- Покажи им това великолепно тяло.

Примо поклати глава. Не искаше да участва.

Усетих волята на Жан-Клод да се надига като възел, затягащ се около Примо. Почувствах онзи пламък топлина да избълва от него към по-едрия мъж. Приближих се към тях, но Байрон ме дръпна назад.

- Не те съветвам да го правиш – каза той и отново почувствах привличане към тези нежни сиви очи, сякаш бях увита в най-топлото одеяло.

Примо се изправи и това ме накара да ги погледна отново. Високият мъж сви ръцете си, прокара ги по черната, окървавена тениска и я разкъса като хартия. Гол от кръста нагоре, той бе великолепен, ако харесвате гиганти. Не ставаше въпрос за онази големина, която идваше от вдигането на тежести. Той просто беше огромен.

- Кой ще бъде първата му целувка? – попита Жан-Клод.

Почувствах движението преди да се обърна и да видя публиката. Вече нямаше страх, гласът на Жан-Клод го бе отнел. Всичко, което виждах, беше нетърпение, в най-лошия случай несигурност, сякаш просто не бяха убедени. Първите няколко ръце с пари в тях се вдигнаха и щом това стана, последваха още. Никой не искаше да бъде пръв, но и никой не искаше да остане назад.

Байрон нежно ме дръпна за рамото.

- Трябва да превържем раната, Анита. Да отидем отзад.

- Той е прав – се намеси Натаниел, вече по-отблизо. Достатъчно близо, че да видя кървавите петна по лилавата му риза. Трябва да е бил по-близо до Примо, отколкото помнех. Но не мислех трезво. Сякаш не бях себе си откакто дойдох тук. Какво ми се случваше?

Кимнах.

- Добре, добре, да.

Оставих Байрон и Натаниел да ме отведат, но погледът ми остана насочен към помещението. Брюнетката от уличката прокарваше ръка по кожата на Примо и тази кожа бе чиста и гладка, без кръв, без следа от борба. Тя прокарваше ръце по кожата му, но погледът му бе насочен към мен. В очите му имаше мълчалив зов за помощ и не разбирах защо.

Жан-Клод докосна голия гръб на мъжа и лицето на Примо се обърна към жената. Вече нямаше объркано изражение. Нямаше нищо освен страст, и в този миг разбрах. Жан-Клод контролираше Примо. Манипулираше вампира много повече, отколкото някога бе манипулирал публиката. Те бяха дошли за малка доза забавления. Примо бе дошъл, за да бъде Господар на града, но вместо това бе поредното преставление в „Престъпни удоволствия“. Той целуна брюнетката сякаш я вдишваше, все едно целува самият живот. Когато я пусна и един от охранителите поведе треперещото й тяло към мястото й, ръце с пари се вдигнаха из цялото помещение. Помислих си „Добре дошъл в шоубизнеса, Примо.“.

36

Вратата се затвори и сякаш по магия стана тихо. Зоната зад сцената беше звукоизолирана, но днес не беше само това. Сякаш със затварянето на тази врата отново можех да мисля, наистина да мисля. Знаех че близостта до Жан-Клод може да влоши нещата, но обикновено близо означаваше докосване. Тази вечер дори да сме в една стая ми беше в повече.

Разтърсих глава.

- Какво се случва, по дяволите?

- Имаме аптечка в съблекалнята, - каза Байрон. Опита се да ме поведе към една от вратите в дясно.

Издърпах ръката си от хватката му и погледнах Натаниел.

- Да не би да чух Жан-Клод да ти казва да не ме докосваш?

Той кимна.

- Не е сигурен какво може да се случи точно сега. – Лицето му беше много тъжно, сериозно, затворено. Отново се държеше внимателно около мен, а аз не знаех защо.

- Пропуснах ли нещо тази вечер?

- От теб капе кръв – каза Байрон и посочи ръката ми.

Кръв се стичаше от ръката ми, за да капне на пода, капка по капка. Коридорът беше толкова бял и толкова празен, че аленото петно изглеждаше шумно, сякаш цветът беше звук. Отново поклатих глава.

- Нещо не е наред.

- Изгубила си повече кръв, отколкото осъзнаваш – каза Байрон.

- Анита, – каза Натаниел и сякаш ми отне повече време, отколкото трябваше, за да се обърна и да го погледна. – Анита, ела в съблекалните. Ние ще се погрижим за теб.

Кимнах и повдигнах ръката си на нивото на гърдите. Това щеше да забави кръвозагубата. Ръкавът на сакото ми беше кървава бъркотия, но досега не бях забелязала.

Нещо ужасно не беше наред, а аз не разбирах какво. Знаех че причината вероятно е новият триумвират с Деймиън и Натаниел, но това само ми показа защо, не какво се случва. Защо не ме касаеше особено в момента, какво става – това ме интересуваше много.

Байрон докосна ръката ми, само колкото да ме преведе през вратата, която Натаниел ни беше отворил. Докато минавах покрай Натаниел почувствах нещо да се отваря помежду ни, сякаш по средата между телата ни имаше врата. Врата, която искаше да се затвори около нас, да ни притисне плътно заедно.

Байрон буквално постави тялото си пред мен и ме спря да не докосна Натаниел. Изръмжах му и Натаниел ми пригласи зад гърба му.

- По-полека, котенца, аз само правя това, което ми е наредил Господарят на града. – Очите му бяха леко разширени и долових аромат, не на страх, но на нещо близко до него. – Спомняш ли си усещането за целувката на Жан-Клод отвън? – сграбчи наранената ми китка и заби пръсти в нея.

- Това боли – казах и се обърнах към него, ядосана, готова да бъда ядосана.

- Но сега можеш да мислиш, нали?

Това ме накара да отстъпя крачка назад в съблекалните. Байрон ме последва, с ръка все още стискаща китката ми, но по-хлабаво, не да нарани, а да води.

- Какво се случва с нас? – попитах.

- Изглежда че сте достигнали ново плато на силата – каза Байрон, докато ме водеше между малките осветени масички, покрити с грим и части от костюми.

- Което означава? – попитах.

Той спря пред голям сив метален шкаф в далечния край на стаята.

- Което означава, отговори на въпроса ми. Помниш ли какво беше усещането от целувката на Жан-Клод отвън? – Той отвори шкафа, който изглеждаше пълен с препарати за почистване и допълнителни нещица, от които хората можеше да имат нужда. На най-горния рафт, заради който трябваше да застане на пръсти, имаше доста голям комплект за първа помощ.

- Сякаш изпи душата ми – казано на глас звучеше твърде поетично като за мен. Изчервих се и опитах отново – Мислех че е хранил ardeur по време на секс с мен, но ако тази целувка хранеше същото нещо, значи досега се е сдържал.

Байрон се опита да намери достатъчно свободно място на близките маси, за да отвори аптечката, но се отказа и помоли Натаниел да я държи, докато той ровеше вътре.

- О, сдържал се е, любов, можеш да ми вярваш.

- Откъде знаеш? – попитах.

Той ме погледна почти безизразно с големите си сиви очи.

- Някога Жан-Клод харесваше Лондон, и то много, а на мен ми харесваше, че той го харесва. – Имаше нещо почти враждебно в начина, по който завърши изречението.

- Защо чувствам, че трябва да се извиня? – попитах.

- Само подръж ръката си по-високо – каза той. Ръцете му бяха пълни с неща, но все още не беше доволен. – Няма за какво да се извиняваш, патенце. С изключение на Ашър, Жан-Клод предпочита месото си по-нежно обработено, винаги е било така. А, ето го. – Вдигна запечатан пакет марли. Усмихна ми се и усмивката беше много безвредна и много неподходяща за ситуацията. – Сега дай на чичко Байрон да види голямото лошо охче.

Хвърлих му един не особено дружелюбен поглед.

- Просто кървя, не съм умствено изостанала, спри с бебешките приказки.

Той присви рамене.

- Както кажеш, любима.

Започнах да го поправям, но Байрон използваше почти едни и същи гальовни имена за всички. Ако го приемех прекалено лично, нямаше да мога да проведа никакъв разговор с него. Бях уморена. Реших да не му обръщам внимание.

- Защо не иска да докосвам Натаниел?

Байрон ме погледна, сякаш не загрявах.

- Защото, мила, ако целувката на Жан-Клод внезапно е нещо повече, може би и твоята ще е. Силата на слугата се увеличава с тази на господаря му. – Огледа всичко, което държеше, поклати глава, направи нетърпелива физиономия и изсипа всичко обратно в кутията. – Подавай ми нещата, когато ти ги поискам – каза на Натаниел.

Натаниел кимна, но гледаше мен. Открих, че и аз съм се втренчила в лавандуловите му очи.

Байрон щракна с пръсти във въздуха между лицата ни. Това накара и двама ни да подскочим.

- Вие двамата изобщо няма да се докосвате точно сега. Опасно, това би било. Сега си свали сакото.

Направих каквото поиска и въпреки че болеше, докато свалях ръкава, се стреснах едва когато видях китката си, а Натаниел каза:

- О, по дяволите.

Повечето вампирски захапки са чисти, почти изтънчени. Тази не беше. Изглеждаше сякаш, веднъж щом кучешките му зъби се бяха забили, беше захапал и с останалите си зъби, така че резултатът изглеждаше повече като животинска захапка. Една голяма ядосана животинска захапка. Кръв се просмукваше от двата най-дълбоки белега от зъби и се стичаше в стабилна непрекъсната струя. В момента, в който я видях ми се зави свят и започна дяволски да ме боли. Защо винаги болеше много повече след като видиш кръвта?

- Късметлийка си, че още си на крака – отбеляза Байрон. Придърпа един стол с босия си крак и настоя – Седни.

Седнах. Защото, честно да си кажем, бях леко разтреперана. Раната беше достатъчно сериозна, за да я забележа по-рано. Наистина да я забележа. Само един сантиметър по-добре, или по-лошо, или просто по-дълбоко и можеше да ми изтече кръвта почти до смърт преди да разбера.

- Защо не съм я усетила по-рано?

- Виждал съм омаяни хора да кървят до смърт от незначителни рани с усмивка на лице, патенце. – Той разкъса стерилните марли. – Постави това отгоре и притисни силно. Загубила си достатъчно кръв за една нощ, нека видим дали можем да спасим останалото. – Когато беше сериозен, прякорите изчезваха. Беше в града само от няколко седмици, но вече знаех, че когато „патенцата“, „любовите“ и „питчиците“ изчезнеха, нещата бяха зле.

- С какво мога да помогна? – попита Натаниел.

- Намери още марли. Това е единствения пакет тук, а ще й трябват още.

Натаниел постави аптечката на стол, който придърпа по-близо до Байрон и тръгна към вратата. Изглежда знаеше къде държат допълнителните марли.

- Колко често пострадвате наоколо, момчета?

- Обикновено драскотини, – каза той – макар че ще се изненадаш колко много жени се опитват да хапят.

Погледнах го.

Той се ухили.

- Е, патенце, защо бих те лъгал?

В единия момент гледах Байрон и не мислех за нищо особено. Китката ме болеше и се чудех защо не бях забелязала по-рано, а в следващия се чудех дали беше гол под халата и се надявах да е.

Затворих очи и се опитах да вдигна щитовете си. Опитах се да вдигна всеки щит между себе си и Жан-Клод, но чух гласа му:

- Съжалявам, ma petite, много съжалявам, но Примо още се бори с мен, а аз не съм се нахранил достатъчно. Не мога да се храня и да го контролирам едновременно, но ти можеш да се нахраниш вместо мен. Можеш да ми дадеш това, от което имам нужда, ma petite. Моля те, моля те не ми отказвай. Ако сега загубя контрол върху Примо, той ще разкъса тези жени. Ще се види унижен от тях. Моля те, ma petite, чуй ме, и разбери че казвам само истината. Помогни ми! – той прекъсна рязко контакта и успях да усетя проблясък от яростта на Примо, забиваща се в похотта, с която го беше подхранил Жан-Клод. Примо беше като сляпо влюбен човек, който все още се бореше се да се освободи.

- Проклет да си, Жан-Клод – прошепнах.

Байрон докосна ръката ми.

- Не ми припадай.

Отворих очи, и видях сивите му ириси толкова близо до моите. Беше толкова близо. Не знам какво видя в очите ми, но ме пусна сякаш го бях опарила. Очите му бяха леко разширени, а дъхът му накъсан, когато каза:

- Не ми харесва погледът ти. Не прилича много на твоя.

Приближих се към него, а той се отдръпна. Продължих да се движа напред, а той продължи да отстъпва, така че се изплъзнах от стола, а той се отзова на пода за секунда, преди да се изправи на краката си. Бях оставена коленичила на пода, но държах края на халата му. Платът се отдръпна от тялото му и видях че носеше нещо под него, но не беше много. Имаше похот, но беше и повече от това. Беше похот, все едно сексът беше храна. Мислех че ardeur е най-лошото, но това усещах като … по-малко, по-лошо. С изключение на онзи първи път, винаги имах някакъв контрол върху ardeur. Това че не харесвах някого или го познавах ми помагаше да го отблъсна. Това беше различно. Нямаше да има значение. Тази нужда беше толкова сурова, че просто нямаше да има значение.

Жан-Клод изкрещя през главата ми:

- Анита, помогни ми! – Използва истинското ми име и отчаянието му ме преряза като нож.

Част от това отчаяние се чу в гласа ми:

- Съжалявам, Байрон, но Жан-Клод е на път да загуби контрол върху Примо. Има нужда от още храна.

- И кой ще бъде храната? – попита той с нотка на страх.

Наложи се да затворя очи и да си поема дълбоко дъх.

- Няма време.

- Няма да ти позволя да ми разкъсаш гърлото, просто защото Господарят е отхапал по-голям залък, отколкото може да преглътне.

Поклатих глава с все още затворени очи.

- Не се страхувай, Байрон, моля те, това стимулира звяра. Предлагам ти ardeur. – Отворих очи и се втренчих в него. Той все още стоеше толкова далеч, колкото му позволяваше разтегнатият плат на черната роба. Гласът ми откри намек за ръмжене, когато продължих – Но офертата има краен срок. Или се примири, или храна няма да е само евфемизъм.

Смешен израз премина през лицето му.

- Искаш да кажеш секс? Истински секс? А не евфемизъм за нещо?

Ако имах време, щеше да ми е смешно.

- Да.

- О, патенце, защо не каза? – Той се приближи към мен, развързвайки колана на халата си и го пусна да падне на пода. Носеше само миниатюрни черни прашки, а остатъкът от бялото му, бледо тяло бе изцяло изложен на показ. Мускулите, които бе успял да натрупа за по-малко от месец, се раздвижиха под кожата му, когато се отпусна на колене до мен. – Кой ще бъде отгоре? – попита с усмивка.

Поставих длани на голите му рамене и в момента, в който докоснах кожата му, усмивката му избледня.

- Аз – казах и го притиснах към пода.

37

Байрон лежеше на пода, тялото ми бе възседнало неговото, а с дланите си бях приковала китките му към пода. Единственото, което бях откъснала от тялото си, бе бельото ми. Нямаше любовна игра, нямаше време за нея, нужда от нея. Хранех се по малко, от всяко място, където го докосвах. Голата кожа беше единственото, от което се нуждаех в момента, но това хранене бе непълно. Не беше достатъчно. Притиснах устните ни, плъзнах език в устата му, и отново можех да се храня, но отново не беше достатъчно. Отърках тялото си в неговото, но той все още бе притиснат в прашките. Пуснах едната китка и неговата ръка първа откри ръба на плата.

- Разкъсай го – изрече той с по-дълбок и по-истински от нормалното му състояние глас.

Разкъсах материята и внезапно той се оказа гол до мен, не в мен, но се притискаше и беше топъл. Топъл заради кръвта, която бе взел от някой друг. Усещането за това как се притиска към мен ме накара да извикам.

Натаниел изрече:

- Анита? - Той дойде, като гледаше да стои колкото се може по-далече от нас, но така, че да може да бъде видян. – Като ardeur е, но по-лошо. – Изглеждаше почти паникьосан. Носеше шепа марли.

Исках да кажа, че съжалявам, или нещо цивилизовано, но Байрон раздвижи бедрата си под мен и това леко движение върна вниманието ми обратно към мъжа отдолу. Очите му бяха потъмнели като небе преди буря. И докато се взирах надолу в погледа му, се почудих как съм могла да мисля, че е мекушав. Той бе прекарал толкова много време в ролята на чаровния младеж, за да съответства на даденото му тяло, но сега, внезапно, благодарение на очите му, видях с колко точно възрастен си имам работа.

- Чукай ме – изрече той, втория път прозвуча по-тихо – чукай ме, чукай ме. Той шептеше отново и отново, по-тихо и по-тихо, докато накрая самият дъх зашептя. – Чукай ме.

Наведох се над него, притиснах устните си към неговите и имах чувството, че можех да усетя душата му някъде надолу в дългия тунел на тялото му, сякаш знаех как да се пресегна и да я отмъкна. В този миг разбрах, че можех да се храня от всичко онова, което представляваше същността на Байрон. Можех да се храня от тази божествена или адска искра, която го правеше вампир. Можех да го погълна – изцяло и безвъзвратно, и да оставя единствено прекрасния труп.

Отдръпнах се от устата му с вик, защото нуждата да направя това бе почти непреодолима. Гладът искаше всичко. Целия. Не можеше да го има целия. Не можеше. Нямаше да му го причиня. Не можех да причиня това на никого. За пръв път разбрах точно какво имаха предвид под „участ, по-лоша от смъртта“, или по-скоро, че сексът не беше такава участ.

Ако можех да нахраня ardeur, то може би това по-мрачно нещо щеше да се махне, но дори и да бях готова на това, пак имах проблем. Не познавах тялото на Байрон. Опитах се просто да се залюлея обратно върху него, да го плъзна в себе си, но два пъти се плъзгахме един през друг без да влезе в мен. Най-накрая извиках от раздразнение и той каза:

- Пусни ми ръката, любов, и ще помогна.

Между нас се появи длан и ми беше необходим момент, за да осъзная, че това е Натаниел. Държеше презерватив.

- Не знаем къде е бил.

Изръмжах срещу него, но той ми отвърна по същия начин.

- Единственият начин, по който можеш да хванеш нещо от вампир или ликантроп, е, ако един от нас е спал с някой, който има някаква болест, и след това спи с теб. Искаш ли да рискуваш?

- Освободи ръката ми, любов, и ще си сложа всичко, което поискаш.

Пуснах китките му и той се мръдна леко, за да може да отвори пакета и да си сложи презерватива. След това се плъзна обратно там, откъдето бяхме започнали – притиснат към мен, но без да е вътре. Постави ръцете си от двете страни на бедрата ми и ме повдигна в същия момент, в който премести собствените си бедра. Плъзна се в мен с гладко движение, което ме накара да отметна назад глава, а той извика:

- О, да!

Когато отново го погледнах, сивите му очи бяха разфокусирани, а устата му бе полуотворена. Исках да я покрия с моята, исках отново да вкуся за кратко душата му. Най-накрая разбрах, че се борехме не с ardeur, поне не изцяло. Случваше се нещо друго, нещо по-мрачно, нещо по-лошо. Мислех си, че най-лошото, което би могло да се случи, е сексът с непознат, но грешах. Байрон все още не ми беше приятел, не създавах приятелства толкова бързо, но не беше лош мъж. Харесвах го, с всичките му „патенца“ и „любови“. Харесвах, че първия път, когато се запознахме, той ми беше съобщил, че не, не бил онзи Байрон* и че лорд Байрон не бил един от вампирите, а това бил слух, разпространен от хора, на които им е трябвало извинение, за да го изгорят на клада в някаква изолирана провинция. Макар че, ако бил знаел, че великият поет ще се удави** преди да навърши 30 г., е щял да му предложи.

(*става въпрос за поета)

(**това твърдение го има единствено в книгата на Л. Хамилтън. Според официални източници, причината за смъртта на Джордж Байрон е влошено здравословно състояние)

Харесвах Байрон. Не заслужаваше да умре. В главата ми прозвуча гневно ехо. Мислех, че е Примо, след което осъзнах, че не е той. Примо не притежаваше така сила, с която да се намеси от различно помещение, не и през моята защита и тази на Жан-Клод. Зададох си въпрос „Къде би отишла силата, ако изсмучех живота на Байрон?“ Подхвърлих въпроса към Жан-Клод. Позволих му да види това най-мрачно желание в съзнанието ми.

- Това не е нашият глад – отвърна той.

- Чий е?

- На Дракон – обясни той в главата ми, а в тона му имаше настоятелност.

- Тя е създала Примо – казах и чак тогава осъзнах, че не говоря гласно.

- Използа го като проводник на собствената ѝ сила.

- Как да спрем това?

Байрон внезапно се отдръпна назад и отново влезе в мен с рязко движение, като същевременно направи нещо с бедрата и краката си. Това накара концентрацията ми да отиде на кино, и можех единствено да се взирам в него.

- Мъжът предпочита да мисли, че не отегчава жената – заяви той, но този безгрижен коментар не бе придружен от усмивка.

Гласът на Жан-Клод прозвуча като ехо в главата ми.

- Ще я спрем както направихме с Моровен, като ѝ изпратим нещо, което не разбира.

- Нека да позная – отговорих отново мълчешком.

- Секс или любов, ma petite, с какво друго разполагаме?

Не знам какво щях да отвърна, защото Байрон ме завъртя. Той ни преобърна с едно внезапно и невероятно бързо и плавно движение, без въобще да излезе от мен, което е по-трудно да се направи, отколкото звучи. Внезапно се озовах на пода, вперила поглед нагоре в него, ръцете ми бяха върху раменете му, сякаш се бях вкопчила в най-близкото нещо, за да не падна. Той се ухили на изненаданото изражение на лицето ми и каза:

- Не се движиш достатъчно, любов, нека да ти покажа как се прави.

Той се плъзна два пъти в мен с резки движения, което ме накара да остана без дъх, след което се повдигна на ръце, като че ли щеше да прави неправилни лицеви опори със силно притиснати слабини. Усмивката му избледня и се намръщи.

- Отново кървиш, любов.

Пак бях забравила за китката си. Проследих погледа му и открих, че от нея се процежда кръв. Синята ми блуза също беше изпръскана с кръв.

- Малко превръзка, ако може – помоли той.

Мисля, че и на мен, и на Натаниел ни беше необходима секунда, за да осъзнаем на кого говори той и защо. Натаниел отвори несръчно един пакет и му го подаде. Чувствах се неловко да се намирам в капан под тялото на непознат мъж, докато Натаниел стоеше на колене до нас. Беше по-неудобно, отколкото когато Ричард ни наблюдаваше с Деймиън. Чувствах се по-зле, сякаш трябваше да се извинявам.

Мисля, че щях да направя точно това, но Байрон притисна превръзката към ранената ми китка, като по този начин я прикова към пода. Болката беше остра и незабавна, което ме накара да се задъхам и да се втренча в лицето му. Той прикова и другата ми китка, така че беше притиснат към мен, а аз бях в капан.

Може би щях да се оплача, но Жан-Клод изрева в главата ми:

- Ma petite, трябва да се храня. С Байрон не се движите достатъчно.

- Голям вампир си, храни се сам – отвърнах, този път гласно.

- Разбираш ли какво ми разрешаваш, ma petite?

- Тази вечер, да, помогни ми, Жан-Клод. Храни се, за бога, храни се.

Бойрон се поколеба над мен.

- Нещо не е наред ли?

- Очевидно, според него, не се движиш достатъчно.

Почти зла усмивка прекоси лицето на Байрон.

- О, това можем да го поправим, любов, това можем да го поправим, – и той го направи. Влизаше и излизаше от мен с продължителни и вълнообразни движения на тялото си. Сякаш всеки тласък започваше от раменете му и танцуваше надолу по тялото му, докато не влезеше в мен. Вече в мен, правеше нещо с бедрата си, което изглеждаше, че сякаш се завърта вътре. Сякаш това вълнообразно и наподобяващо танц движение обхващаше цялото му тяло, включително и вътре в мен. Като скорост не беше бързо, но в други отношения беше.

Дишането ми се беше учестило, а тялото ми бе разбрало в кой момент от движението си, той навлизаше в мен, така че бедрата ми се тласваха нагоре, за да го посрещнат. Започна да наподобява танц, с изключение на факта, че и двамата се намирахме на пода, но когато разбра, че искам да се движа, промени начина, по който долната част на тялото му ме приковаваше, така че това, което ме държеше към пода бе плъзгането на Байрон в мен и извън мен, а останалата част от тялото ми можеше да се надига и да се спуска към него.

Той продължи да държи китките ми приковани, а аз продължавах да си мисля, че трябва да кажа нещо относно това, но непрекъснато забравях, докато най-накрая не осъзнах, че не искам да кажа нищо.

Зад нас се чу друг британски глас.

- Жан-Клод каза, че се нуждаете от мен, но изглежда че има опашка.

- Реквием – изрекох името му, само това, нищо повече, но той се приближи към мен. Коленичи във водопад от наметало с черна качулка. Отметна качулката назад, за да открие коса, права и черна като самото наметало. Очите му бяха наситено сини, като подплашени метличини върху бялата кожа и черната коса на лицето му. Тънките мустаци и заострената брада бяха също толкова гарваново черни, колкото косата му и веждите, които обграждаха тези поразяващо сини очи. Веднъж ми беше казал, че Бел е искала да го купи от стария му господар. Желаела е да има трети любовник със сини очи. Ашър е бил с най-светлите, тези на Жан-Клод били най-тъмните, а на Реквием – най-ярките. Неговият господар отказал и те избягали от Франция.

Той стоеше на колене до главата ми, извисявайки се над нас като някакъв черен ангел с наметало, което не би заменил за нито едно съвременно палто.

- Какво би желала от мен, милейди?

Гласът ми се чу задъхан, но ясен. Браво на мен.

- Ако вземеш кръв в същото време, в което аз се храня от него, в такъв случай ще се храня и от двама ви.

Той не спори. Направо легна до нас, така че лицето му се оказа близо до моето.

- Както пожелае милейди, така ще направим.

- Ако ще го правите, нека да бъде бързо – намеси се Байрон, а гласът му звучеше по-напрегнат от моя.

Реквием вдигна поглед към него и се подпря на лакът до главата ми.

- Да не би да намекваш, че няма да издържиш много дълго?

- Да – и гласът му прозвуча полузадавен.

- Загубил си форма – отбеляза Реквием.

- Не си спал с нея. Не критикувай, докато не опиташ.

- Искаш да кажеш, че сексът с нея е толкова хубав, че ще те накара да свършиш по-рано?

- Престанете да се карате – срязах ги аз, а тялото ми продължаваше да се надига и да се спуска заедно с тялото на Байрон. Той продължаваше да се бори да запази ритъма равномерен и приятен, но започваше да губи това гладко плъзгане, и когато спря да танцува над мен, разбрах че моментът е настъпил. – Побързай, или ще ни изпуснеш.

- Както милейди повели. – Реквием се отпусна върху гърдите и корема си, и прокара ръка по косата ми. – Неподходящ ъгъл – прошепна той, - мога ли да го поправя, милейди?

- Да – прозвуча напрегнато.

Той вкара пръсти в къдриците ми и наклони рязко главата ми на една страна, излагайки на показ дългата линия на шията ми. Улови косата ми в юмрука си и я дръпна рязко. Ахнах, но звукът не беше породен от болка.

Открих, че не се взирам в сивия поглед на Байрон, а в Натаниел. Той все още стоеш свит наблизо, но не прекалено близо. Изглеждаше едновременно изплашен и нетърпелив, не разбирах това изражение. Но исках да го разбера и разполагах с миг, в който да усетя начина, по който той виждаше нещата. Един любовник, който бе приковал китките ми към пода, и който подаваше ръката си, за да го захапят пак, докато той се потапяше в мен отново и отново, а аз се извивах под него. А друг мъж бе дръпнал косата ми силно и болезнено, оголвайки шията ми, и когато аз получех оргазъм, той щеше да впие зъби във врата ми. И двамата вампира щяха да бъдат вътре в мен едновременно и не можех да направя нищо, за да спра това. За Натаниел нямаше значение, че бях дала разрешение. За него беше важно, че се намирах в капан и бях безпомощна и оставена на милостта им, цялата сцена за него беше възбуждаща. Чисто и просто възбуждаща. Харесваше му да гледа, защото в продължение на месеци, единствено тази сцена го доближаваше до това, което той желаеше.

Усетих нуждата му като тежест върху съзнанието ми и разбрах, че той би дал почти всичко, за да бъде този, който бе най-отдолу.

Тялото на Байрон започна да губи гладкия си ритъм и изглеждаше, че той започна да се бори не само да влиза и излиза от мен толкова бързо, колкото можеше.

- Близо, много близо – прошепна той.

Започнах да обръщам главата си, за да видя лицето му, но ръката на Реквием се стегна и не можех да мръдна. Дъхът му пареше до гърлото ми и разбрах, че е взел назаем от някого тази топлина.

- Близо ли си, милейди, близо ли си? – Гласът му се разпростя като горещина по кожата ми.

Байрон се облегна по-силно върху китките ми, притискайки ги към пода и тялото му пое по по-забързан ритъм. Усетих тежест в слабините си, която ставаше все по-голяма и по-голяма, щеше да прелее, да прелее. Прошепнах:

- Близо, на ръба.

Устните на Реквием докоснаха шията ми, само те, сякаш ме целуваше. Байрон се опита да се пребори за по-гладък ритъм, по-контролиран, но гласът му беше задъхан, дрезгав:

- Почти, почти, почти.

Тази тежка топлина в мен избухна навън и изкрещях. В гърлото ми се впиха зъби, а тялото на Байрон започна да се извива над мен, да се разтърсва до мен, вътре в мен. Устата на Реквием запечата целувката на зъбите му и той започна да се храни. И сякаш всяко всмукване на устата му ми носеше нов оргазъм.

Над мен Байрон извика, докато тялото му се тресеше едновременно с моето. Ръката на Реквием се сви в косата ми, а другата му ръка се впи в рамото ми, заби ноктите си в мен и усетих как тялото му се загърчи, люлеейки заедно с нас.

Закрещях, докато гласът ми не зазвуча дрезгаво, а Реквием продължаваше да се храни, Байрон беше все още вътре в мен и продължаваше с тласъците. Сякаш бяхме уловени в капан от безкрайно удоволствие – едно движение подхранваше следващите, докато най-накрая не се стоварихме в трепереща купчина. Устата на Реквием се отдалечи от шията ми.

- Не мога да пия повече. – Перфектният му глас беше задъхан, почти шепот.

Байрон се стовари върху мен като кукла, чиито конци са били отрязани. Лежеше върху мен и усещах как сърцето му тупти в гърдите му като нещо, уловено в капан. Дишането му бе накъсано и звучеше болезнено, но и моето не беше по-добре.

Той успя да проговори със задъхан и треперещ глас.

- Ако вече не бях мъртъв, щях да кажа, че получавам сърдечен удар.

Опитах се да се разсмея, но накрая се закашлях.

- О, не правѝ това – каза Байрон, - моля те. – Избликът на кашлица ме беше накарал да се стегна около него и това го накара да се подпре рязко на ръцете си и да се плъзне още един път в мен, а мен ме накара да се заизвивам под него.

Той отново се стовари и помоли:

- Повече не, Анита, повече не. Никога не съм преполагал, че ще кажа такова нещо само от един път, но ми дай миг, за да си... поема дъх.

- Дъх – повтори Реквием, а лицето му беше стоварило до моето, - не дъх, пулс. Знаех, че носиш ardeur, но би трябвало да предупреждаваш вампира, ако можеш да правиш такива неща.

Успях да проговоря:

- Какви неща?

Той мръдна главата си съвсем леко, за да може да ми гледа в очите, докато лицето му бе върху рамото ми.

- Знаех, че ще се храниш от мен, но не знаех, че ще ме накараш да свърша.

- Да свършим – намеси се Байрон, - да свършваме отново и отново. – Той се беше отпуснал напреко през гърдите и тялото ми, така че можех да видя единствено кестенявите му къдрици. – Обикновено се опитвам да следя тези неща, но се предадох след петия път. Или беше шестият?

- Осем – каза Реквием, - или повече. Мисля, че ако бях продължил да се храня, нямаше да спрем. – Той затвори очите си и през тялото му премина слаба тръпка. – Бях забравил по колко различни начини ardeur може да бъде хранен. Бях забравил колко хубаво може да бъде.

- Нямам нищо, с което да го сравня – заяви Байрон с дрезгав глас.

- Никога не си се срещал с Бел Морт, нали? – попита Реквием.

Изглежда Байрон се опита да погледне другия мъж, когато заговори, но се предаде, когато се оказа, че вдигането на главата отнема прекалено много усилие.

- Не, никога не съм имал това удоволствие.

- Наистина беше удоволствие – поясни Реквием.

Ако можех да се движа и да бъда сигурна, че няма да падна, щях да кажа на всички да се разкарат от мен, но не можех да се помръдна, а след като аз не можех, знаех, че най-малкото и Байрон не може. Той бе използвал повече мускули от мен. Но се чувствах странно да лежа така, а те да са около мен и да разговарят, сякаш не присъствам. Попитах го:

- В такъв случай защо не позволи на Бел да те задържи?

- Виждала ли си я?

- Може да се каже.

Сините му очи изглеждаха тъжни, възбуденото изтощение чезнеше в светлината на спомените.

- Значи би трябвало да знаеш отговора. Никакво удоволствие не си заслужава цената ѝ, освен това не харесвам мъже, дори най-малко, а в двора ѝ не можеш да оцелееш, ако не си поне бисексуален.

- Защо? – попитах.

- Когато не прави секс с мъже, тя обича да гледа как те го правят един с друг. Не помня да е имало съзнателен момент в двора ѝ, при който някой да не прави секс или с нея, или за да я забавлява, или за да забавлява гостите ѝ.

Байрон успя да се повдигне и да се завърти, така че да може да погледне другия вампир със сивите си очи.

- Харесвам мъжете, но казаното от теб звучи сякаш и на мен нямаше да ми хареса.

- Няма удоволствие без съответната цена. Няма удоволствие, без да е придружено от някаква болка, при това не такава, каквато бихте харесали. Първо Бел открива това, което желаете най-силно, опознава тялото ви така, както никой друг любовник не може, след което започва да ви отказва това, което обичате. Започва да ви принуждава да се молите за него. Кара ви да се пристрастите към нея, ако може. И след като ви получи, след като наистина ви притежава, започва да се отдръпва, така че прекарвате остатъка от вечността пред лицето на рая, но сте заключени извън блестящите порти и може само да надзървате вътре.

Открих, че отново мога да си движа ръката. Пресегнах се през къдриците на Байрон и докоснах Реквием по лицето.

- Ти не се озова с нея – отбелязах.

Спомените изчезнаха от погледа му, но блясъкът на удоволствието не се завърна в очите му.

- Ако Жан-Клод не ми бе предложил дом, когато старият ни господар беше екзекутиран, Бел Морт щеше да ме има. Ако някой друг господар беше отправил предложение за мен, някой по-нисш от sourdre de sang, в такъв случай нямаше да мога да ѝ откажа. Нямаш представа колко рядко явление е това, че Жан-Клод придоби достатъчно сила, за да стане основател на кръвна линия. Такава сила са придобили не повече от три вампира в продължение на почти 800 години. Това предпази всички ни, когато старият ни господар загуби разсъдъка си и отказа да следва заповедите на Съвета. Почти целия двор беше от кръвната линия на Бел, и когато той се разпадна, тя се опита да събере парченцата.

Великобритания беше единствената друга страна в света, в която вампирите бяха признати от закона. Имаха права и човек не можеше ей така да убие някой от тях, само защото е вампир. Считаше се за убийство. Но в САЩ имахме практика с това вече 4 години, а британците бяха новаци. Имаше засечки. Засечки, за които човешките медии и управляващите не знаеха. Господарят на града в Лондон беше много стар. Той е бил един от първите вампири-господари, които Бел Морт е създала много отдавна. Понякога наистина древните вампири не приемаха добре модерните идеи. Нали разбирате – електричеството, съвременната медицина, и факта, че от тях се очаква да се появят публично като някакви съвременни, рок - зведи. В Лондон имаше най-много от вампирите на Бел, като се изключат три други групи, което включваше и самия двор на Бел. Така че, когато вампирите бяха признати от закона, от Съвета поискаха Господарят на града да сътрудничи с човешките медии. Той се наричаше Дракула, защото след като истинският вампир Дракула е бил убит, името беше на разположение. По едно и също време, в една страна, само една личност можеше да носи дадено име, и само една личност по едно и също време можеше да носи някои от по-известните имена. Дракула не беше истинският Дракула, но явно новинарските медии не разбираха това и обожаваха да разправят как истинският Дракула е техният Господар на града. Единственото, което искаха от него, бе да изглежда толкова политически коректен, колкото Жан-Клод и много от Господарите в тази държава, но новият Драк не беше много съгласен с това. Всъщност, той прати всичко по дяволите и започна да избива хора.

От Съвета успяха да потулят по-голямата част от тази информация. За да убият отново Дракула, и само, за да докажат, че вампирите могат да бъдат точно толкова суеверни, колкото всяка друга група, те обявиха името Дракула за мъртво. Никой друг вампир не можеше да го избере или да го използва. Бяха двама, като и двамата бяха нарушили законите на Съвета и се наложи да бъдат убити. Двама беше достатъчно.

Жан-Клод беше предложил дом на лондонските вампири. Не на всички, но на повечето. На всички, които произхождаха от кръвната линия на Бел Морт. Кой можеше да бъде по-добър стриптизьор или танцьор от най-красивите и съблазнителни вампири в света? Не можех да отрека логиката му. Но докато лежах, уловена в капан от тежестта на двама от тях, не можех да не се запитам дали част от причината за случващото се, не се коренеше във факта, че имаше прекалено много от тях на едно място. Съществуваше ли нещо като вампирски феромони? Вероятно.

- Вече сте в безопасност – заявих, - така че всички да се махнат от съживителя. Трябва да стана.

- Това, че не го предложих, означава, че не съм джентълмен – каза Реквием и застана на колене с повече грация, отколкото аз щях да успея.

Байрон застана на ръце и крака, а главата му седеше отпусната надолу като на уморен кон. Можех да видя очертанията на тялото му и той изглеждаше уморен, изтощен.

- Не чувствам краката си под коленете, така че засега повече от това не мога да се изправя. Съжалявам, любов.

Изправянето му, дори да не беше толкова далече, внезапно ме остави гола от кръста надолу, или поне толкова гола, колкото беше от значение за мен. Никога не съм се чувствала облечена в чорапи за жартиери и с ботуши, а това, че все още носех блузата и оръжието, беше без никакво значение. Полата ми беше вдигната толкова високо, че отпред бях напълно изложена на показ, а за мен, това беше равносилно на гола. Знам, знам – типично мислене за средната класа, за малкия град. Но истината си остава истина. Ако имам избор какво да прикрия, ще бъде това.

Опитах се да издърпам полата надолу, но лежах върху прекалено голяма част от нея. Реквием се изправи и ми подаде ръка, но Натаниел се озова от другата страна, също с протегната ръка. Върху лицето му бе изписано изражение, което не можех да разгадая и този път се опитах да не прониквам в съзнанието му. За една вечер получих предостатъчно изненади. Но поех дланта на Натаниел, не на Реквием.

Наложи се Натаниел да хване и двете ми ръце, за да ме издърпа изпод Байрон. Когато успя да ме изправи, коленете ми се огънаха и се наложи да ме хване за кръста. Погледнах Реквием, който се беше обвил с черното си наметало. Реших, че се е обидил, така че казах:

- Нищо лично, Реквием.

Той ми демонстрира краткотрайна и много рядка широка усмивка. Усмихваше се, но широките усмивки бяха рядкост.

- Не съм обиден, милейди. – Внезапно разпери наметалото си, така че предната част на тялото му се виждаше. Наметалото беше черно, но панталоните му не бяха. Предницата на бледо сивите му панталони беше на петна, сякаш не беше успял да стигне до банята, но петната, всъщност, не бяха от това. Не те ме развълнуваха, а фактът, че започваха от слабините му, продължаваха по единия му крачол и стигаха почти до коляното.

Погледнах го с повдигнати вежди.

Очаквах неудобство, но не го получих.

- Добре изпълнена задача, милейди, добре изпълнена задача.

Това ме накара да се изчервя, което го разсмя с този дълбок, вълнообразен смях, който беше много мъжествен. Байрон се присъедини, неговият не звучеше толкова дълбоко, но беше точно толкова мъжествен. Най-накрая беше застанал на колене, вместо на ръце и крака.

Натаниел не се засмя. Помагаше ми да оправя полата си. Нещо в изражението му, в мълчанието му, достигна до вампирите.

Реквием се поклони дълбоко, като заедно с това замахна с наметалото около себе си, като с криле. Той използваше това наметало, или подобно на това, на сцената.

- Поднасям извинения, Натаниел, когато влязох, не се сетих да помоля за благоразположението ти. Жан-Клод е наш господар, също и нейн, но не и твой. – Той вдигна поглед към Натаниел, взирайки се с пълната сила на тези поразителни сини очи.

- Анита няма нужда от моето разрешение за каквото и да било – отвърна Натаниел, но гласът му накара думите да звучат неискрено.

Въздъхнах. Предполагам, че не можех да го виня. Напоследък беше прекарал толкова много време да наблюдава как всеки друг, освен него, получава много повече от правото просто да спи с мен. Но не можех да се извиня пред вампирите, без да разкрия прекалено много. Така че не се опитах.

- Приятел, всяка нощ спиш с нея, така че не ни завиждай за няколкото трохички от масата ти.

Той си пое дълбоко дъх, сякаш щеше да каже нещо, но аз го спрях с длан върху устните му.

- Беше спешен случай. Натаниел е решил да не участва в тях за известно време.

Той ме погледна и почувствах усмивката му до ръката си. Усмивка, предназначена само за мен, защото никой друг не можеше да я види. Той ме целуна по дланта и я махна от устата си, но някаква частица недоволство бе изчезнала от очите му. Това ме накара да се усмихна.

- Нека да превържем тази китка.

Хвърлих поглед към въпросната китка. Превръзката се беше прилепила към раната и тя беше започнала да се затваря. Байрон я беше притиснал силно.

- И да намерим бельото ми – добавих.

Байрон вдигна остатъка от черните ми бикини от пода под масата.

- Мисля, че с тях е свършено, любов.

Въздъхнах. Бърт беше прав – полата бе прекалено къса, и със сигурност беше прекалено къса, за да може да се носи без бельо.

- Може би имам нещо, което да ти става – предложи Байрон.

- Какво? – попитах.

- Прашки, но поне предните части ще бъдат покрити. – Усмихна се, докато изричаше това.

Поклатих глава, но приех предложението му. Малко бельо беше по-добър вариант, отколкото никакво.

38

Клубът тънеше в тъмнина с изключение на самотен светъл кръг в средата на сцената. В тази мека бяла светлина стоеше Жан-Клод. Тя показваше само раменете и лицето му, останалата му част се губеше в тъмнината. Това създаваше илюзията, че тялото му се формира от самата тъмнина, за да достигне до блестящата бледност на лицето, бляскавата белота на шалчето, малката цветна искра на сапфира, който примигваше само когато се движеше. Косата му изглеждаше сякаш тъмнината бе изтеглена в някаква тъмна нишка и оформена в къдрици. Единственият цвят беше среднощно синьото на очите му и алената ивица червило минаваща през лицето му. Не беше моето, поне в по-голямата част.

Гласът му се понесе през затъмненото помещение:

- Кой ще вкуси целувката ми? – „Вкуси“ остави по езика ми вкус на сладост, сякаш бях облизала бонбон. „Целувката ми“ остави усещане, сякаш беше прокарал леко устни по бузата ми. – Кой ще ме прегърне? – „Прегърне“ ме накара да се чувствам топло, все едно ме беше гушнал някой, когото харесвах.

Гласът на Жан-Клод винаги е бил добър, но не толкова добър. Не толкова добър. С моя частичен имунитет вероятно не получавах пълната порция. Не знаех колко повече получаваше публиката. Наложи се да употребя сила, за да отделя поглед от обграждащия го блестящ кръг светлина. Накарах се да огледам зрителите. Отне секунда на очите ми да се приспособят към тъмнината, но след като можех да виждам, видях че почти всяко лице беше обърнато към него. Гледаха към него в тъмното, сякаш беше изгряващото слънце и никога преди не бяха виждали нещо толкова ярко. Само няколко лица не бяха обърнати към сцената. Няколко жени поклащаха глави и изглеждаха объркани. Малко психичен талант от подходящия вид или с подходяща практика, определено помагаше. Мариан ми беше доказала, че няма нужда да си некромант, за да имаш частичен имунитет към вампирските умствени игрички.

Един от малцината мъже се беше изправил, а жената с него го подръпваше за ръкава, опитвайки се да го накара да седне отново. Той клатеше упорито глава. Не, нямаше да седи в тъмното и да остави този глас да го облива. Не разбираше, че сексуалната ориентация нямаше значение. Това беше Жан-Клод. Неговата сила беше прелъстяването и то нямаше нищо общо с пола, а само със секса.

Двама сервитьори ескортираха жена на сцената. Тя беше висока и почти анорексично тънка. Очевидно беше размахвала повече пари от другите, защото Жан-Клод предпочиташе жените си с повече извивки. И както ми беше посочил, красавиците във френския двор по негово време са били с днешния размер XXL. Повечето от по-старите вампири харесваха ниски жени с извивки. Повечето от нас живееха в грешния век.

Светлините около сцената се бяха усилвали толкова постепенно, че ако си гледал през цялото време сцената, можеше и да не забележиш. Светлината все още бе толкова ярка, колкото да можеш да видиш повече от телата им. От кръста нагоре можеше да видиш бледите му длани да се движат по тялото и. нищо déclassé*, но той постигаше повече просто докосвайки гърба на жената, рамото или кръста й, отколкото повечето мъже успяваха, пипайки гърдите или слабините. Понякога не е важно какво докосваш, а как го правиш.

(*déclassé (фр.) – декласирано, без класа, грубо – Бел.пр.)

Притисна я към предната част от тялото си, така че между тях не остана никакво място, сякаш тънкото й тяло се оформи по неговото. Повдигна лицето й нагоре, за да срещне неговото, обгръщайки го с едната си бледа длан, така че да контролира целувката. Ръката му се плъзна около кръста й и се стегна. Стегна се достатъчно, че да извие врата й и да накара устата й да се отвори в едно изненадано „О“. Една от жените преди тази го беше опипала, но този път се беше подсигурил да няма достатъчно пространство между предната част от телата им, така че ничии ръце да не могат да се промъкнат прекалено далеко. Жените изглежда приемаха по-близкия контакт на телата като знак, че ги харесва. Аз знаех че не е така. Беше знак за контрол и почти за неудоволствие.

Но когато наклони глава към устата й и заключи устните им заедно в целувка, нямаше неудоволствие. Целуна я така, сякаш се опитваше да я вдиша през устата си. Хранеше се от устните й почти сякаш бяха врата й. И по един начин го правеше, поне храненето.

Хранеше се от устите им по начина, за който ме беше научил присъствието на Дракон в главата ми. С тази разлика, че тя знаеше как да изяде есенцията на мъртвите и да направи немъртвите наистина, съвсем мъртви. Това не беше същото, но беше зловещо подобно. Той хранеше ardeur чрез целувка.

- Николаос никога не би му позволила да се храни така – каза тих глас зад гърба ми.

Обърнах се и открих Бъз точно зад себе си. Не го бях чула или усетила, което означаваше че съм била по-запленена от шоуто, отколкото бях осъзнала.

- Какво имаш в предвид? – попитах.

- Николаос знаеше, че той се храни от публиката дори без да ги докосва, затова му забрани да ги докосва. – Погледът му премина покрай мен към сцената. – Мисля че се досещаше в какво може да се превърне той и направи всичко, което можеше за да няма достъп до такава сила.

- Тя е мъртва от почти три години. Звучиш сякаш тази вечер е първата, в която виждаш това шоу.

Той ме погледна.

- Така е.

Погледнах го с широко разтворени очи.

- Николаос е мъртва, не може да го е спирала.

- Но ти можеше.

- Какво имаш в предвид?

- Мислиш ли, че преди три години щеше да започнеш да излизаш с него, след като видиш това?

Погледнах отново сцената. Гледах как целува някаква странна жена, сякаш беше най-голямата му любов или поне най-голямата му страст. Щях ли да го толерирам преди три години? Не. Щял да използвам това като извинение да го зарежа? О, да.

Жената се олюля в ръцете му. Устата й се отпускаше под неговата все едно беше полуприпаднала, сякаш целувката сама по себе си беше толкова интензивна, че не можеше да остане в съзнание. Щях да си помисля че разиграваше сцена или преувеличаваше, но ми се наложи да повярвам, когато сервитьорите я отнесоха от сцената и я върнаха на масата с приятелките й.

Жан-Клод погледна публиката и цялата му долна челюст беше омазана със свежо пурпурно червило. Изглеждаше почти като кръв и го познавах достатъчно много, за да знам, че приликата не беше случайна. Очите му блестяха от плътна синя светлина, сякаш летен здрач гореше в очите му.

- Кой ще е следващ? – каза и шепотът мина по кожата ми, сякаш стоеше точно зад мен. Илюзията беше толкова силна, че трябваше да се принудя да не се обърна и да погледна. Предполагаше се че съм имунизирана към тези гадости, и ако аз се чувствах по този начин, какво ли усещаха жените свързани с всички тези нетърпеливи лица?

Свалих щитовете си достатъчно, че да видя как Жан-Клод блестеше от сила. Това беше предназначен да бъде. Това не беше просто хранене на ardeur. Не заместваше храненето с кръв. Това беше нещо, което никога не бях виждала, нито при Жан-Клод, нито при някой друг. Приличаше на другите му способности, но беше повече, това беше някак повече.

Обърнах се отново към Бъз.

- Това ме спаси.

Той изглеждаше объркан, вампирите мъртви по малко от двадесет години имат толкова много човешки изражения.

- Спаси те от какво?

- Ако не се беше нахранил, щях аз да трябва да се храня вместо него. Това е едно от нещата, за които служи човешкият слуга. Храним се, когато вампирите не могат. Още щях да съм в капан зад сцената и да се скъсвам от свръхестествен секс. – Поклатих глава. – Не, благодаря.

- Тоест не си разочарована, че оправя непознати.

Усетих лицето си да става леко враждебно.

- Звучиш разочарован, че не съм разстроена, защо така?

Той вдигна ръце, карайки големите мускулите по ръцете си да се раздвижат. По случайност мисля. Искаше да бъде невинно движение, но при толкова много мускули, нямаше как да не е впечатляващо или страховито, зависи как погледнеш на нещата.

- Просто промяната ми се струва бърза.

Въздъхнах.

- Последният път, когато Жан-Клод ме попита дали може да се храни от публиката, очевидно не съм разбрала какво точно е имал предвид. – Усмихнах се, но не щастливо. – Освен това, по онова време не чуках непознати, за да храня вампирски сили. Странно как това промени мнението ми за много неща.

Той изглеждаше прекалено сериозен за вкуса ми.

Не знаех какво му ставаше на Бъз, затова реших да сменя темата:

- Примо е прибран в резервния ковчег?

- Прибрахме го, докато ти се почистваше.

Кимнах. Бяха ми казали, но освен това бях поставила длани върху ковчега и бях почувствала Примо хванат вътре, зад сребърни вериги и свещени предмети. Не че не вярвах на всички останали, просто е добре човек да е предпазлив. Странното поведение на Бъз не беше променило мнението ми и на сантиметър.

- Лисандро ми каза, че си му наредила да наглежда ковчега.

Кимнах.

- Да, така е.

- Примо е в опакован със сребро ковчег, Анита. Няма да се измъкне оттам.

Свих рамене. Лисандро беше висок, тъмен, красив, с най-дългата коса сред новите охранители. Освен това беше и единственият, който носеше пистолет отзад на кръста под черната тениска. Щом видях оръжието, веднага предположих плъхолак, и се оказах права. Наредих му да убие Примо, ако започне да разкъсва ковчега. Жан-Клод вероятно щеше да се съгласи с мен, но беше зает на сцената, така че аз издадох заповедта. Бях доволна от нея и не ми харесваше, че Бъз не беше.

- Нека просто кажем, че ще се чувствам по-добре, отивайки да вдигам мъртвите, когато знам че Лисандро стои до този ковчег със сребърни амуниции и желание да стреля.

- Аз съм началник на охраната тук, Анита. Трябваше първо да минеш през мен.

Въздъхнах.

- Прав си. Прав си, трябваше. Съжалявам.

Той само примигна като заек хванат в светлината от фарове. Мисля че очакваше спор. Но аз бях уморена и закъснявах, и се чувствах гадно, че правих секс с Байрон и Реквием.

- Трябва да вървя, Бъз.

- Охраната ти чака до вратата – каза той и кимна към въпросната врата.

Реквием стоеше до нея в своята черна пелерина, носейки чист чифт панталони, които беше взел назаем от някой. Новите бяха кожени, и сигурно принадлежаха на някой от другите танцьори. Но имахме ново попълнение – младият върколак, който беше паднал върху Клей и мен, когато Примо се биеше с всички. Името му беше Греъм и тялото му имаше онази широчина на раменете и впечатляваща извивка на ръцете, която може да ти даде само почти професионалното вдигане на тежести. Черната му коса имаше по-дълъг слой отгоре, който падаше като копринен бретон над ушите му, а отдолу беше обръсната почти до кожа по главата и горната част на врата му. Изглеждаше ми странно като прическа, но косата не беше моя.

Лицето му беше екзотично, по начина по който изглеждаха хората, когато някой предшественик не идваше точно от северна или южна Европа. Правата черна коса, едва забележимата повдигане на ъгълчетата на очите му, ме накара да се обзаложа, че е дошъл от някъде далеч по на изток.

Бях спорила че не исках и нямах нужда от пазачи, но както аз бях наредила ситуацията с Примо и Лисандро, така Жан-Клод беше дал заповеди за това, преди да се увлече на сцената. Не трябваше да ходя никъде, без някой да ме придружава. Не беше сигурен, че Дракон беше приключила с нас за тази нощ и щеше да е срамота, ако нещо тотално се объркаше. Това което не беше казал на охранителите ми, вампири или други, беше, какво се случи в офиса ми по-рано. Това нямаше нищо общо с Дракон, а само със собствените ми свръхестествени гадости. Е, моите и на Жан-Клод.

Жан-Клод дори беше оставил списък с хора, които смяташе за подходящи за работата. Байрон не беше в списъка, нито Клей. Всъщност списъка беше дяволски къс, почти само Реквием и Греъм. Последното което исках беше да съм хваната в капан в кола с Реквием, но нямах време да споря. От „имам много време“ вече се налагаше да се обадя на клиентите си и да им кажа да ме изчакат на гробището, че наистина съм на път.

Вместо окървавеното си сако носех коженото яке на Байрон. Неговото беше единственото, което поне донякъде ми ставаше и не изглеждах сякаш съм облякла горната част на горила. Миришеше леко на неговия одеколон.

Очите на Бъз се отклониха към публиката. Мъжът, който спореше с приятелката си все още стоеше прав, но сега и тя се беше изправила и започваше да прави сцена.

- Извинявай, трябва да се намеся.

- Давай – отговорих.

Натаниел се появи сякаш от нищото. Изпрати ме към външната врата. Усмихваше се и изглеждаше толкова отпуснат, колкото не го бях виждала от доста време насам, може би дори никога. Изглеждаше странна нощ да е толкова щастлив.

- Обеща да се върнеш навреме, за да видиш моето представление – каза усмихнато.

- Имам двама клиенти, чакащи ме на гробища – отговорих.

Погледна ме с онази физиономия – наполовина нацупване, наполовина „знам че вече съм спечелил спора“.

- Обеща.

- Не може ли просто да се изчукаме по-късно в къщи? – попитах.

Той ми се намръщи.

- Ще съм космат, а ти не спиш с космати.

Мина ми мисъл, ужасна мисъл.

- Обещах да бележа врата ти тази вечер. О, не, не планираш да го направя пред публика, нали?

Той се усмихна и в усмивката му имаше нещо, което не бях виждала преди. Намек за самочувствие, за сигурност, който преди го нямаше. Беше ме гледал да правя секс с двама почти непознати и внезапно имаше повече самочувствие. Върви го разбери.

- Ти, малък ексхибиционист такъв – рекох, - харесва ти идеята да те бележа за първи път пред всичките тези хора.

Той присви рамене засрамено, което си беше цяло шоу, защото очите му блестяха ярко с отговора.

- Харесвам много неща, Анита.

Опитах се да му се намръщя, но не успях да задържа за дълго.

- Успя да ме накараш да ти обещая, че ще те маркирам и сега се възползваш от възможността.

- Закъсняваш – напомни ми той, - клиенти чакат на гробището. – Изглеждаше сериозен, като изключим забавлението, което проблясваше в очите му и разваляше ефекта.

Поклатих усмихнато глава.

- Трябва да вървя.

- Знам.

- Ще развали ли илюзията, ако те целуна за довиждане?

- Ще рискувам – каза той.

Целунах го. Беше целомъдрено докосване на устни, слабо притискане, едва доловим език на тялото. Отдръпнах се с подозрителен поглед на лицето. Това го накара да се разсмее и да ме избута към вратата.

- Закъсняваш, нали помниш?

Тръгнах, но излязох навън в октомврийската нощ още по-сигурна, че не знам абсолютно нищо за мъжете. Добре, за да сме честни – че не знам абсолютно нищо за мъжете в живота си. Погледнах назад и видях Жан-Клод на сцената с друга жена, целувайки я, сякаш се опитваше да стигне сливиците й без ръце. Повечето хора изглеждаха притеснително или неудобно, когато се целуваха толкова дълбоко. Той не. Той караше всичко да изглежда ласкаво, еротично и перфектно. Осъзнах че бях целунала за довиждане Натаниел, но не и Жан-Клод. Не исках да го прекъсвам, но и не исках да го оставям така. Пратих му въздушна целувка, докато ръцете му се освобождаваха от жената. Той ми върна жеста с една бледа длан. Долната част от лицето му беше омазана в ярко червено от червило. Не изглеждаше съвсем като кръв, не и ако си виждал достатъчно истинска, но пак си оставаше доста неудобен образ, който да отнеса със себе си в нощта. Един от другите мъже в живота ми се усмихваше до вратата, очаквайки с нетърпение да си поиграя с него пред публика. Понякога частите от живота ми, които са ми най-странни, не са тези с вампирите и върколаците, и зомбитата. Дори и вампирската политика не ме обърква толкова много, колкото собствения ми любовен живот.

39

Движехме се по „Гравоа*“, уловени в капана на безкрайна верига от витрини, които бяха виждали и по-добри времена. Районът бавно преминаваше в място, където не е добре да попаднеш след здрачаване. Не беше точно опасно, но, ако нищо не му попречеше, след няколко години щеше да стане. Ресторантът „Бево Мил**“ - истинска вятърна мелница, беше надвиснал като кораб в морето от по-малки сгради и тежки времена. „Бево мил“ продължаваше да предлага страхотна немска кухня. В един момент бавно въртящата се мелница се намираше точно пред нас и внезапно вече карахме под каменния мост до мелницата. Не помнех да сме минавали покрай нито едно от тези съоръжения. Това не беше добре. Пропусках неща, като че ли вниманието ми ту се появяваше, ту изчезваше. Определено не беше добре, особено след като аз шофирах. Греъм изпъшка за втори път, нали знаете, това рязко поемане на дъх, когато се опитвате да потиснете издаването на звук.

(*квартал и булевард в Сейнт Луис)

(**мил, на англ. мill, означава „мелница“)

Хвърлих поглед към него.

- Какво? Какъв ти е проблемът?

- Почти удари две коли – отговори той с напрегнат глас.

- Не, не съм.

- Напротив, – обади се от задната седалка Реквием, - направи го.

Пред мен, като с магия, се появи бяла кола. Хвърлих се върху спирачките и Греъм отново изпъшка. Сърцето ми биеше в гърлото. Не бях видяла тази кола. Подадох мигач, че завивам на дясно. Дясно означаваше, че не е необходимо да пресичам каквито и да било пътни линии. Внезапно появилата се бяла кола ме беше изплашила.

Спрях бавно на площад Грасо, където имаше офис на пощенската служба, магазин от верига за отстъпки и множество празни витрини. Цялата площ по протежение на „Гравоа“ изглеждаше уморена, сякаш беше дала най-доброто от себе си, но то не е било достатъчно. А може би прехвърлях усещанията си. Спрях двигателя и за минута поседяхме в тишина.

- Добре ли си? – попита Реквием, гласът му беше много тих и дълбок, като че ли говореше от вътрешността на кладенец.

Обърнах се и го погледнах, но дори това движение изглеждаше по-бавно, сякаш се движех с различна скорост от тази на останалия свят.

Той седеше на задната седалка, а ръцете му бяха стиснати в скута. Не беше далече, нито правеше нещо странно. Седеше, много неподвижно, като че не искаше да привлича внимание към себе си.

- Какво каза? – И гласът ми звучеше глух, сякаш в главата ми имаше ехо.

- Добре ли си? – повтори той бавно, отчетливо, а аз се взирах в устните му и наблюдавах как се движат, звукът и движението изглеждаха леко извън синхрон.

Наложи се да се замисля, като че ли въпросът беше много по-труден, отколкото би трябвало.

- Не – отвърнах най-накрая. – Не мисля, че съм.

- Какво не е наред? – попита Греъм.

Какво не беше наред? Добър въпрос. Проблемът беше, че не бях сигурна, че имам добър отговор. Какво не беше наред? Изпитвах нещо, приличащо на шок, защо? Да не би да бях загубила повече кръв, отколкото си мислех? Може би. А може би не.

Беше ми студено и се свих във взетото назаем яке, като зарових лицето си в яката. Парфюмът на Байрон, неговият мирис бяха там и аз се дръпнах рязко от тях, защото миризмата на кожата му върху якето накара спомена да се върне. Обонянието връща спомените по-силно от всяко друго сетиво, и внезапно се давех в усещането за тялото на Байрон, в изражението на лицето му, докато се взираше надолу в мен, в тежестта му, в гледката, докато влизаше и излизаше от тялото ми.

Паднах назад в седалката си, главата ми се отметна назад и сякаш цялото удоволствие от преживяването се беше появило отново, виеше се върху мен, през мен. Не беше съвсем същото преживяне, а по-скоро като много силно ехо. Достатъчно силно, за да накара тялото ми да се разтърси върху седалката, а ръцете ми да се вкопчат във въздуха, като че ли имах нужда да се хвана за нещо, за каквото и да е.

Чух гласа на Реквием:

- Не, не докосвай... – И открих нещо, за което да се уловя.

Греъм се беше опитал да ме хване и да ме задържи върху седалката, за да не се нараня. Мисля, че беше решил, че получавам пристъп. Ръката му докосна моята, а тя се сключи конвулсивно около неговата и сякаш в мига, в който дланите ни се допряха, целият спомен, цялото удоволствие, се изляха от моята ръка в неговата.

Греъм потрепери срещу мен. Почувствах трепета да минава по ръката му и да го отхвърля към седалката толкова силно, че колата потрепери от сблъсъка. Оставих го да вземе спомена, удоволствието, гледките и ароматите, оставих всичко да изтече от мен в него. Решението не беше съзнателно, защото преди да го направя не знаех, че мога да ги поставя в някой друг и да не бъда повлечена от течението. Нямах намерение да го правя, но не бях нещастна от това. Бях доволна поне един път да седя спокойно на съседната седалка, докато гледам как Греъм се извива под ехото на това, което бяхме направили. Доволна че не бях аз. Защото сега знаех защо преди това бях реагирала така шокирано, преди метафизиката да беше излязла извън контрол.

Убивах без много да се замислям. Не студенокръвно, но ако трябваше да се убива, нямах проблем да го направя. Бях оплаквала факта, че убиването беше спряло да ме притеснява. После, на първото си пътуване до Тенеси, за да помогна на Ричард, когато все още бяхме двойка, бях измъчвала човек. Лошите ни бяха изпратили пръста на майката на Ричард в една малка кутийка, заедно с кичур от косата на брат му Даниел*. Трябваше да ги открием преди определено време и вече знаехме че са ги измъчвали. Мъжът, който донесе кутията се беше похвалил, че и двамата са били изнасилени. Измъчвах го, накарах го да ни каже къде са и когато приключихме с него го прострелях в главата, за да накарам крясъците да спрат. Направих го, за да спася семейството на Ричард и защото не можех да измисля друг начин да го направя. Направих го аз, защото никога не карам някой да направи нещо, което аз не бих искала да направя. Правило ми е. Разбира се, преди това имах и правило, да не измъчвам. Това беше граница, която не нарушавах, а в онази нощ я прекосих. Ужасната част беше, че не съжалявах че съм го направила, само че трябваше да го направя. Той беше изнасилил майката на Ричард, ако можех щях да го убия по-бавно, но това го нямах в себе си, дори и след онова, което беше направил. Бяхме ги спасили, но преди тези събития семейство Зееман бяха като Уолтънови**, а сега вече не бяха. Не бяха напълно разбити, но не бяха и толкова стабилни, колкото в началото. Бях убила мъжете, които го бяха сторили или помогнах да бъдат убити, но цялото отмъщение на света не би могло да поправи това, което беше счупено.

(*Действието на тази история се развива в книга 8 „Синя луна“;

**Уолтънови – семейна американска драма, разказваща за любвеобилно задружно семейство от началото на 20 в.https://en.wikipedia.org/wiki/The_Waltons)

Как връщаш невинността на някого? Това чудесно усещане за абсолютна безопасност, което съществува само за хора, на които никога не им се е случвало нещо наистина лошо. Как връщаш това? Искаше ми се да знаех.

Бях пресякла доста граници през годините, но онази, която никога не бях нарушавала до тази вечер беше че не правех секс, просто за да се нахраня. Не правех секс с непознати. Байрон и Реквием бяха непознати. Бях ги срещнала за пръв път преди има-няма две седмици. Бях ги изчукала, защото Жан-Клод имаше нужда да се нахраня.

Реквием се беше преместил в края на задната седалка, така че беше достатъчно близо да види лицето ми и да наблюдава все още потръпващия на предната седалка Греъм, но не достатъчно близо, че да мога лесно да го докосна.

- Преживя го отново, нали?

Кимнах, все още втренчена във върколака на предната ми седалка.

- Случвало ли ти се е преди?

- Само след като Ашър превзе ума ми докрай и всички правихме секс. – Не го погледнах, докато говорех. Наблюдавах как тялото на Греъм се успокоява.

- Но тази вечер Ашър не участваше.

- Не - казах, - не участваше. – Гласът ми звучеше много равен, много неутрален, празен. Празен, както се чувствах и аз.

- Знаеше ли, че можеш да изпратиш спомена в някой друг?

- Не – отговорих.

Очите на Греъм потрепваха като пеперуди, опитвайки се да се отворят, но неуспешно. Изглеждаше мек, сякаш нямаше кости и можеше да се плъзне на пода, ако тялото му беше по-малко плътно.

- Изсипа го в него, после го гледа как се гърчи. Какво почувства от това?

Поклатих глава.

- Нищо, просто се радвах че за разнообразие не аз се гърча на седалката.

Той се премести, така че да се облегне на гърба на седалката на Греъм, малко по-близо до мен.

- Това истина ли е? Наистина ли така се чувстваш?

Обърнах цялата си глава, за да погледна очите му, сякаш само поглед не беше достатъчен. Позволих му да види колко мъртви усещах очите си, колко бях празна отвътре.

- Ти си вампир господар, не можеш ли да надушиш дали те лъжа?

Той облиза устни, сякаш беше нервен.

- Последният вампир, който знам, че можеше да направи това, което ти направи току що, го правеше нарочно. Тя извикваше спомен за удоволствие и избираше някой, на когото да го даде. Можеше да е награда, и беше, но можеше да е и наказание. Понякога избираше някой, който не искаше да усеща такива удоволствия, и ги насилваше да ги изпитат.

- Вид изнасилване – уточних.

Той кимна.

- Говориш за Бел Морт, нали?

Ново кимване.

- Наслаждава се да ги наблюдава как се гърчат, особено ако не искаха да го правят – рекох.

- Казваш го като твърдение, не като въпрос.

- Срещала съм я, не помниш ли?

- Съвсем права си. Обичаше да гледа морални, благоприлични жени и мъже насила да се търкалят и мятат по пода, изпитвайки удоволствие, каквото никога досега не са усещали. Харесваше й да гледа добродетелните унизени.

- Да, това звучи като нея.

- Но ти наистина не усети нищо. Не те възбуди да гледаш как Греъм се гърчи.

- Защо трябва да ме възбужда?

Усмихна се, и в очите му се четеше облекчение.

- Това че питаш, ме кара по-малко да се тревожа за теб.

- За какво да се тревожиш?

- От векове се спекулира дали Бел е оформена във вида… – изглежда търсеше дума, - … същество, което е, от ardeur и силите й, работещи с плътта и удоволствията, или винаги си е била такава, каквато е, а силата просто я е направила повече.

- Според личния ми опит, Реквием, характеристиките на хората само се засилват в екстремни ситуации, независимо дали добри или лоши. Дай на наистина добър човек сила и той все още ще си е добър човек. Дай на лош човек сила, и той ще продължи да си е лош човек. Проблемът е човекът между тях. Този, който не е добър или зъл, а просто обикновен. Не винаги знаеш какъв е обикновеният човек отвътре.

Той ме погледна със странно изражение.

- Това беше много мъдро.

Усмихнах се.

- Изглеждаш изненадан.

Той направи нещо като поклон от врата, колкото можеше, седейки на седалката.

- Моите извинения, но всъщност винаги съм мислел че имаш повече мускули, отколкото мозък. Не че си глупава – побърза да добави, - но не мъдра. Може би интелигентна, но не мъдра.

- Мисля да приема комплимента и да се направя, че не чувам обидата.

- Не беше предвидено да е обида, Анита, напротив. – На лицето му имаше израз, усещане за неспокойствие.

- Не се притеснявай, не ти се обидих. Доста хора ме подценяват.

- Виждат деликатната красавица, но не и убиеца – каза той.

- Не съм деликатна красавица – уточних.

Той се намръщи леко.

- Със сигурност външният ти вид е деликатен, освен това си красива.

Поклатих глава.

- Не, не съм. Не красива, симпатична може би, но не красива.

Очите му леко се разшириха.

- Ако не се смяташ за красива, значи използваш огледало, различно от това, което е в момента пред мен.

- Сладки приказки, но аз съм заобиколена от някои от най-красивите живи и мъртви мъже. Може да изглеждам добре, но когато става въпрос за красота, не съм толкова високо в класацията, не и в тази компания.

- Вярно е, предполагам, че твоята красота не е крещяща като тази на Ашър или на Жан-Клод, или дори на твоя Натаниел, но без съмнение е красота. Вероятно дори още по-ценна, защото не я виждаш цялата на пръв поглед, а ти се разкрива постепенно все повече с всеки път, когато човек разговаря с теб, или те наблюдава как се намесваш, поемайки контрол над някоя ситуация, или вижда истината в очите ти, когато казваш, че не си красива, и осъзнае, че го имаш в предвид. Че не просто се държиш скромно или играеш глупави игрички, а просто не виждаш себе си.

- Виждаш ли, това не е красива, това е симпатична, с характер, който ти допада.

- Но не виждаш ли, Анита, има красота, която поразява очите като светкавица, която пари и обгаря, и ослепява. Тя е повече катастрофа, отколкото удоволствие. Но твоето, твоето е красота, която успокоява, която те кара да не предпазваш очите си от светлината, и тогава една нощ осъзнаваш, че и луната има своята красота.

Поклатих глава.

- Нямам идея за кого говориш, но не е за мен.

Той въздъхна

- Много е трудно, човек да ти направи комплимент.

- Знаеш ли, не си първият, който го казва.

Усмихна се.

- Това изобщо не ме изненадва.

Греъм въздъхна дълго и дълбоко, и някак си се изсипа обратно на седалката. Все едно гледаш течност да пада нагоре. Притежаваше същата течна грация, която явно имат всички превръщачи. Опря глава на облегалката за главата, но поне отново беше изправен. Примигна бавно и мързеливо към мен, с тъмни, вълчи кехлибарени очи, почти кафяви, но аз знаех разликата. Бях я виждала достатъчно често.

Усмихна се и дори това беше мързеливо.

- Това беше невероятно.

- Не го направих нарочно – уточних.

- Не ми пука.

Намръщих му се.

- Можеш ли да го направиш отново, само това искам да знам.

Намръщих се още повече.

Част от леността започна да се оттича от лицето му.

- Виж, ти ми даде едно от най-невероятните оргазмени преживявания в живота ми, а сега се държиш като засегнатата страна. Ти си тази, която изля това върху мен.

- Не нарочно – казах.

- Продължаваш да го казваш, сякаш се извиняваш, защо? Защо се извиняваш?

Погледнах към Реквием за помощ, макар че не се надявах много. Но той все пак помогна.

- Вярвам, че Анита го вижда като непоискан сексуален контакт. Вид изнасилване, ако искаш.

- Не можеш да изнасилиш желаещия – каза Греъм и се протегна нагоре в седалката, намествайки се в нея, докато очите му отново избледняваха до човешки.

- Когато се случи, не знаех че си желаещ.

Той кимна.

- Добре, но аз нямам нищо против. – Той ме погледна. – Но ти изглежда имаш против това? Сега какво не е наред?

- Какво не е наред? – попитах. – Току що имах толкова силен спомен, че ако още шофирах, щяхме да сме се разбили. Прехвърлих го на теб инцидентно. Направих го случайно. Какво друго ще направя случайно?

- Тя и Жан-Клод са достигнали ново плато на силата – обясни Реквием.

- О - каза Греъм, сякаш това обясняваше всичко, - значи не знаеш още всичко което може да прави новата сила?

- Не – казах.

Той кимна.

- Да, това може да е страшничко. Съжалявам, не знаех че това е първият път, когато си направила нещо подобно. Насладих му се, така че не ми дължиш извинение.

- Но какво ще се случи, ако следващия път сграбча клиент? – попитах.

- Имаше предупреждение – напомни ми Реквием, - или нямаше да отбиеш навреме от пътя.

- Не мисля че това имаше нещо общо с новите сили.

- Тогава защо почти ни удари в три различни коли? – попита Греъм.

Отворих уста, затворих я и не знаех какво да кажа.

- Мисля че тази вечер пресякох последните си граници.

- Какво означава това? – попита Греъм.

- Наруших някои лични правила, това е всичко.

- Правила, които си смятала, че никога няма да пристъпиш – каза меко Реквием.

Погледнах го изненадана.

- Казваш го, сякаш знаеш.

- Човек обича да мисли за себе си по определен начин и когато се случи нещо, което прави това невъзможно, тъжи за старата си същност. За човека, който е мислел че е.

Поклатих глава.

- Все още съм човека, когото смятах че съм, по дяволите.

Той присви рамене, което ми напомни за грациозния жест, който Жан-Клод често правеше.

- Както желае, милейди.

Обърнах се в седалката си и опрях чело във волана. Исках тази нощ вече да е свършила. Не исках повече да се обяснявам на никого, още повече на един от мъжете, с които инцидентно бях правила секс по-рано тази вечер. Проблемът беше, че не вярвах в това, което казах току що. Не беше само заради секса с Байрон и Реквием, а това че тази вечер за пръв път бях допуснала Жан-Клод в главата си, толкова дълбоко, колкото можеше да влезе. За пръв път се бяхме докоснали до възможностите, които можехме да имаме, ако просто престанех да ни преча. До тази вечер не бях осъзнала колко много ни осакатявах. По свой собствен начин го правех толкова много, колкото и Ричард. Мислех че да бъда човешкия слуга на Жан-Клод означаваше да спя с него и да правим заедно разни малки неща. Преди по малко от час бях разбрала че греша и това ме изяждаше. Не това че ни бях осакатила като триумвират от сила. Не, това го предполагах и по-рано, само не точно колко. Мислех че лимитите и ограниченията ми ни спъваха, не че режеха краката ни през колената. Това, което не очаквах, което не исках да знам, беше колко е хубаво Жан-Клод да претърколи ума ми. Беше шибано невероятно. Мирно и опияняващо едновременно. Никога не съм разбирала без какво минавах, защото винаги бях толкова внимателна, да не го оставя да ми покаже. И той беше уважил желанията ми.

Сега знаех, че цената е била висока. Под формата на сила, която е можел да има, безопасност, която е можел да изгради за вампирите си, или дори в чистото удоволствие, което е можел да изпита. Беше се ограничил от толкова много, само защото аз не можех да се справя. Това ме накара да се почувствам виновна, но част от истинския проблем беше че след като допуснах Жан-Клод толкова дълбоко, се бях обърнала на другата страна и правих секс с Байрон, и оставих Реквием да ме ухапе. Две неща, които не правех лесно. Да, беше важно, може би спешно, може би беше спасило животите на повечето жени в онзи клуб. Може би дори бе спасило живота на Жан-Клод. Бях почувствала силата на Примо и шепота на Дракон. Но не това ме притесняваше най-много.

Жан-Клод беше придобил нуждата на Натаниел и Деймиън. Какво бях придобила аз? Бях правила секс с Байрон и Реквием, и не се чувствах зле от това. Дори и сега се чувствах зле, само защото не се чувствах зле. Не ме беше притеснило. Това ме беше накарало почти да се блъсна в три коли и да отбия на паркинга, така че да мога да преживея собствения си шок.

Не се чувствах виновна заради Байрон. Чувствах се виновна, затова че не се чувствах виновна. И дори и сега исках да обърна колата и да се върна при Жан-Клод. Исках да ме държи, да ме целуне, да се нахрани от мен. След като опитах, исках целия комплект. Исках го по начина, по който наркоманът си търси дозата. Това не е любов. Това е контрол. Нямаше да оставя никой да ме контролира така, не можех, не и след това да остана себе си.

Не обясних нищо от това на Греъм и Реквием. Не ми бяха достатъчно близки за сърдечни разговори. Казах само:

- Който се чувства достатъчно добре, за да шофира, нека го направи.

- Не знам как да шофирам – каза Реквием.

- Аз ще шофирам – рече Греъм, - само не ме докосвай, докато съм зад волана.

- Ще дам най-доброто от себе си да устоя – изсумтях и чрез тона си дадох ясно да се разбере, че няма да е трудно.

Той се разсмя и излезе през вратата, за да заобиколи. През времето, което трябваше за това, Реквием каза:

- Тази вечер изглеждаш много сериозна, Анита.

- Винаги съм сериозна.

- Може би – каза, и може би щеше да добави още нещо, но Греъм отвори вратата и аз излязох. Заобиколих колата и седнах на пътническата седалка, докато Греъм палеше двигателя.

- Накъде?

- Гробище „Сънсет“. На по-малко от пет минути от тук е.

- Чувстваш ли се достатъчно добре, за да вдигаш мъртвите тази вечер? – попита Реквием.

- Просто ме закарайте до там и не ми позволявайте да докосвам никой от клиентите. Аз ще направя останалото. Само не ми позволявайте да изчукам някого или да разкъсам нечие гърло.

- А ако ни наредиш да те оставим да изчукаш някого? – попита Реквием.

- Или да убиеш някого? – добави Греъм.

- Не планирам да го правя тази вечер.

- Не го планираше и по-рано – тихо отбеляза Реквием.

Греъм навлезе внимателно в трафика на „Гравоа“, сякаш се опитваше да компенсира лошото ми шофиране по-рано.

- Какво да правим, ако някоя нова вампирска сила се появи внезапно? – попита, докато спираше пред първия светофар.

- Просто ме спрете да не нараня някого – казах.

- А ако отново се надигне нуждата да се нахраниш, тогава какво? – продължи Реквием.

Обърнах се на седалката си, колкото ми позволяваше колана, така че да видя лицето му под светлината на уличните лампи. За секунда се освети в стряскаща бяла светлина. Тя накара очите му да греят, после сянка покри задната седалка и очите му избледняха до замъглен син блясък.

- Накъде се насочваш? – попитах.

- Не се ли зачуди защо Жан-Клод избра нас, и само нас, за да те пазим тази вечер?

- Имам някои идеи, но ме просветли.

- Искаше с теб да има хора, които са достатъчно силни и достатъчно доминиращи, че ако им се наложи да могат да те обуздаят. Че ще използват собствената си преценка, а няма да те следват сляпо.

- Браво на вас – рекох.

- Но не беше само това.

- Кажи всичко, Реквием, игричките ти започват да стават изморителни.

- И аз това чух за теб – каза Греъм.

Обърнах се и го погледнах.

- Какво?

- Че не харесваш предварителна игра.

Погледнах го много студено.

- Първо, никой, който наистина знае, не би ти казал и дума, и второ, не позволявай на малко свръхестествен секс да те главозамае. Не помниш ли, гледах те как свършваш на седалката и това не ми подейства. Това не беше предварителна игра, нито подготовка за нещо по-късно, беше просто инцидент.

- Съжалявам.

Обърнах се отново към Реквием.

- Сега просто ми кажи, това, което трябва да ми казваш. Никакви предисловия, никакви дълги обяснения, просто го кажи.

- Няма да ти хареса.

- Вече не ми харесва. Просто ми кажи, Реквием, кажи ми. – Започваше да ме боли глава. Не знаех дали е от кръвозагуба или от напрежение, но каквато и да беше причината, главата ми зад очите започваше да тупти.

- Той мислеше, че ако нещата станат толкова зле, колкото могат да станат…

- Игри, игри на думи, просто го кажи.

Той въздъхна и звукът сякаш изпълни „Джип“-а с ехо.

- Ако се наложи да храниш ardeur, или ако звярът ти се надигне, ние двамата е най-вероятно да оцелеем на атака, без да се наложи да те нараняваме.

- Не казваш нещо.

- Казах достатъчно.

- Всичко, Реквием, искам да чуя всичко.

- Не - каза Греъм, - не искаш. Този тон на гласа ти значи че не искаш.

- Просто карай – казах и се обърнах пак към вампира. – Кажи ми останалото.

Той въздъхна отново и звукът отново се промъкна през „Джип“-а, сякаш имаше собствен живот.

- И престани с гласовите номера или наистина ще ме ядосаш.

- Моите извинения, идва ми автоматично, когато съм изправен пред ядосана жена, да се опитам да я успокоя по всички възможни начини.

- Говори, Реквием, вече сме почти пред гробището. Искам последната част преди да излезем от колата.

Той се изправи още повече на мястото си, заемайки официална поза.

- Ние бяхме и двамата мъже в клуба, които най-вероятно биха обърнали насилието в прелъстяване, ако се наложи.

- Той сигурно има високо мнение за вас двамата, или ниско мнение за мен.

- Последното не е вярно и ти го знаеш – каза Реквием.

Въздъхнах.

- Просто така се чувствам тази вечер.

Греъм го каза на глас.

- Чувстваш се като курва, защото оправи Байрон.

Погледнах го.

- Е, това е един начин да го формулираш.

- Точно така се чувстваш – каза той, звучейки сигурен.

- И си сигурен в това?

- Да, заради начина, по който се държиш. Освен това познавам репутацията ти. Ако някой може да устои на изкушението, това си ти.

- Всички продължават да ми го повтарят, но май не устоявам много напоследък.

- Векове съм живял с други, по-силни от мен от линията на Бел Морт, Анита. Аз, повече от всеки друг, знам колко много трябва да се бориш всяка нощ от съществуването си, за да устоиш да не бъдеш погълнат от силата им. – Той направи пауза, после прошепна, така че шепотът изпълни тъмната кола. – Ако не внимаваш, красотата им може да се превърне в ад и рай, можеш да предадеш всяка клетва, да изоставиш всяка вярност, да се откажеш от сърцето си, ума си, тялото и безсмъртната си душа, за да ги имаш до себе си за още една нощ. После една студена нощ, сто години след като страстта е изтляла и не е останало нищо освен пепел, вдигаш поглед и виждаш някой да се взира в теб, и познаваш този поглед, виждал си го и преди. Сто години по-късно и някой гледа теб така, сякаш си самия рай, но ти знаеш в центъра на сърцето си, че не рая му предлагаш, а ада.

Не знаех какво да отговоря на това, но Греъм знаеше.

- Сега вече знам защо те наричат Реквием. Ти си поетичен, но дяволски депресиращ.

Тази вечер просто си помислих, че беше познал.

.

40

Гробище „Сънсет“ представляваше приятна комбинация от старо и ново. Големи монументи с ангели и плачещи девици, комбинирани с плоски, модерни камъни – толкова по-безинтересни. Все още беше място за погребване на богатите и известните, като местното ни знаменито семейство пивовари – Бушес.

Навремето Едуин Алонсо Хърман е бил много важен човек и монументът му показваше, че и той мисли така. Надвисваше в мрака като някакъв крилат гигант. Имаше достатъчно светлина да се види, че огромният ангел носи меч и щит, давайки ти усещането, че очаква да раздаде правосъдие и присъдата няма да ти хареса. Разбира се, може би просто така се чувствах тази нощ.

Имаше повече от дузина човека, чакащи отстрани на пътя, повечето от тях адвокати, макар че имаше и достатъчно членове от семейството за започване на схватка, когато се представих и казах какво ще се случи. Започнах предварително да подготвям хората, че използвам мачете и обезглавявам пилета, по две различни причини. Прекалено старателен бодигард на един много богат човек почти ме застреля, когато извадих голямото острие. На друго гробище, по работа за едно историческо общество, секретарката на въпросното общество ми се нахвърли да спасява пилето. Оказа се веган. Това е като да си побеснял фундаменталист вегетарианец. По-късно бях щастлива, че не бе достатъчно студено да нося яке, защото коженото е единственият тип яке, което притежавам.

Тази вечер бе достатъчно студено за яке. Октомври обикновено не е толкова студен в Сейнт Луис, но тази вечер бе решило да е студено. Или може би ми бе по-студено, защото носех прашки. Бях изненадана от две неща относно оскъдното бельо. Първо, щом преодолях усещането, че имам нещо в цепката на задника си, прашката се оказа комфортна. Второ, с прашка под къса пола в студена нощ е дяволски студено. Никога не бях оценявала напълно колко топлина можеше да задържи до дупето ми малко парче сатен или коприна. Със сигурност я оцених докато се движех по тревата с малките си ботушки  и пола. Свих се във взетото назаем кожено яке, но не наведох лице в яката. Не исках повторение на случилото се в колата. Пожелах си топлината от горната част от тялото ми да се плъзне надолу. Изведнъж ми се прииска да бях взела якето на някой от по-високите мъже. Нямаше да изглеждам толкова добре, но щеше да покрива задника ми.

Стоях пред гроба, макар че за почти двеста години в гробище, така добре поддържано като Сънсет, наистина няма как да си напълно сигурен къде точно е. През годините много гробове са били преместени тук от по-малки гробища, когато увеличаващото се население е имало нужда от земя. Но бях свалила достатъчно щитовете си, за да разбера къде точно тежи гроба на Едуин Алонсо Хърман. Костите му бяха тук долу, можех да ги почувствам.

На зяпачите на пътя, платили за това шоу, сигурно изглеждаше, че стоя малко по-далеч от впечатляващия ангел. Но по моя преценка, веднъж щом зомбито изпълзи, тълпата винаги мисли че получава хубаво шоу. Щом вдигна мъртвеца, прощаваха липсата на всякаква театралност от моя страна. Колко забавно.

Клетката с тихо клопащите пилета бе в краката ми. Греъм я бе донесъл и оставил, където му казах. Без възражения. Веднъж, щом напуснахме джипа, премина към режим сериозен бодигард. Отново беше сериозният професионалист, когото бях видяла в клуба. Носеше изчистена бяла тениска и черни дънки, спортни обувки и собственото си късо кожено яке. Беше сменил тениската на „Престъпни удоволствия“ без да му казвам. Шегуващият се, невинно флиртуващ мъж от преди няколко минути бе изчезнал зад сериозното лице и чифт тъмни очи, които продължаваха да оглеждат гробището, хората около нас и по-далеч, така че много очевидно бе добре запознат с периметъра. Излъчването му бе на бодигард. Бях оставила адвокатите да си мислят, че е такъв и им показах множеството превръзки на лицето, китката и пръстите си, за да им докажа необходимостта. Протестите, че това е частен ангажимент и не им харесва да има друг освен мен, спряха след един поглед на тъмните му очи. Имаше много добър поглед, твърдост на изражението и очи дето не съвпадаха с това как се държеше в колата. Интересно.

Реквием беше донесъл сака ми с всичко необходимо за вдигане на зомбита, освен пилетата. Можех да нося чантата, но това щеше да ми отнеме две ходения да взема пилетата. Имаха навика да полудяват ако не ги носиш изправени и внимателно. След като планирах да ги убия тази вечер, можех да се постарая да не ги плаша. Трябваше да ги убия, за да вдигна мъртвеца, но можех да го направя възможно най-безболезнено. А страхът определено не спомага за намаляване на болката в грешната ситуация. Да си кърваво жертвоприношение вероятно е грешна ситуация, дори ако си пиле.

Убедих Реквием да остави своята дълга, черна наметка в джипа, защото в нея приличаше на симпатична версия на Жътваря. Без нея изглеждаше сякаш ще ходи на клуб. Може би заради кожените панталони? Или ботушите? Или копринената риза с дълги ръкави в тъмно зелен цвят като скъпоценен камък, която караше кожата му почти да блести, където се допираха. На светло ризата правеше очите му тюркоазени, сякаш имаше зелен нюанс в тези иначе ярко сини очи. Той бе по-труден за обясняване от Греъм, защото дори без палтото, не приличаше на бодигард. Изглеждаше като това, което е, а то не бе нещо, което някой от наследниците на Хърман би искал да е тук тази вечер. Единственият ходещ мъртвец, когото искаха да видят днес бе самия Хърман. Казах им, че вампирът остава и могат или да се примирят, или не. Освен това им напомних, че не съм длъжна да връщам парите им, ако променят мнението си относно вдигането на Едуин Хърман от гроба. Аз бях тук, готова да изпълня своята част от сделката.

Когато ти е необходимо да вдигнеш зомби на повече от век, това е вид много тесен пазар и аз съм продавачът. В щатите има още двама други съживители, които могат да го направят. Единият е в Калифорния, а другият в Ню Орлиънс, но те не бяха тук, а аз бях. Освен това нямаха толкова опит като мен и трябва да им се плати самолетният билет и престоят в хотел. Повече пари.

Така че адвокатите ги накараха да млъкнат. Макар че имаше една възрастна жена от страна на семейството, което бе наследило парите, която искаше да си тръгне, ако „демонът“ остане. Демон? Ако си мислеше, че Реквием е демон, никога не беше виждала истински демон. Аз съм, и знам разликата.

Но адвокатите ги успокоиха, а една от внучките успокои бабата и сега чакаха в тъмното да си свърша работата.

Имах пилетата в клетката им и сака с мачетето и другите неща. Но преди да започна трябваше да сваля достатъчно щитовете си, за да го направя. Научих се да се защитавам, наистина да се защитавам, така че да се преборя с желанието да използвам дарбата си. Отдавна се научих да я контролирам достатъчно, така че да не вдигам случайно мъртъвци. Имаше един професор в колежа ми, който се самоуби. Дойде в стаята ми една вечер. Искаше да каже на жена си, че съжалява. Това беше по времето, когато не вдигах нищо, просто го изключвах, игнорирах го. Прекалено съм надарена, за да го игнорирам. Психичните способности се проявяват по един или друг начин, ако силата е достатъчно тя ще намери начин. И вероятно той няма да ви хареса.

Освободих щитовете си, не всички, но достатъчно. Достатъчно, че да разкрия тази част от мен, която вдига мъртвите. Напомня на присвит и здраво стиснах юмрук, и само когато релаксирам и разтворя спокойно тези свръхестествени пръсти, само тогава можех да съм свободна. Познавам хора, които са учили със съживители или вуду практикуващи, за да усвоят уменията да вдигат мъртвите. Аз учих как да не вдигам мъртвите. Но трябваше непрекъснато усилие, за да задържа през цялото време юмрука затворен, силата ограничена. Все едно част от мен никога не се отпускаше, дори когато спях, освен ако не бях тук, с истински мъртвите. Тук, за да повикам един от тях от гроба му. Това бе единственият миг, когато всяка част от мен можеше да е свободна.

Останах така за минута, докато силата се плъзгаше, студена и търсеща, като вятър, само че този вятър не караше косата да се движи, само се плъзгаше по кожата. Сякаш бях задържала дъха си силно, много силно, и най-накрая можех да го пусна, да отпусна всичко и да си почина. Щом спрях да се страхувам, започнах да се чувствам добре с мъртвите. Спокойни, толкова спокойни, защото каквото и да оставаше в гроба нямаше нищо общо с души или болка. „Тихо като гроб“ не е просто израз. Но бях забравила, че на една ръка разстояние имаше мъртви, които не се намираха под земята.

Силата ми докосна Реквием. Трябваше да го игнорира, но не го направи. Този прохладен, не-вятър се плъзна по него като обятията на отдавна изгубен любим. Никога не бях чувствала нещо подобно. За първи път наистина разбрах, че силата ми беше над мъртвите, над всички мъртви, и че дори немъртвите все пак са мъртви. Винаги съм мислила и са ми казвали, че вампирите са убивали некромантите от страх, че могат да бъдат контролирани от тях, но в тази секунда осъзнах, че това не бе цялата истина. Сякаш отворих врата вътре в себе си към стая, която дори не знаех, че съществува. Вътре в тази свръхестествена стая имаше нещо. То нямаше форма, която очите ми да видят, нито тежест, нищо, което да почувствам или да хвана, но бе там и бе истинско и това бях аз, беше мое по някакъв начин. „Плато на силата“ го бяха нарекли Байрон и Реквием, но не беше това. Платото е статично, не расте, не се променя. Това не бе статично.

То задуха към мен и ако беше истинска стая, в истинска къща, къщата щеше да избухне навън от прииждащата сила. Щеше да избълва вихър от дърво, стъкло и метал и нищо нямаше да остане на този свръхестествен двор, освен заравнена от някакъв мистичен сблъсък земя.

Беше вътре в мен, така че не можеше да се блъсне в мен, беше глупаво, но точно това направи. Блъсна се в мен и за секунда ослепях, оглушах, останах безтегловна, едно нищо. Нямаше нищо освен тази груба сила.

Върнах ме гласа на Греъм:

- Анита, Анита, чуваш ли ме? Анита!

Почувствах го да ме държи, знаех, че сме над гроба. Можех да почувствам гроба, да почувствам Едуин Алонсо Хърман да лежи под мен. Просто трябваше да го повикам.

- Нещо не е наред, Реквием.

- Не – каза той и тази една дума бе достатъчна.

Отворих очи и видях вампира да стои над мен.

- Будна е – каза Греъм и се опита да ме премести в седяща позиция, но аз повдигнах ръка към Реквием.

Вампирът се протегна надолу към мен, а аз вдигнах ръка към него. Греъм помогна, повдигайки ме нагоре, но не той ми трябваше в този миг. Работата ми беше с мъртвите, а Греъм бе твърде топъл за мен. Кръвта, която исках бе бавна и плътна и протягаше ръка към мен.

Пръстите на Реквием докоснаха моите и силата в мен се стабилизира, сякаш досега светът трепереше и вече бе стабилен. Докоснах ръката му, във внезапната неподвижност и тя нямаше пулс. Нямаше пулс на кръвта, който да разсейва усещанията. Той примигна към мен, устните му се раздвижиха, но не вдиша. Стоеше неподвижен. Мъртъв. Мой.

Издърпа ме на крака и застанахме в долната част на гроба, ръка за ръка. Вгледах се в това лице, срещнах тюркоазения пламък в очите му, но не аз бях притеглена в този поглед. Той пропадна в моя, и знаех, защото получих мигновен проблясък от неговото съзнание в моето, че очите ми бяха като плътни черни езера с проблясващи в тях звезди. Така изглеждаха очите ми, когато Обсидианова пеперуда – вампир, мислещ се за ацтекска богиня – ми показа част от силата си*. Толкова бе силна, че никой не спореше с нея дали е божество или не. За някои неща не си заслужава да спориш. Бях използвала научената от нея сила само два пъти и двата пъти очите ми се бяха изпълнили със звезди.

/*Споменатата случка се развива в девета книга „Обсидиановата пеперуда“/

Нощта изведнъж бе по-малко мрачна. Можех да видя детайли, цветове, неща, които собствените ми очи никога не биха могли да видят. Ризата на Реквием бе толкова зелена, че изглеждаше сякаш гори като очите му. Беше като някакъв вид свръх чувствителност, но не засягаше само очите. Ръката му в моята бе по-тежка, отколкото трябваше, по-важна, отколкото трябва да бъде, сякаш можех да усетя всяка извивка по върховете на пръстите му като тънки копринени ивици по ръката ми. Да правя любов в това състояние или щеше да е най-върховното преживяване, или щеше да ме подлуди.

Спомнях си тази сила, но не от нея имах нужда. Почувствах нов проблясък от съзнанието на Реквием, малка следа от страх, която изчезна почти веднага, защото го докосвах и не исках да е уплашен. Звездите в очите ми потънаха в пламък, черен пламък с кафяво в средата, все едно пламъкът беше дърво, а огънят това, което биваше погълнато.

Очите ми за момент бяха такива, каквито щяха да са, ако бях вампир. Изпълниха се с мрачна, тъмно кафява светлина, така тъмна, че бе почти черна. Обърнах тези блестящи очи към гроба и Греъм ги видя.

- О, Господи – прошепна.

- Махни се от гроба, Греъм – казах и гласът ми почти прозвуча като моя.

Той остана коленичил и втренчен в мен.

- Мръдни се, Греъм, – казах, - не искаш да стоиш там, когато приключвам.

Той се изправи и се придвижи настрани, докато не му казах:

- Достатъчно.

Остана близо, с широко отворени очи, кожата му миришеше на страх, но не избяга и не се опита да се дистанцира. Смело момче.

Коленичих на твърдата земя и повлякох Реквием надолу с мен, така че коленичи зад мен с ръце на раменете ми. Напомняше на огромна солидна стена от тиха сила зад мен. Знаех, че увеличавам силата на Жан-Клод, когато съм до него, но никога не бях чувствала нещо подобно на случващото се сега. Не беше триумвират от сила между Реквием и мен, беше това, че той е един от вампирите на Жан-Клод и това го правеше мой. Мой да извикам, мой да използвам, мой да наградя.

Наведох се, докато ръцете ми докоснаха земята, докато почувствах мъртвеца под мен. Сякаш земята бе вода и някой се давеше точно под мен, трябваше само да се протегна и да го спася.

Прошепнах:

- Едуин Алонсо Хърман, чуй ме – усетих го да помръдва, като спящ човек, мърдащ насън. - Едуин Алонсо Хърман, призовавам те от гробa. - Почувствах костите му да се удължават и да се изправят, почувствах плътта да израства по него. Все едно пълниш наново плюшена играчка. Той сам се поправяше и бе толкова лесно, твърде лесно. Силата започна да се разлива навън, започна да търси други гробове, но малката част от мен, която все още помнеше че съм аз, знаеше какво е редно. Нямаше да е само още един гроб. В този миг знаех, че мога да вдигна това гробище. Можех да ги вдигна всичките. Без кърваво жертвоприношение. Без пилета. Без кози. Нищо, освен силата преливаща през мен и вампирът зад мен. Защото силата искаше да бъде използвана. Искаше да ми помогне, да ми помогне да ги вдигна всичките от гробовете им, да ги изведа на светлината на звездите и да ги изпълня с… живот. Щеше да е хубаво да ги вдигна всичките, толкова хубаво.

Поклатих глава и се заборих с тази услужлива сила. Борих се да не се разпространя като сладка болест през гробовете. Борих се да се задържа за това, което бе останало от същността ми. Имах нужда от помощ. Помислих си за Жан-Клод, но не това ми трябваше. Имах нужда от напомняне че не бях само мъртвите. Че бях жива.

Протегнах се към другата част от нашия триумвират. Протегнах се към Ричард. Той погледна нагоре, сякаш се носех във въздуха над  семейната им трапезария. Видях баща му, като по-възрастна версия на Ричард и повечето от братята му, да седят на масата, подавайки си синя купа. Шарлот, майка му, се появи от люлеещата се врата на кухнята, точно зад стола. Тя беше с моя ръст, медно-руса коса и фигура едновременно хубава и закръглена. С изключение на цвета на косата и кожата, Шарлот ми напомняше на мен. Имаше причина повечето от братята Зееман да си избират дребни, корави жени. Гледах я да донася голямо плато, усмихвайки се, разговаряйки със семейството си. Не чувах какво казва и никакъв звук от групата усмихващи се познати лица. Те всички изглеждаха толкова щастливи, така перфектни. Не исках да донасям това тук.

Започнах да се отдръпвам и чух гласа на Ричард в главата си:

- Почакай, почакай Анита, моля те.

Извини се от масата и мина през голямата дневна, навън на верандата и надолу по стълбите, докато не застана под същото небе, което тъмнееше и над мен. По времето, когато вдигна поглед нагоре във въздуха, поглед към мен, изглежда вече бе усетил, нещо от това, което се случваше, защото каза:

- Господи, Анита, какво става? Чувствал съм силата ти и преди, но не така.

Нямах достатъчно контрол да говоря с ума си, така че Реквием щеше да чуе ясно и силно, но вече не ми пукаше.

- Вампирите казват, че сме достигнали нов праг на силите си.

Той скри длани в подмишниците си. Не бе спрял да си вземе яке.

- Сякаш нощта издиша твоята сила. Какво мога да направя?

- Напомни ми, че не съм мъртва. Напомни ми, че имам връзка и с неща с пулс.

- Как ще помогне това?

Исках просто да му се разкрещя:

- Господи, Ричард, просто ми помогни, моля те помогни. Ако не го направиш се боя, какво ще вдигна тази вечер от това гробище.

Той кимна.

- Съжалявам, съжалявам за толкова много, Анита. - Погледна надолу, познавах този жест - мислеше или събираше волята си за нещо. Обикновено за нещо, което не искаше да прави. Но нямах време тази вечер да се тревожа за задръжките на Ричард. Бях твърде уплашена от силата, пулсираща в земята под краката ми. Студен пулс, но обещаващ да се разпространи през всички гробове. Знаех, че тази нощ мога да вдигна една от онези раздърпани зомби армии, дето филмите така въодушевено разпространяват и обикновено нямат нищо общо с истинската некромантия.

Той погледна назад към къщата и каза:

- Добре съм, мамо. Нужда я се от малко усамотение. Дръж всички близо до къщата, добре – поклати глава. – Не, мамо, пълнолунието не е чак толкова скоро.

Тръгна през двора, по далеч от светлините на къщата и свали защитите си – метафизичните стени, които държаха звяра му затворен и му помагаха да мине за човек. Нощта изведнъж оживя по начин, различен от досегашния. Спокойният въздух съдържаше хиляди миризми: зрелостта на ябълките от градината зад къщата; трева, като дебело зелено одеяло върху лицата ни; дървета, с острия дъх на сладка смола; по-мекият аромат на бреза; сладката остра миризма на топола, и над всичко останало богатият сух мирис на падналите листа около нас. После дойдоха звуците. Последните щурци за тази година свиреха жалната си песен. Други насекоми в дърветата, пеещи последните си песни преди да дойде студа. Изви се вятър и дърветата около къщата зашумоляха и се разклатиха. Големият дъб до пътя протегна клоните си към звездите и Ричард вдигна глава да погледне дивия вятър. До земята едва се усещаше бриз, но там високо, сред най-високите дървета, вятърът духаше силно и раздвижваше клоните на  самите върхове на дърветата. Повечето хора не вдигат погледи нагоре, докато животните го правят, защото знаят че няма истинска безопасност. Не се тревожат за това като човеците, но го чувстват по непонятен за нас начин.

Ричард се придвижи към края на дърветата, където започваха горите, бележещи западната граница на семейната земя. Докосна един ствол, постави ръце на него, усети колко е корав и твърд, с дебела напукана като на малки улейчета кора. Опря лице в тази грубост, почувства острия и пикантен аромат и разбрах че това беше ликуидамбар*. Погледна нагоре към голите клони, където малките груби топчета все още висяха по кората. Той прегърна дървото, прегърна го толкова силно, че кората се заби в кожата му, потърка бузата си срещу грубата повърхност, сякаш я маркираше, после се отдръпна. Започна да тича със спокойна крачка между дърветата, навътре в гората. Не ловуваше. Тичаше за удоволствие.

(*liquidambar (liquid ember - течен кехлибар) – вид северноамериканско дърво, сладка дъвка, отделя сладка смола, която може да се дъвче)

Промъкна се през храсталаците, сякаш не бяха там. И както бях почувствала само веднъж преди това, сякаш дърветата и храстите го приветстваха, или се отдръпваха от пътя му, или все едно зеленината бе вода и той плуваше през нея, бягайки, извъртайки се, отдавайки се на храсталаците и чувството за жива земя под краката му. Имаше живот, който не бяга и не се крие, всичко бе живо, живо по начин, който повечето хора никога не разбираха.

Ричард бягаше и ме взе със себе си, както една друга нощ, много отдавна. Тогава държеше ръката ми и аз се бях борила да се справя, да разбера. Сега нямаше усилия, защото бях вътре в главата му, в него. Нощта бе жива за него, както не беше за Жан-Клод и за мен. Аз бях твърде много човек, а интересът на Жан-Клод към живота – твърде слаб. Никой от нас не можеше да почувства това, което звярът на Ричард му даваше.

Нещо докосна ръката ми и рязко се върнах към гроба. Реквием стоеше неподвижно зад мен, като мъртъв, но Греъм бе върху гроба. Изглеждаше несигурен, но душеше въздуха около кожата ми.

- Миришеш на дървета и глутницата – каза тихо.

Ричард вдигна погледна към нас.

- Защо Греъм е там?

- Бодигард. Жан-Клод се тревожеше какво може да ми се случи, ако няма никой с мен.

- Кажи му, че трябва да те пази и не може да прави това върху гроба.

- Трябва да ме пазиш, Греъм, не можеш да го направиш от тук. – Острата миризма на вълк се уплътни около мен, докато го изричах.

Греъм реагира сякаш бе ударен. Той се присви до земята, както правят вълците, когато молят.

- Съжалявам, миришеше толкова добре. Самозабравих се.

- Стига си клечал тук и си върши работата – Ричард го каза пръв, а аз повторих думите му като ехо.

Греъм направи каквото му бе казано. Превърна се в отново в сериозен бодигард, оглеждащ тъмнината, за всичко, което можеше да дойде.

Ричард си пое дълбоко дъх и подуших плътната, сладка миризма на дълбока гора. Беше пробягал километри, без усилия, не поради същата причина заради която хората тичат добре, а защото сякаш самата земя му помагаше, даваше му сили, приветстваше го.

Седеше там, насред тези дървета, краката му усещаха земята. Осъзнах, че Ричард бе моята земя, моя център, неговото удоволствие, силното биенето на сърцето му от радостта от бягането. Запазих връзката си с него отворена и останах изпълнена с пъстротата от миризми и звуци, и неща далеч оттук. Поставих ръце на гроба и дори с Реквием на гърба ми, докосващ ме, не беше толкова истинско, колкото сърцебиенето на Ричард отдалечено на километри.

- Едуин Алонсо Хърман, с воля, дума и плът, те викам от гроба ти. Ела, ела сега! – всичко бе грешно, различно от обикновено, но също толкова правилно.

Почувствах трупът да се раздвижва, да се уплътнява, да се съединява като пъзел и да се издига през земята, сякаш бе вода. Виждала към го безброй пъти, но никога докато бях коленичила на земята, когато се случва. Земята се размърда, разцепи като при земетресение, затворено няколко стъпки под земята. Раздвижи се под ръцете ми като нещо друго, не вода, не кал, но нещо едновременно повече и по-малко солидно. Не знам Реквием какво си мислеше, че се случва, но не се опита да се отдръпне, седеше мирно зад мен. Издържа с мен, без да издаде звук. Смел вампир.

Ръце докоснаха моите изпод трептящата земя, студени пръсти обвиха моята топлина. Ръцете на Едуин Алонсо Хърман се увиха около моите, сякаш бе плувец изгубил надежда да се спаси, който най-накрая докосва спасителното въже. Гробът го изхвърли нагоре като пролетно цвете пробиващо земята, но тласъкът ме принуди да дръпна нагоре, карайки ме да потърся опора, докато Реквием ме подкрепяше. Ако вампирът не беше там, да ме задържи изправена на мърдащата, извиваща се земя, щях да се претърколя на земята и да падна. Но Реквием ме задържа и аз издърпах мъртвеца от гроба му, издърпах го, перфектен и цял, докато не застана по-висок от мен, а пръстта от гроба падаше от перфектния черен костюм, изглеждащ като току-що изгладен. Косата му оплешивяваше, но имаше гъста ивица точно над ушите му, която се спускаше към яката отзад, а дебели бакенбарди слизаха по бузите му и се извиваха в дебели като на морж мустаци. Той бе пълен, почти дебел, което е било модата между богатите по онова време. Когато Едуин Алонсо Хърман е починал, само бедните са били кльощави, само те са изглеждали гладни.

Почувствах че Ричард продължава да стои на брега на поточето. Въздухът бе по-студен около музикалния поток и пулсът му бе започнал да се забавя, а тънкия слой пот – да се охлажда по кожата му. Не беше уплашен или ужасен. Просто седеше там, свързан със земята, давайки ми упора чрез пулса и топлината на тялото си, плътния мускусен аромат на вълк бе носеше в есенния въздух.

Гледах зомбито и трябваше да си призная, че изглеждаше много добре. С достатъчно голямо кърваво жертвоприношение можех да вдигна зомби изглеждащо като живо или почти, но това, това бе перфектно. Кожата му изглеждаше пълна и здрава на звездна светлина. Носеше лека усмивка на лицето си, а дрехите изглеждаха сякаш току-що ги е облякъл. Дори обувките му бяха почти без петънце и полирани. Лъщяха толкова силно, че се виждаше дори на лунната светлина. Ръцете му докосващи моите бяха студени, но не ги чувствах мъртви. Не дишаше, но изглеждаше повече жив отколкото мъртъв. Беше изнервящо. Знаех, че тази нощ имаше много сила и се беше наложило да я изсипя цялата в този единствен гроб, така че предполагам можех да очаквам да изглежда добре, но за момент докато гледах това пълно, усмихнато лице, бях уплашена. Уплашена че бях направила повече от това, за което ми бяха платили, но когато погледнах очите му, изпуснах въздишка на облекчение. Очите му бяха плътни и пълни и също изглеждаха перфектни, сивкави на звездната светлина, вероятно сини на повече светлина, но в тях нямаше никой. Бяха празни и очакващи. Знаех какво очакват, тези празни очи.

Отместих лявата си ръка далеч от зомбито и той не се бори, пръстите му просто се отвориха, докато се движех. Повдигнах ръка на нивото на рамото си, към вампира зад мен.

- Свали ми превръзката.

Реквием остави едната си ръка на рамото ми, но използва другата, за да махне превръзката от китката ми.

- Махни я – казах.

Най-накрая я разкъса. Не можах да сдържа трепет от болка.

Ричард попита в главата ми.

- Какво ще правиш?

- Нужна му е кръв, така че да говори. Не съм убивала животно. Само тази кръв имам.

Не каза нищо, но почувствах, че пулсът му започна да се ускорява.

Предложих китката си на по-високото тяло пред себе си. Нещо мина зад тези бледи очи, нещо, което съм виждала и преди при добре запазените зомбита. Сякаш нещо преминаваше през тях, нещо, което се спираше в очите им, сякаш някакви по-мрачни неща чакаха, чакаха възможност да завладеят нечие тяло. Нещо, не точно зло, ами много, много лошо. Но мустакатото лице се обърна към китката ми, подуши въздуха и в момента, в който надуши кръвта, различното нещо изчезна от очите му. Избутано от обещанието за това, което всички мъртви ценят – малко живот.

Зомбито грабна ръката ми със своите две и впи уста в китката ми, сякаш щеше да получи целувка от най-скъпия си любовник. Дори само контактът нарани раната, разкъса я. Но знаех какво да очаквам, защото и преди бях хранила зомбита със собствената си кръв. Не често, но достатъчно. Устата се затвори около раната и бе достатъчно широка да поеме всичко, да позволи зъбите му да се опрат в разранените краища и да натисне. Издадох слаб звук, защото не можех да не го направя. Обикновено устата на зомбито не се усеща толкова реална. Освен по студенината на плътта, не можех да направя разлика между зомбито и човек. Беше много добра работа, изпипана до съвършенство, дори местата, които само аз бих почувствала.

Ричард прескочи потока, докосвайки водата до другия бряг, сякаш не бе много стабилен. Започна да тича по другия бряг, започна да тича с нощта, и дърветата, и миризмите.

Устата на Едуин Алонсо Хърман се затвори около китката ми и започна да смуче. Раната бе зараснала повече отколкото бях осъзнала, защото за да достигне кръвта трябваше да засмуче силно и здраво от китката ми. Болеше, наистина болеше. Да, харесвах зъби в подходящата ситуация, но тази не бе такава, и това което чувствах приятно по време на секс, просто дяволски болеше по време на насилие.

Ричард вече тичаше с пълна сила. Преди мислех, че е бърз, но явно тогава просто си е играел. Сега тичаше. Бягаше толкова бързо, че клоните го шибаха, а земята не се разтваряше пред краката му като вода. Той бягаше, бягаше… бягаше от себе си. Видях ярък проблясък от мислите му. Усещането на зъби върху китката ми, на тази насилваща уста, го бе възбудило. Бе възбудило едновременно и човека, и звяра. Щеше да го приеме ако бе само за хранене, но не. Смесицата от човек и животно размиваше разликата между храна и секс. Размиваше толкова много граници. Граници, които Ричард никога не е знаел че съществуват, още по-малко да е искал да премине.

Той тичаше, подхлъзна се на листата и падна, но скочи на крака и продължи да бяга преди тялото му да има време да осъзнае, че е паднало. Чак сега си спомних за раненото му рамо, но мисълта предизвика спомен, че се бе преобразил за кратко и излекувал. Толкова повече сила, отколкото искаше да има.

Зомбито бе паднало на колене, сякаш да пие от китката ми бе най-великолепното нещо, което някога бе вкусвало. Извих китка си срещу устата му, а езикът му премина през раната.

Издишах рязко, изругавайки:

- Мамка му!

- Ранена ли си? – попита тихо Реквием.

Поклатих глава. Болеше, но не бях наранена. Имаше разлика, но обикновено зомбито вече започваше да забавя. Това все още пиеше настойчиво и бързо, сякаш бе гладно бебе. Разбира се, никога не бях вдигала някой толкова стар без животинско жертвоприношение. Може би това бе разликата? Надявах се, защото всичко друго би означавало, че нещо не е наред, наистина не е наред.

Той разтърси глава като куче с кокал и преглътнах вика си. Не беше само това, че боли. Бе твърде ентусиазиран за зомби.

- Едуин, спри да се храниш. - Гласът ми бе ясен, но той го игнорира. Мамка му. Облизах внезапно пресъхналите си устни. – Той пи достатъчно. Помогни ми да се освободя – казах с тих глас. Не трябва да плашим клиентите. Не биваше да разберат, че всичко тази вечер бе тръгнало наопаки.

Ричард падна отново, хлъзна се надолу по есенните листа, пързаляше се, докато не го спря едно дърво – рязко, внезапно и натъртващо. Погледна нагоре и видях големите му кафяви очи, видях от какво бягаше. Искаше той да бъде там коленичещ, искаше той да оближе раната ми, да вкуси кръвта ми, може би дори да разшири раната с острите си зъби. Мисълта не просто го възбуждаше. Тази мисъл представляваше тайната му мечта. Това, което искаше в най-дълбоките, тъмни места в душата си, придаваше напълно ново значение на оралния секс.

Чакаше да се ужася, но не го направих. Ако имаше някой, който може да устои да направи нещо толкова лошо, това бе Ричард. Доверявах се на контрола му, не винаги на нрава му, но на контрола му – на това вярвах без съмнения и задръжки. Прошепнах:

- Само защото искаш да направиш нещо, не означава, че ще го направиш или че трябва да го направиш. Ти си човек Ричард, имаш разум и воля. Не си просто звяра си.

- Не разбираш – каза той и когато го изрече разбрах какво бе направил случайно.

- Можеш да почувстваш какво прави зомбито? – попитах.

Той скри лицето си от мен, изправи се на крака и побягна. Тича през дърветата, достигна до павиран път и премина, преди колата да види какво има пред нея. Бързо, по-бързо, бягай, бягай. Бягаше, но това, от което бягаше не можеше да се изпревари, защото без значение колко бързо или колко далеч отидеше, той все още щеше да е там. Как ще надбягаш чудовището, когато ти си това чудовище?

- Ричард накарай зомбито да спре да се храни от мен.

- Не знам как – и хукна, проправяйки си път през дърветата, но вече не бе дружелюбно и приятно.

Зомбито ме ухапа, силно и мамка му, болеше.

- Реквием, махни го от мен.

Вампирът се раздвижи, докато не докосна лицето и ръцете на зомбито, но нищо не държи толкова здраво колкото зомби. Налагало ми се е да помагам на други хора да се освободят от зомбита, вдигнати неправилно, и понякога се е налагало да ги нарежа пръст по пръст, за да ги накарам да пуснат. Дори човешките зъби могат да захапят достатъчно дълбоко, че да прекъснат вена или артерия. Исках да се махне от мен.

Реквием се опита да го махне, но най-накрая ме погледна.

- Мога да го разкъсам на парчета, но не мога да го издърпам от теб.

Погледнах към бодигарда върколак и го извиках. Той дойде, със сериозно лице, ръце зад гърба, сякаш не си вярваше, че няма да ме докосне отново. Дали миришех на вълк и гора или на прясна кръв? Не питай освен ако не искаш да знаеш. Не исках да знам.

Зомбито заби език в раната, сякаш се опитваше да накара кръвта да потече по-бързо. Болеше, изненадах се и изкрещях, тих писък, но достатъчен, че един от адвокатите да се обади:

- Добре ли сте, госпожице Блейк?

- Добре съм – отвърнах му, - добре. – Не бива да позволяваш на клиентите да разберат, че зомбито, което си вдигнал за тях, се опитва да те изяде. Мамка му!

Използвайки цялата си сила Греъм успя да издърпа един от пръстите му от китката ми, но трябваше да го държи, иначе се връщаше обратно на място.

- Не трябва да е толкова силен.

- Никога не си се опитвал да се биеш със зомби, нали? – попитах.

Той ме погледна с разширени очи.

- Ако са толкова силни, не искам и да го правя.

- Не само са силни, но и не чувстват болка.

- Анита, мога да разкъсам пръстите му – каза Реквием, - или да счупя челюстта му, но освен тези крайности, нямам други предложения.

Лошото бе, че и аз нямах. Зомбито ме ухапа още по-силно и знаех, че е само въпрос на време преди да достигне нещо важно. Забиваше зъбите си малко по малко все по-дълбоко, но все някога щеше да стане зле и вече не бях толкова сигурна какво ще се случи, ако струя свежа кръв попадне в устата му. Виждала съм какво могат да направят плътоядните зомбита на хората. Не бях точно човек, но нямаше да ми израсне нова ръка, ако я откъснеше.

Можехме да го изгорим, но няма да пусне и щях да изгоря с него. Мамка му.

Ричард седеше на сечище под плетеница от голи клони.

- Трябва да затворя връзката помежду ни, Анита. Трябва. Не мога да се отделя от зомбито. Продължавам да чувствам какво прави. Продължавам да искам да открие още кръв. - Завря лице в ръцете си, бе изгубил някъде ризата си, така че гърбът му бе извит и гол като дърветата над него. - Съжалявам, Анита, опитах, наистина опитах.

- Добре Ричард, ще направим каквото можем от тук. Върви се погрижи за себе си.

Последна ме, сълзите му блестяха на звездната светлина.

- Трябваше да се грижа за теб.

- Това е партньорство, Ричард, трябва взаимно да се грижим един за друг.

Той поклати глава.

- Преебах всичко, Анита, съжалявам - Не мисля, че съм го чувала да използва такива думи, освен когато имаше предвид секс.

- Върви, Ричард, върви се в къщата на вашите. Ще се тревожат.

Зомбито захапа достатъчно силно, че да извикам и Ричард изведнъж изчезна. Прекъсна връзката толкова рязко, че ме разтърси и само ръцете на Реквием и Греъм, ме задържаха да не падна.

-Анита! – каза Греъм, и пусна зомбито, опитвайки се да ме задържи права.

Но ръцете около китката ми се отпуснаха.

Погледнах надолу към зомбито и очите му се изпълваха. Там имаше личност, някой си бе в къщи. Толкова бях глупава. Ричард случайно бе свързал зомбито със себе си и когато блокира връзката си с мен, зомбито отново бе мое. Добра новина, но се почувствах глупаво, че сама не се сетих по-рано. Мъртвите трябваше да са моята специалност. Тази вечер не се чувствах много специална.

Зомбито премигна срещу мен, отдръпвайки устни от китката ми. Големите му мустаци бяха изцапани с кръвта ми. Намръщи ми се.

- Съжалявам, не знам какво правя тук. – Пусна ме и се изправи на крака, по лицето му се изписа ужас, гледайки ръцете си и кървящата ми китка. – Моля за извинение, госпожице, не знам какво ви правех. Най-искрено се извинявам, това е чудовищно, просто чудовищно.

Гледаше кръвта по ръцете си и бършеше устата си.

Мамка му, не знаеше, че е мъртъв. Мразех, когато не знаят, че са мъртви. И за да стане още по-зле, отстъпи назад, блъскайки се в собствения си паметник. Взря се в неопрощаващия каменен ангел и преживя един от онези „Ебенизър Скрудж“* моменти. Видя собственото си име на гроба, заедно с дата. Дори на звездна светлина, целият цвят се оттече от лицето му.

(*Ебенизър Скрудж е герой от книгата „Коледна песен“ на Дикенс. Там старият злобен скъперник преживява няколко чудеса по Коледа, включително да види гроба си докато е жив, за да бъде тестван дали ще се промени или ще продължи по същия начин, както досега)

- Чуй ме, Едуин, заради правото на кръвта, която вкуси, чуй ме.

Той обърна големите си, изцъклени очи към мен.

- Къде съм? Какво се е случило с мен?

- Не се плаши, Едуин, успокой се.

Паниката започна да изчезва от лицето му, очите му се изпълниха с изкуствено спокойствие, защото аз така пожелах и защото аз бях тази викнала го от гроба и моята кръв бе по устните му. Бях си заслужила правото да го контролирам.

Казах му да се успокои. Казах му да даде ясни и точни отговори на въпросите на милите адвокати. Информира ме, че винаги е бил ясен и точен, много ви благодаря, и вече знаех, че ще направи каквото адвокатите и наследниците му искаха от него. Групата адвокати и клиенти предварително бяха решили, че не искат аз да задавам въпросите. Нещо от рода, че вярваха, че мога да контролирам зомбито достатъчно, за да каже каквото някой определен човек иска. Намекваха че някои от клиентите се бояха, че другите клиенти биха могли да ме подкупят. Когато го решаваха бях леко обидена, днес се радвах. Това означаваше, че мога да се върна при джипа, докато те разпитваха зомбито. В джипа имах аптечка за първа помощ и ми бе нужна.

Зомбито не точно отвори наново раната ми, а накара старата рана да кърви повече и остави нови следи от зъби на китката ми. Така че бе като нова рана около старата. Някои нощи сякаш бях нарисувала мишена на лявата си ръка. Ако получех голяма рана, обикновено попадаше там.

- Изгуби още кръв. – каза Реквием.

- Стига бе – казах.

Намръщи се леко.

- Имам в предвид – не можеш ли да им позволиш да приберат зомбито в къщи за тази вечер и да го върнеш в гроба утре?

Поклатих глава и потрепнах, защото Греъм повдигна марлята да види дали е спряло кървенето.

- Той ме ухапа, нарани ме наистина, а зомбитата не би трябвало да го правят. Те взимат кръв от отворена рана или вече мъртво животно, но не правят рани. Не се хранят така буквално.

- Това със сигурност го направи – отбеляза Греъм, намръщвайки се над раната ми и притискайки я, поставяйки нова превръзка.

- Точно така, толкова много неща потръгнаха зле тази вечер или не ставаха както трябва, че не мога да рискувам да го оставя толкова дълго. Трябва да го върна тази нощ, възможно най-скоро.

- Защо? – попита Реквием.

- За всеки случай – отвърнах.

- В случай на какво? – попита този път Греъм.

- В случай че стане плътояден.

Двамата ме погледнаха в стил „Шегуваш ли се с мен?“.

- Мислех, че това е само легенда – каза Греъм.

- Виждал съм подобни неща – каза Реквием. – Много, много отдавна. Мислех, че силата да направиш такова… - изглежда се колебаеше коя дума да използва – …нещо, е изгубена.

- Зло, искаше да кажеш силата да направиш такова зло нещо, е изгубена.

Усмихна се леко.

- Моите извинения – каза той.

- Няма проблем, никой не харесва некромантите. Християни, уикани, вампири, който и да е, никой не ни харесва.

- Не е като да не те харесваме – каза Реквием.

- Не – отвърнах, - просто всички се боят от нас.

- Да – рече тихо вампирът.

Въздъхнах.

- Тази вечер за първи път почувствах, че мога да вдигна цялото гробище без никакво жертвоприношение. Можех да ги вдигна и щяха да бъдат мои, напълно мои. Свързах се с Ричард, защото се борех с желанието да вдигна своя лична армия мъртъвци.

- Свързването с твоя Улфрик бе много лоша идея, поне от това, което разбрах от твоята част от разговора – каза Реквием.

Греъм каза:

- Той се опита да помогне.

- Да, опита, но точно както Жан-Клод и аз придобиваме сили, така прави и Ричард. Никой от нас не е очаквал да се свърже със зомбито.

- Никога не съм чувал за подобно нещо – каза Реквием.

- Ние сме една проклета уникална група тук в Сейнт Луис – казах.

- Уникална – каза Реквием, докато двамата с Греъм започнаха да превързват ръката ми. – Е, това е единият начин да го кажеш.

- Какво ще кажеш за страшни? – попитах.

Той ме погледна с тези сини, сини очи с частици зелено, заради цвета на ризата до лицето му.

- О, да – каза, – о, да, страшни ще свърши работа.

Аха, страшни вършеше работа.

41

Отказах останалите клиенти за вечерта. Беше ми твърде неспокойно. Щях да върна това зомби, но това щеше да бъде всичко, докато не разберях какво се случва с мен. Бърт щеше да е ядосан. Клиентите щяха да са ядосани. Но не и наполовина толкова ядосани, колкото ако вдигнех цяла армия зомбита да тероризират града. Не, това щеше да бъде толкова лоша реклама, че дори Бърт нямаше да може да се справи с нея.

Освен това най-накрая изгубих достатъчно кръв, че да не се чувствам добре. Не свръхестествено, просто физически. Бях замаяна, леко ми се гадеше, студено ми бе дори през коженото яке и одеялото, взето от багажника на колата. През годините бях губила достатъчно кръв, за да разпозная симптомите. Нямах нужда от кръвопреливане или нещо подобно, но и не трябваше да кървя повече тази вечер. Всъщност Греъм щеше да ни закара обратно до клуба, да взема Натаниел и да се примоля да няма никакви секс дейности тази вечер. Секс, отказан заради загуба на кръв. Може би щеше да го приеме като достатъчно добро извинение.

Всички се бяхме сгушили на задната седалка в колата. Аз, защото се чувствах зле. Греъм и Реквием – защото не можех да се стопля сама. Одеяло, кожено яке и още треперех.

- Милейди, можа да ли да направя едно смело предложение? – попита Реквием.

Бяха ми нужни два опита да спра зъбите ми да треперят за достатъчно дълго и да кажа:

- Да.

- Ако не те стоплим, няма да може да направиш нищо тази вечер.

- Просто го кажи, спри… – потреперих толкова силно, че почти ме заболя, когато треперенето спря – спри да ме убиваш с приказки, Реквием.

- Греъм под одеялото ще удвои телесната ти температура. - Каза го направо, без излишни думи, стана ми приятно да знам, че може да го направи, когато трябва.

Ако можеше да накарам зъбите си да престанат да тракат, щях да го оспоря, но не можех, така че не го направих. Освен това малко гушкане облечени под одеялото изглеждаше много прилично в сравнение с това, което стана по-рано. Какво толкова можеше да стане? Ох, мамка му, не ми отговаряйте.

Греъм все още беше в сериозния бодигардов режим, така че се пъхна под одеялото, сякаш щях да го ухапя.

- Не мога да действам като охрана, докато съм хванат под одеялото на задната седалка – каза той.

Бяха ми нужни три опита, за да кажа:

- Носиш ли?

- Оръжие ли имаш в предвид?

- Да.

- Не.

- Ако аз съм единствената въоръжена, тогава не си ми охрана.

Изглеждаше сякаш ще спори, но Реквием каза:

- Има много начини да предпазиш тялото на някой, Греъм. Ако не й помогнем да се стопли, тогава се боя, че ще трябва да ходим до спешното с нея. Би ли искал да обясниш на Жан-Клод как си позволил това да се случи, когато си можел да го предотвратил с малко усилие?

- Не – каза Греъм и се притисна към дясната ми страна. Изглеждаше като напълно различен човек от този, който по-рано получи спомена за оргазъм от мен. Изглеждаше сякаш му е неудобно и некомфортно. Плъзна ръка около раменете ми внимателно, несръчно.

- Тя няма да се счупи, Греъм – отбеляза Реквием.

- Забравих задълженията си два пъти тази вечер. Не искам да стане трети път.

Притиснах се в топлината на тялото му, проправяйки си път под коженото му яке, за да открия топлината скрита между тялото му и кожата. Беше толкова топъл, така невероятно топъл.

- Господи, побира се под ръката ми. - Ръката му се уви около мен, почти като рефлекс, сякаш не можеше да се сдържи. – Изглежда толкова по-голяма когато се движи наоколо и говори или прави нещо. - Гласът му звучеше объркано и нежно. Ръката му се уви около мен, притискайки ме по-близо до тялото му, и бе прав, наистина се побирах. Той бе висок около метър и осемдесет, а аз бях далеч по-дребна. Можеше да ме гушне като дете и това не ми харесаше, но бе толкова топъл, толкова топъл. Тялото му бе почти горещо. Имаше още седмица до пълнолунието и температурата на някои ликантропи се покачваше преди промяната, почти сякаш имаха висока температура. Или бях по-студена отколкото си мислех, или Греъм бе един от тези превръщачи, дето са по-топли.

Зъбите ми спряха да треперят и май мускулите ми започнаха да се отпускат. Все още потрепервах леко, но бях по-добре.

- Може ли да те вдигна? - попита Греъм сякаш очакваше да му откажа.

Попитах:

- Защо?

- Ще ти бъде по-топло – отговори.

Замислих се. Най-вероятно бе прав, но това би означавало и че съм достатъчно малка да седя на скута му и да се гушкам на гърдите му като дете. Наистина мразех подобни неща. Но най-вероятно бе прав, щеше да е по-топло. Мамка му.

- Да – казах, макар и да не звучах щастливо дори на себе си.

- Сигурна ли си?

- Дамата каза, Греъм, не я карай да се повтаря – рече Реквием.

Греъм се поколеба за секунда, после ме вдигна на ръце, сякаш въобще не тежах. Сложи ме на коленете си и открих още един недостатък на прашките. Вероятно носеше нови дънки, защото не бяха меки. Определено не носех достатъчно бельо или достатъчно пола. Но се бях облякла най-вече като за среща с Жан-Клод и Ашър по-късно тази вечер. Готвех се за среща, не за спешна медицинска помощ. Глупавата аз.

Успя да прибере почти всичко от мен под якето, до гърдите си, останалото беше свито на малка топка на колената му, само част от крака ми се показваше отстрани. Постави едната си ръка на този крак, а другата държеше здраво якето около мен. Реквием ни помогна да наместим одеялото около нас и единственото непокрито нещо остана темето ми. Бе тъмно и топло, поставих глава на гърдите му и тениската бе единствената бариера между мен и кожата му. Оставих тялото ми да се отпусне под топлината му, мирисът на кожа и просто на него. Осъзнах защо миризмата му ми действаше толкова успокоително. Миришеше на глутницата, тази лека миризма, която всички вълци на Ричард имаха. Бях приятелка с толкова много от тях, че не можех да не отъждествя лекия мускусен аромат с безопасност. Оставих се да потъна в топло гнездо от кожа, одеяло, тяло, споделена топлина и далечния аромат на вълк и заспах.

Следващото, което помня беше гласът на Греъм, много нежен, сякаш не искаше да ме буди.

- Анита, Анита, приключили са със зомбито.

За секунда не можех да си спомня къде съм или кой ми говори. Току-що събудена, тялото му ми напомняше повече на това на Ричард, отколкото на кое да е друго. Размерът и мускулатурата, и лекия мирис на мускус бяха все на Ричард, но гласът не съвпадаше.

- Анита, нужна си на гроба. - Британският акцент на Реквием.

Последните следи от спане и какъвто и там сън с мирис на вълк да имах, си отидоха и вече знаех къде съм и на чий скут съм заспала.

Греъм ме погали по главата и попита тихо:

- Анита, будна ли си?

Седнах, избутвайки ръцете и якето му от мен, но бяхме оплетени в одеялото. Изблъсках меката сива материя, но оставаха краищата, притиснати под тялото му. Можех да го избутам, но не и да се освободя. Чувството на клаустрофобия ме обзе без причина. Не бях точно хваната, но имаше нещо в това да съм притисната заедно с двама души, които познавах толкова малко. Ако бе някой от списъка ми с хора, на които вярвам безпрекословно, нямаше да стане така. Но не познавах Греъм, не наистина, а заспах в ръцете му. Заспах и оставих само него и Реквием да ме пазят. Небрежно, ужасно небрежно от моя страна.

Може би бе някакъв остатък от незапомнен сън или може би нямах извинение, но каквато и да бе причината – бях изгубена. Паникьосах се. Ако мислех трезво, можех да се измъкна от тъпото одеяло, но вече не мислех. Главата ми крещеше: „Хванати, хванати, хванати сме!“

Греъм сграбчи ръцете ми и го ударих обратно с лакът, колкото сила имах.

Пусна ме, издавайки задоволително болезнен звук:

- Мамка му, ще ми спукаш ребро така.

- Не ме сграбчвай, окей, просто не ме сграбчвай – Гласът ми бе задъхан, но бях малко по-спокойна. Достатъчно, че да не се боря с тъпото одеяло. Достатъчно че да не се боря и да карам Греъм да мисли, че нещо става с мен. Пулсът още бумтеше в гърлото ми, почти задушавайки ме, но отново можех да мисля.

Реквием стоеше на колене, надвисвайки над двама ни. Паниката проблесна през мен като студена струя, карайки пръстите ми да изтръпнат, но този път се преборих с нея. Опитах да се отпусна, докато той дръпна края на одеялото и започна да ни освобождава.

- Извинявай – казах, - мисля, че имах кошмар.

- Без майтап? – попита Греъм и звучеше леко обидено.

Извиних се веднъж, нямаше да го направя втори път. Истината е, че бях развила клаустрофобия от две случки – инцидент при гмуркане преди години и събуждане във вампирски ковчег. Бях се събудила в пълна тъмнина, с мъртво тяло увито около мен. Абсолютен кошмар.

Изразът на лицето на Реквием бе красноречив. Знаеше, че лъжа, но не ми пукаше. Беше ми навик да не парадирам пред хората с фобиите си. Никога не позволявай някой да види от какво наистина се боиш, може да го използва срещу теб по-късно.

Когато дръпна достатъчно от одеялото, се измъкнах и грубо излязох от джипа. Но се почувствах по-добре щом свежия въздух ме лъхна. Поех си дълбоко дъх от студения нощен въздух. Докато успея да се успокоя, долната част от тялото ми започна да замръзва. По дяволите.

- Отново трепериш – каза Реквием точно зад мен.

Подскочих, защото не го бях чула да излиза от колата.

- Добре съм.

- Не, не си.

Намръщих му се.

Греъм се измъкна от задната седалка.

- Прав е.

Намръщих се и на двамата.

- Няма значение как се чувствам. Имам работа за вършене.

- Да, имаш работа, но все пак има значение как се чувстваш – каза Реквием.

Отворих предната врата и взех спортната чанта от мястото. Не я бях останала на гробището заради мачетето. Мачетето може и да беше магическо само в моите или в ръцете на друг аниматор, но все пак си оставаше дяволски дълго острие и не се доверявах на цивилни около него.

Затворих вратата, натиснах копчето да я заключа и започнах да вървя обратно към гроба с чантата в ръка. Успях да направя почти четири крачки в тревата, преди да се препъна и почти да падна.

Ръката на Реквием хвана лакътя ми.

- Не си добре.

Позволих му да ме изправи.

- Не знам какво не е наред с мен. Обикновено да вдигам мъртвите ме кара да се чувствам добре, по-добре.

- Нещата днес не вървят по план.

Поклатих глава:

- Не, не вървят. Отчасти по моя вина.

- Не – каза той.

- Да – отвърнах. – Разсеях се заради новата сила и забравих да направя защитен кръг. Той държи зомбито вътре, но държи и други неща навън. Много свръхестествени неща обичат да си играят с телата, ако имат възможност. Знаех го.

- Беше разсеяна.

- Да.

- Може ли да ти нося чантата? – попита Греъм, макар че забелязах, че седи извън обхвата ми. Почудих се колко ли силно съм го ударила в ребрата. Не го бях наранила, но вече бях по-силна от обикновен човек и знаех че мога да го нараня.

- Да, мерси – казах.

Той взе чантата и отстъпи настрани, оставяйки двама ни с Реквием да минем първи. Вампирът ме държеше за лакътя и го оставих. Отново ми ставаше студено.

- Губила съм повече кръв от това преди и не съм се чувствала зле – казах тихо. Част от колите бяха напуснали гробището, тези които бяха завели делото. Адвокатите на победила страна бяха на гробището и чух радостно мърморене, докато наследниците разговаряха със своя праотец. Той имаше дълбок боботещ смях.

- Хранила ли си се тази вечер? – попита Реквием. Гласът му ме върна към мрака и колко много още ни оставаше да вървим. Пътят изглеждаше дълъг, но не чак толкова, просто не бе.

- Да, вечерях.

Поклати глава.

- Не това имах в предвид.

Замислих за секунда или две, после попитах:

- Имаш в предвид ardeur?

- Да.

- Да. Храних се с теб и Байрон.

- Не – каза той, - храни се за Жан-Клод. Той взе тази енергия.

- Май бе така. Но ако ardeur трябва да се нахрани, просто избухва и трябва да се храня. – Поставих ръка на неговата, защото си чувствах краката като от гума.

- Може би си придобила повече контрол над него?

- Какво искаш да кажеш?

- Искам да кажа, че можеш да караш и без да го храниш, докато ти не решиш.

Спрях да вървя и го погледнах.

- Какво?

- Много от симптомите ти са като на вампир, който не се е хранил достатъчно. Жаждата за кръв първоначално те завладява, но веднъж щом сме господари, тогава можем да караме без да се храним, ако се налага. Можем да изберем да се храним.

- Чувствам се ужасно.

- Изборът си има цена – каза той.

- Объркана съм – казах.

- Мисля, че ти отне много повече енергия, отколкото трябваше да вдигнеш зомбито и да се пребориш с това, което случайно направи Улфрик. Мисля, че ти отне енергия да победиш Примо. Да се нахраниш от мен и Байрон. Мисля, че не отне само физическа енергия, но и психическа. Не си създание, което се поддава лесно на случайни страсти и мисля, че ти струва повече отколкото си признаваш, да нахраниш тази вечер господаря си.

Бих поспорила върху частта за господаря, но вече дори на мен започваше да изглежда като случай, в който дамата протестира твърде много.

- И какво да правя?

- Трябва да се храниш. – просто каза.

Погледнах го лошо.

Той се усмихна и вдигна ръце, сякаш да докаже че е невинен.

- Не трябва да бъдем аз или Греъм. Не трябва да бъде в този момент, но трябва да е скоро, Анита. Със сигурност чувстваш това.

Стоях там и просто го зяпах. Толкова дълго копнеех за контрол над ardeur и сега го имах, един вид. Не трябваше да се храня, освен ако не поискам, но ако чаках дълго ми прилошаваше. Поклатих глава.

- Мислех че контрол над ardeur означава да мога да го пропусна и въобще да не го храня.

- Кой ти каза така?

Тръгнах да казвам Жан-Клод, но спрях. Какво ми бе казал за ardeur? Че ще имам контрол над него. Че ще се науча как да се храня от разстояние. Някога обещавал ли бе да изчезне? Не, не беше. Просто аз исках „контрол“ да значи че го няма. Никой не ми бе обещал това. Никой. Мамка му.

- Никой – казах. – Просто така го разбрах. Исках ardeur да го няма, така че просто продължих да мисля по този начин.

- Съжалявам, че аз съм този, които да ти каже, че не е така.

Гледах лицето му, изучавайки го.

- Звучиш сякаш знаеш за какво става дума.

- Аз не нося ardeur. Да носиш пълния ardeur като тъмната ни господарка е много рядко, дори и сред собствената й кръвна линия.

- Тогава от къде знаеш че ми се случва точно това?

- Логика – каза той, - и само защото не го нося, не означава, че не съм виждала някой, който е.

- Кой?

- Лигея. – Извърна се, докато изричаше името, така че да не виждам лицето му.

- Името не ми е познато, поне не като вампир.

- Няма значение – тя е мъртва.

Докоснах лицето му.

- Какво е станало? – попитах.

Погледна ме, но лицето му имаше онази дистанцираност, която старите имат, когато не искат да знаеш какво си мислят.

- Бел Морт я уби.

- Защо чувствам, че трябва да се извиня, че попитах?

Показа ми почти незабележима усмивка.

- Защото не си безчувствена.

Този един коментар ме накара да разбера, че смъртта на Лигея имала много по-голямо значение, отколкото просто една жестока смърт. Тя бе означавала нещо за него и това не ми влизаше в работата.

- Клиентите стават неспокойни – обърна се Греъм към нас. Стоеше малко по-напред с чантата ми в ръка. Беше ни дал малко усамотение като добър бодигард.

Погледнах покрай него и видях един от адвокатите да ни маха. Доста неспокойно наистина.

- Дори и да исках, не мисля, че ще ни чакат да се върнем в колата и да нахраня ardeur.

Този път наистина ми се усмихна, с достатъчно хумор, че да прогони празнотата в очите му.

- Боя се, че си права.

- Тогава преминаваме през това и после вие момчета може да ме закарате обратно в клуба.

- Където твоя pomme de sang те очаква – каза той.

- Аха. – Почудих се дали ще се върна навреме да видя каквото и да било от танца на Натаниел. Изведнъж видях Натаниел пред някакво огледало. Слагаше очна линия около лавандуловите си очи. Спря насред движението и каза:

- Анита? – попита, сякаш не бе сигурен.

Реквием държеше и двете ми ръце. Щях да падна на колене, ако не бе ме хванал.

- Анита, какво става?

- Помислих за моя  pomme de sang и го видях. Приготвя се за шоуто – бях замаяна и когато Реквием ме подпря на себе си, не възразих. – Имала съм мислена връзка с Ричард и Жан-Клод. Никога не е било толкова изтощително.

Реквием ме вдигна на ръце и отново ми се прииска да бях сложила по-дълга пола. Господ само знае какво показвах на заобикалящото ни гробище. Но не можех да се изправя, виеше ми се свят.

- Жан-Клод е господарят във вашия триумвират с Улфрик, но ти си господарят на Натаниел и Деймиън. Твоята сила движи това партньорство и за това също трябва енергия.

- Всички ли знаят какво стана между трима ни?

- Не, измежду вампирите си той каза само на Ашър и мен. Може би и на собствения си pomme de sang – Джейсън. Малко неща крие от него.

Примигнах насреща му, светът бе спрял да се върни.

- Защо на теб?

- Аз съм неговия трети по ранг, след Ашър.

Това бе новина за мен, макар че от  вампирите, които съм срещала не можех да се сетя за някого, когото бих предпочела за работата. Нощта отново бе стабилна.

- Мисля, че мога да вървя.

Той ме погледна съмнително.

- Остави ме да опитам – казах.

Остави ме да стъпя на земята, но задържа ръката си около мен, сякаш очакваше да падна всеки момент. Май не можех да го обвинявам, но все пак ме подразни. Не паднах. Страхотно. В действителност се чувствах много добре, имайки в предвид случващото се. Задържах ръката си в лакътя му, сякаш ме ескортираше през последните няколко крачки от пътя. Само той и аз, и може би Греъм, знаехме колко зле се чувствах.

Едуин Алонсо Хърман забавляваше публиката си, разказвайки как веднъж измамил някой си да му припише малко богатство. В днешно време това щеше да се възприема като измама, но не и през късния ХІХ в. или дори в началото на ХХ в. Много от писаните закони относно парите и как легално можеш да ги спечелиш,  датираха от времената на старите барони-крадци, когато почти всичко е било честна игра. Повечето начини, по които първите милионери в държавата ни са получило богатствата си, днес са незаконни. Но Хърман ги накара да се разсмеят. Изглеждаше добре с тези розови бузи и център на внимание на групата от адвокати и наследници. Всички бяха съгласни да са радостни, защото бяха победили и мъжът, разказващ историята им бе помогнал да спечелят. Ако някой ми бе спестил милиони долари, може би аз също щях да го харесвам.

Той завърши историята си пред засмени и усмихнати лица.

- Готова съм да завърша договора, дами и господа – казах.

Някои от тях трябваше да ми стиснат ръка.

- Отлична работа, госпожице Блейк, отлична работа.

- Леле, искам да кажа само леле.

- Честно, нямаше да повярвам, ако не ви бях видял да го правите.

Очевидно, бях включена в добрите чувства. Повечето хора се чувствала малко некомфортно, когато дойде време да върна зомбито, особено ако изглежда достатъчно живо.

Реквием спря комплиментите.

- Госпожица Блейк имаше тежка нощ, господа, ако й позволите да си довърши работата, ще може да си почине.

- О, ужасно съжалявам… Не знаехме. Благодаря ви… заслужаваше си всяка стотинка - започнаха да се отдръпват.

Ървин Алонсо Хърман погледна надолу към мен и погледът му не бе приятелски.

- Разбирам, че се предполага да съм мъртъв и само твоята магия ми даде отново живот.

Кимнах и поисках Греъм да ми даде мачетето и солта от чантата.

- Също така ми бе казано, че вампирите имат права и се считат за граждани. Не съм ли просто още един вид вампир? Ако ме обявят за жив, ще бъда много, много богат човек. Склонен съм да споделя тези богатства, госпожице Блейк.

Притиснах се до ръката на Реквием и погледнах нагоре към това така сигурно в себе си зомби.

- Знаете ли, мистър Хърман, вие сте единственото от няколкото стари зомбита, които съм вдигала, което схвана толкова бързо възможностите. Трябва да сте бил наистина специален по ваше време.

- Благодаря за комплимента и мога ли и аз да изрека един? Това, което притежавате сигурно е една уникална дарба. Заедно бихме могли да я превърнем в империя.

Усмихнах се.

- Имам си бизнес мениджър, но благодаря все пак – Пуснах Реквием и открих, че мога да стоя без да падна. Добре да се знае. В действителност се чувствах малко по-добре просто да стоя на гроба до зомбито, защото без значение колко добре изглеждаше, той си бе това. Взех буркана със сол от ръката на Греъм.

- Госпожице Блейк, ако съм просто още един вид ходещ мъртвец, честно ли е да ми откажете същия шанс, какъвто е имал този вампир?

- Вие не сте вампир – казах.

- И колко голяма може да бъде разликата между това което съм аз и което е той?

Направих нещо, което Мариан се опита да ме научи и бях просто твърде упорита да опитам преди. Не бях сигурна дали имам достатъчно сила да извървя кръга, така че просто си го представих в ума си като светещ кръг около гроба, около великолепния каменен ангел, около всички ни. Затворих го чрез същата енергия, караща да настръхват косъмчетата по врата, която използвах когато го обикалях със стомана и кръв. Добре, много добре.

- Искате разлика – опитайте се да се отдалечите от гроба.

Той ми се намръщи.

- Не разбирам.

- Просто отидете до пътя, където отговорихте на въпросите им.

- Не виждам какво ще докаже това.

- Ще покаже разликата между това какво сте вие и какво е той.

Хърман примигна, после си пое дълбоко дъх и пристъпи от гроба си към пътя. Поколеба се, после забави, накрая спря.

- Изглежда не мога да продължа напред. Не знам защо. Просто изглежда не мога да отида по-далеч – погледна към мен. – Защо? Защо не мога да отида там, където стоях до преди малко?

- Реквием, излез от кръга.

Той ме погледна, после мина покрай мъжа. Поколеба се за миг и се притесних дали не съм свършила твърде добра работа с кръга, но би трябвало да държи вътре само зомбито и вън останалите неща. Вампирът не би трябвало да бъде повлиян от това. Реквием премина и кръгът просветна. Разпозна го като вид нежив, но не като онзи, свързан с този гроб. Осъзнах, че с малко подобрение можех да създам кръг, който да свърже вампир с гроба му, или с ковчег, или стая. Нямаше да е завинаги, но поне за известно време. Оставих го за дообмисляне. Щеше да е един вид отчаяни мерки, но и преди съм била отчаяна.

Хърман отново опита да се пребори с кръга или по-скоро със собственото си нежелание да го премине. Реквием отново се върна вътре и излезе, и пак се върна.

- Достатъчно – казах, - мисля, че вече схвана.

- Защо не мога да премина след тази точка, а той може?

- Защото това е вашият гроб, господин Хърман, тялото ви познава тази земя и тя ви познава. Това ви задържа тук, сега, след като го направих да бъде така. Сега се върнете и застанете на гроба като добро зомби.

- Не съм зомби.

- Казах застанете на гроба.

Направи крачка към мен преди да спре и да започне да се бори със силата ми. Бореше се с тялото си, както когато се опита да премине през кръга, но сега се бореше да не дойде при мен. Никога не бях имала зомби, което да се противопостави, когато дам директна заповед, особено някое, което е вкусило кръвта ми. Гледах това добре направено тяло, почти като жив човек, да се бори да не се приближи.

Изпълних следващата си команда със сила.

- Едуин Алонсо Хърман ела и застани на гроба си, сега.

Той тръгна към мен, клатейки се, като лошо направен робот. Сега бе принуден да дойде, но все още се бореше. Не би трябвало да е способен на това. Дори когато застана на гроба, гледайки ме, тялото му се тресеше и потреперваше, защото още се бореше срещу контрола ми.

Отворих буркана със сол. Подадох го на Реквием.

- Просто го дръж.

Греъм ми подаде мачетето и изведнъж очите на зомбито се разшириха.

- Какво ще правиш с този огромен нож? - звучеше несигурно, не изплашен, беше по-корав от това.

- Не е за вас – казах. Вече бях дръпнала ръкавите на коженото яке над китките си. Сега започнах да опирам острието срещу ръката си, но дланта на Реквием изведнъж хвана моята държаща мачетето.

- Какво правиш? – попита ме.

- Нужна ми е кръв да го свържа с гроба му. Предпочитам да направя малка прясна рана, отколкото отново да отварям тази на лявата си китка.

Ръката му остана на китката ми.

- Не ти трябва  да губиш повече кръв тази вечер, Анита.

- Нужна ми е кръв да довърша това – казах.

- Нужно ли е да е твоята? – попита ме той.

- Обикновено е животинска кръв, но няма да убия пиле само за да върна зомби. Пилетата оцеляха досега. Ако пролея още малко кръв ще оцелеят тази нощ.

- Моята кръв ще свърши ли работа? – попита той.

Примигнах.

- Сериозно, няма да ме оставиш да го направя без спор, нали?

- Не – каза той.

Въздъхнах и отпуснах малко ръката си, за да не ми се схване мускула. Той продължи да държи ръката ми с мачетето

- Използвала съм случайно вампирска кръв, но нещата станаха малко… странни. Не са ми нужни повече странности тази вечер, Реквием.

- Неговата ще стане ли?

Посочи към Греъм.

- Какво мое да стане? – попита Греъм.

- Твоята кръв – каза Реквием, сякаш беше нещо нормално.

- Колко кръв? – попита Греъм, сякаш не за първият път беше питан нещо подобно.

- Достатъчно да докосне лицето, да изпръска или да се размаже.

- Добре – каза Греъм. – Съгласен съм, че няма нужда да губиш повече кръв тази вечер. Ако моята става, добре тогава. Къде ще направиш разреза?

- Долната част на ръката, но над китката, има по-малък риск да попадна на нещо, което ще прокърви много. Освен това рана на китката боли повече, защото всичките движения на ръката минават през нея.

Той свали якето си и го хвърли на земята зад него.

Погледнах лицето му, търсейки признаци, че се чувства използван или наранен. Не видях такива. Изглеждаше както каза – нямаше нищо против това.

- Изражението на лицето ти – каза той. – Наистина, няма проблем. Не е като да не дарявам редовно кръв.

- Вратът и ръцете ти са чисти – казах, - няма ухапвания.

- Има и други места, от които да дариш, Анита, ти би трябвало да знаеш.

Поруменях, което бе лошо, след като нямах достатъчно кръв да заделя. Имаше и други места, от които да дариш, повечето от които интимни.

- Нечий pomme de sang ли си? – попитах.

- Не, не още.

- Какво означава не още?

- Означава, че някои от хората ни се колебаят да се отдадат само на един вълк, след като твоя Улфрик изведнъж реши да сподели такъв богат банкет – каза Реквием.

- Той поиска доброволци – казах.

- О, аз съм съгласен – каза Греъм, - просто не се перча с този факт. Освен това… – каза той, поставяйки ръце на корема си, - …дива… – прокара длани надолу по дънките, - …езда е,… - продължи надолу, докато не достигна слабините си - …когато се хранят,… - ръцете оформиха рамка от пръсти около чатала му в панталоните – …там долу.

Погледът ми бе проследил ръцете му през цялото време, като че ли бях хипнотизирана. Мисля че просто бях уморена. Примигнах и се опитах да се концентрирам върху задачата си. Нямаше да се чувствам добре, докато не се нахраня, но същевременно нямаше да се храня от никой от присъстващите тук. Натаниел ме очакваше обратно в клуба, а също и Жан-Клод. Имах хора които го искаха, а сега когато можех да кажа не на ardeur, докато аз не реша, нямаше нужда да разчитам на любезността на непознати.

- Добре, подай ми ръката си. Препоръчвам да не е доминантната ти. - Държах мачетето в ръка. Правила съм малки разрези по ръцете на други аниматори, когато сме споделяли сила, така че да вдигнем по-голямо или по-старо зомби. Промених захвата си върху дръжката и протегнах другата да взема неговата. Опита се да ми подаде длан, и се наложи да му обясня - Не, ще те държа за китката, така и двамата ще сме по-стабилни.

- Както искаш – каза той и ми подаде лявата си китка. Обикновено става бързо, но тази вечер ръцете ми трепереха. Не е добре да кълцаш хора, когато ръцете ти треперят.  Издишах целия въздух в тялото си, сякаш се прицелвах по цевта на оръжие и притиснах върха към ръката му. Поех си дъх и издишах, докато правех прореза. Стана по-бавно, отколкото ако бях по-стабилна. Повече се стараех да не стане твърде дълбок разрез, отколкото да няма болка.

Той изсъска под носа си:

- Мамка му.

Кръвта потече надолу, почти черна на звездната светлина. Не много кръв, само тънка струйка по края на острието. Кръвта започна да тече надолу по раната и прекарах пръсти през нея. Обърнах се с кръвта на Греъм по пръстите си към зомбито все още стоящо на гроба.

- Не ме докосвай с това – каза той и се опита да се отдръпне от мен.

- Застани неподвижен, съвсем неподвижен – казах и той замръзна на място, неспособен да се движи или да отстъпи. Само очите му проблясваха, разширени и изплашени.

Трябваше да застана на пръсти, за да докосна лицето му и Реквием подхвана ръката ми, когато залитнах.

- С кръв те обвързвам към гроба ти – казах.

Очите на Хърман не станаха по-малко изплашени.

Повдигнах мачетето и той издаде тих протестен звук, защото му бях казала да не се движи и не можеше да изкрещи. Докоснах го с тъпата страна на мачетето.

- Със стомана те обвързвам към гроба ти.

Казах на Реквием:

- Сега солта.

Той се обърна и взе отворения буркан, който беше оставил на земята до гроба. Подаде ми го. Взех шепа сол и използвах погрешната ръка, така че остана кръв по белите кристали. Цялата сол трябваше да се изхвърли. Мамка му.

Обърнах се към изплашеното зомби и хвърлих солта върху него.

- Със сол те обвързвам към гроба ти. - Зачаках това, което трябваше да се случи сега и се молех поне тази част да потръгне както трябва.

Страхът и страховитата личност в бледите му очи започнаха да избледняват, да се отдръпват, докато не застана с отворени очи, но празен. Очите му бяха очи на мъртвец.

Облекчение премина през мен, защото ако очите му не бяха станали мъртвешки, щях да имаме повече проблеми, отколкото исках тази вечер. Но той си оставаше просто зомби, много добре направено зомби, но просто зомби. Да, беше се борил с мен, но бе просто мъртва глина като всички останали.

- С кръв, метал и сол те обвързвам към гроба ти Едуин Алонсо Хърман, върви, почивай и повече не се надигай.

Легна на земята, сякаш бе легло и след това просто потъна в нея. Отдръпнах ни от гроба, така че помръдващата, трептяща земя да се намести около него, без да се наложи и ние да участваме. Когато това приключи, земята беше недокосната. Изглеждаше точно както когато дойдох тук първия път – като стар гроб на старо гробище.

- Леле – каза Греъм сред тишината, - леле.

- Леле наистина – каза Реквием, - много си добра в това.

- Благодаря. В колата имам бебешки кърпички с алое, за да се почистим. Първа помощ за Греъм, после ме върнете в клуба.

- Както заповяда милейди, така ще бъде сторено.

Погледнах към високия вампир и се намръщих.

- Ще дойде момент, когато ще те помоля да направиш нещо и ти няма да кажеш това.

- Откъде си толкова сигурна? – попита и ми предложи ръка за разходката до джипа. Греъм вече прибираше всичко, освен мачетето, което бях почистила с предназначения за това парцал и смазвах със намаслена кърпа, която бях купила специално за целта. Двете кърпи живееха в една и съща торба, докато едната не се зацапаше с кръв. Тогава отиваше в боклука. Ключът е в организацията.

- Защото, в някакъв момент всеки казва не.

- Ужасно млада си, за да си толкова цинична – каза той.

- Това е дарба – казах и върнах мачетето в калъфа му и го сложих най-отгоре в чантата, която Греъм държеше. Той бе ужасно ефикасен като за върколак.

- Не – каза Реквием, - не е. Това е нещо придобито чрез лош опит.

Говорейки за лош опит, трябваше да проверя нещо. Коленичих на стария гроб. Положих ръка на твърдата земя.

- Какво правиш, Анита? – попита Реквием.

- Това зомби се бори с мен повече от обикновено. Изглеждаше по-... истинско. Просто проверявам дали отново е станало само кости и парцали.

- Защо, какво ще стане ако не е? – попита Греъм.

Затворих очи и разтворих леко онази своя метафизична ръка, която по-рано бях стиснала в юмрук.

- Тогава зомбито ще бъда затворено там долу, мислещо, будно, но затворено. Няма да изгние. Не може да умре. - Хвърлих силата си към студената земя. Бе тихо долу, отново спокойно. Само кости и парцали лежаха там. Добре.

- Наистина ли можеш да го затвориш така? – попита Греъм.

- Не знам със сигурност, но не искам да рискувам. Не искам за оставя който и да било долу по този начин. - Изтупах праха от ръцете си.

- Добре ли е? –попита Греъм.

- Да, просто кости.

- Вампирите също не умират, ако са погребани – каза Реквием. – Имало е инциденти, когато млади вампири са били погребвани твърде дълбоко или тези, които е трябвало да ги вземат са се проваляли.

Греъм потръпна.

- Това е просто зловещо.

Изправих се и почти паднах. Реквием ме хвана, изправи ме.

- Това с живото погребване приказки за лоши малки вампирчета ли са?

Погледна ме и изведнъж в очите му имаше векове болка.

- Аз също съм се учил от лош опит.

- Просто ме заведи в „Престъпни удоволствия“ и ще се опитаме да не добавяме тази нощ към лошия списък.

- Както заповядате, милейди – каза той, усмихвайки се и подавайки ми ръка.

Приех ръката му и му позволих да ме отведе към джипа, защото не бях сигурна, че можех да вървя толкова далеко, без да падна. Не се чувствах достатъчно добре да бележа Натаниел пред публика. Чувствах се слаба и болна, и не исках да съм част от шоуто, но също така трябваше да се храня, а след това той щеше да е космат. Избори, избори, твърде много проклети избори, без достатъчно възможности.

42

Докато стигнем до джипа бях замръзнала. Греъм трябваше да шофира, а аз нямаше да се возя без колан, така че измислихме компромис. Седнах на задната седалка с одеялото, а Реквием опитваше по най-добрия начин да се гушне в мен, както бях завързана за седалката. Което се оказа доста по-трудно, отколкото звучи.

Започна с ръка, преметната през раменете ми и тяло, притиснато колкото се може по-близо до страната ми. Одеялото преметнато върху нас. Той беше топъл, топъл от кръвта, която беше взел от мен, но това не беше топлината на върколак, а и седенето един до друг не даваше толкова топлина, колкото да седиш в нечий скут. По времето, когато напускахме гробището, вече треперех. Километър и половина надолу по „Гравоа“ и тялото ми започна да получава неволни спазми.

Реквием стисна ръката ми под одеялото.

- Дланта ти е студена на допир.

- Аха – потвърдих.

Уви ръце по-здраво около мен и одеялото се плъзна надолу. Той го сграбчи и се опита да го разпъне отново върху нас.

- Позволи ми да махна колана. Позволи ми да те държа както го правеше Греъм.

- Ако… - наложи ми се да се преборя със тракащите си зъби - … стане инцидент, може да умра.

- Истина е, ти не си вампир и може да не оцелееш при катастрофа, но освен това е и вярно, че вампир, който не се е хранил твърде дълго не може да умре. Може да изсъхне, като стафида на лоза, но ще се изправи отново охранен, готов за живот с първата глътка кръв. Опасявам се че ти няма да го направиш.

Зъбите ми започнаха да тракат, сякаш седях върху лед, вместо в колата с включеното парно и топъл мъж усукан около мен. Толкова ми беше студено, че започваха да ме болят мускулите.

- Поне ми позволи да покрия повече от тялото ти с моето. Знам че ти се струва че на позицията й липсва определено достойнство, но ми позволи тази свобода, умолявам те.

Бих казала не, но зъбите ми трепереха толкова силно, че се страхувах да не счупя някой. Той прие мълчанието ми за „да“ и се плъзна на пода. Мушна се под одеялото и постави глава на корема ми и ръцете му се увиха около мен.

Опитах се да му кажа да се разкара, но неволните спазми се поуспокоиха и зъбите ми спряха да звучат като кастанети. Беше прав – когато по-голяма част от тялото му се опираше в моето, ми беше по-топло. Не много, но може би точно достатъчно. Все още ми беше студено, толкова студено, сякаш бях затънала в пряспа до задника и още продължаваше да вали. Мислех че замръзването до смърт е лесен начин да умреш. Просто заспиваш. Това не беше лесно и никак не се чувствах сънлива. Малко уплашена, но не сънлива.

Исках да съм топла. Исках жега. Имах нужда от нещо по-топло.

Гласът на Реквием се разнесе изпод одеялото, горната чат на тялото му беше напълно скрита под сивите гънки.

- Треперенето се забавя.

- Забелязах – казах и беше готино да можеш да можеш да говориш без опасност да си нараниш езика.

Той потърка лице в мен в странно котешки жест. Леопардлаците достатъчно се бяха търкали в мен, така че знаех за какво говоря.

- Бих направил всичко, което поиска милейди.

- Какво трябва да означава това? – попитах и се чувствах достатъчно добре, че да прозвуча подозрително.

Той се засмя и се притисна до краката ми достатъчно силно, така че колената ми да се разтворят малко. Тялото му покриваше краката ми, но това малко движение изглеждаше като началото на нещо. За повечето мъже е трудно да задържат мислите си над кръста, когато докосват под кръста, без значение колко невинно. Той беше вампир, но си оставаше мъж. Предполагам че не можех да го виня за мислите, докато се придържаше само към мислене.

- Чувствам се по-добре от преди. Не мисля, че ще имаме нужда от героични мерки.

- Тонът на гласа ти, сковаването на тялото ти – каза той, изпод одеялото, - такова неодобрение, сякаш мислиш че ще се опитам да те нападна.

- Нека просто кажем, че не съм от доверчивия тип. – Чувствах се малко глупаво да говоря на подутина под одеялото, когато тази подутина беше обвита около тялото ми. Наистина липсваше определено достойнство.

Той постави глава отстрани на кръста ми, защото беше прекалено висок да я сложи в скута ми, докато толкова голяма част от него покриваше краката ми. Ръцете му се увиха около задната част на тялото ми, вмъквайки се между мен и седалката. Беше прекалено интимно за вкуса ми, и не много отдавна, когато ardeur беше гладен, толкова плътен допир щеше да го накара да се надигне, но сега нямаше нищо. Нищо, освен топлината и движението му, и неудобството почти непознат да се намира толкова близо до мен. Но можех да мисля. Чувствах се като пребита, но неговата близост не го призова. Бях се хранила от него по-рано тази вечер и дори тази мисъл не накара нищо да се надигне през студа. Ако се чувствах по-добре, щях да съм щастлива. Ardeur вече не ми беше господар. Вече не можеше да ме накара да правя невъзможно засрамващи неща. Да, може би трябваше да го храня, но можеше да е при моите условия. Или поне при нещо близо до тях.

Седях си с един страхотен мъжкар обвит около тялото ми, и се усмихнах. Дори и замръзнала и изпълнена с болезнена празнота, все пак бях щастлива. Все още бях готова да заменя онази всепоглъщаща топлина за това студено изчакване. Защото вече можех да усетя че е изчакване. Ardeur не беше изчезнал. Беше като огън, изтлял до студена пепел, но в центъра на умиращото дърво все още имаше живот. Имаше нужда от хубаво разръчкване и разбъркване и щяха да се появят пламъци, и то какви.

Дори само да мисля толкова силно за него го накара да се появи за живот, с малък пламък. Стъпках го. Притиснах го надолу. Не още, не още.

Реквием надигна главата си срещу тялото ми, така че темето му се плъзна леко по гърдите ми, но през коженото яке, докосването не беше силно. Якето беше достатъчно обемисто, така че това можеше да е случайно от негова страна, макар че се съмнявах. Ако Реквием приличаше поне донякъде на Жан-Клод и Ашър, тогава беше съвсем наясно къде беше тялото му и какво правеше. Но не казах нищо. Вече не бях толкова лесна плячка за ardeur. Ура!

Почувствах Деймиън. Бих искала да кажа че съм го чула или видяла, но това нямаше да е вярно. Почувствах го. Седеше, облегнат на стена и беше студен, толкова студен. По-студен, отколкото аз някога съм била. Повиках го:

- Деймиън, Деймиън, какво не е наред?

Не го чух да отговаря, но почувствах тялото му, този болезнен студ в центъра му. Защо, какво му се случваше? Какво не беше наред?

- Деймиън, какво не е наред?

- Деймиън ли каза? – попита Реквием.

- Да, той е наранен. Студен е, толкова е студен, че е колабирал до стена. Има хора около него, но не мога да видя кой. Толкова е студен, толкова е студен.

Реквием се поизправи на колене, избутвайки главата си от одеялото и поглеждайки в очите ми.

- Сега ти си неговият господар, Анита, ти го караш да живее. Твоята енергия го кара да живее.

- Ох, по дяволите.

- Да, можеш да откажеш повика на ardeur, но си студена на допир, а твоята топлина е тази, която дава топлина на Деймиън, по начин, който минава далеч отвъд споделянето на кръв.

Затворих очи и облегнах глава назад.

- По дяволите, по дяволите, по дяволите.

- Ще го оставиш да умре, заради срама си?

Отворих очи.

- Този въпрос щеше да има много по-голяма тежест, ако не стоеше клекнал пред мен.

Той наклони глава настрани и на лицето му се изписа любопитство. Изглеждаше сякаш иска да каже нещо, после поклати глава, сякаш се беше отказал и бях почти сигурна, че това което излезе от устата му, не беше това, което мислеше първоначално.

- Можеш ли храниш ardeur без проникване и без кръводаряване?

- Да – отговорих.

- Тогава ми позволи да предложа себе си като временен заместител докато стигнеш до клуба и своя pomme de sang.

- Дефинирай заместител – казах.

Деймиън изкрещя през главата ми, и видях объркан образ през неговите очи на руса жена наведена над него. Това беше Елинор, една от новите вампирки. Казваше нещо, но той вече не можеше да я чуе, само виждаше начервената й уста да се движи беззвучно.

Сграбчих предницата на ризата на Реквием.

- Времето свърши. Деймиън трябва… трябва да бъде стоплен.

- Тогава ми позволи да споделя топлината си с теб – прошепна Реквием, докато лицето му се навеждаше към моето. Както толкова често се случваше, нямаше нужда да обяснявам или да давам подробни инструкции. Просто схвана какво се искаше от него и се задейства.

Устните му докоснаха моите в нежна целувка без да си позволява никакви свободи, езикът му си остана на място в собствената му уста. Разбира се, това с нищо не предизвика ardeur да се надигне.

Отдръпна се и разгледа лицето ми.

- Все още си студена, във всеки смисъл.

Кимнах, а в другия край на метафизичната ни връзка Деймиън извика за помощ. Той умираше, не както умира човек, а като пламък угасващ от липсата на кислород. Сякаш някаква невидима искра изтляваше вътре в него. Сега аз бях неговата искра, а не знаех как да се справя с това.

Погледнах мъжа пред себе си. Той беше достатъчно красив, но без жегата на ardeur си оставаше непознат, а аз не изпитвах желание към непознати. Трябваше да бъда прелъстена не от цвета на нечии очи или от безупречното му лице, а от усмивката, която ми е станала скъпа, от разговор – толкова познат, че е станал като музика за ушите ми. Фамилиарността никога не е пораждала презрение у мен, напротив, караше ме да се чувствам сигурна, а докато не се почувствах сигурна, не изпитвах желание към хората, поне не и в предната част на главата си, която беше точно частта, която ми трябваше. Най-накрая бях открила ключа за подсъзнанието си, което означаваше че трябва да извикам ardeur нарочно, не просто да се дръпна от пътя му или да спра да се боря с него, а наистина трябваше да го прилаская за живот. Отново не бях помислила, какво щеше да означава да контролирам силата до такова ниво. Изглежда прекарвах живота си без да разбирам кашата, в която се бях забъркала, преди да е станало прекалено късно.

Сграбчих ръката на Реквием и забих пръстите си в плътта му.

- Деймиън умира, а аз не знам как да му помогна.

- Просто повикай ardeur и се храни.

- Не знам как да го направя, без ardeur да ме принуждава. По дяволите.

- Искаш да кажеш че не знаеш как да предизвикаш желание към мен?

- Нищо лично, но не те познавам.

- Няма срам в това да не си създание на случайната страст.

- Деймиън умира – прошепнах, защото можех да го почувствам. Можех да почувствам как започва да се отдръпва от мен. Опитваше се да не ме повлече със себе си в гроба, затова беше вдигнал всичките си възможни щитове.

- Мога да предизвикам желание у теб, Анита, не чрез ardeur, а с един от моите дарове – каза.

Ако имахме време щях да го попитам каква е разликата, но такова нямаше.

- Направи го, помогни ми да се нахраня. Не ме оставяй да убия Деймиън, не и така.

- Свали щитовете си или не мога да те омая – той обхвана лицето ми с топлата си длан.

Чувствах Деймиън като студен вятър в главата си. Свалих щитовете си и две неща се случиха едновременно. Силата на Реквием се изля отгоре ми. Сякаш тази сила ме беше притискала цяла нощ, а аз просто не я бях почувствала. Нямаше да може да мине покрай щитовете ми, затова беше прав, но без тях…, без тях внезапно бях мокра, овлажнявайки каквото бельо имах. Остави ме бездиханна, безпомощна, втренчена в него, с тяло влажно и готово за него. Второто нещо, което се случи беше че моята специална малка сила направи „леле“. Сякаш неговата сила допълваше ardeur, все едно беше ключа за ключалката или може би всички от линията на Бел бяха така – да можем да се доведем един друг до оргазъм.

Каквато и да беше причината, какъвто и да беше поводът, ardeur пламна отново за живот. Почувствах как се блъска с все сила в него, така както неговата сила се беше блъснала в мен. Очите му се потопиха в ярък син пламък, като газови пламъци бляскащи в черепа му. Устите ни се срещнаха и тази целувка не беше нежна. Тази целувка беше като хранене. Сякаш се опитвахме да изсмучем душите си един на друг измежду устните си. Мисълта ме накара да си спомня какво ми беше показала Дракон, какво се беше опитала да ми направи, но беше далечна и изчезна. Не души искахме тази вечер.

Храних се от него и запратих енергията по студената връзка към Деймиън. Чух го в главата си:

- Анита – но все още беше студен, все още лежеше в нечии ръце.

Джипът приплъзна на един завой и спря. Греъм изкрещя от предната седалка:

- Какво правите там отзад вие двамата? Карате мравки да пълзят по кожата ми.

Ръката ми стигна до колана секунда преди тази на Реквием. Коланът се освободи и той ме придърпа на седалката под него. Внезапно ме притискаше в седалката и изведнъж осъзнах че предната част на кожените му панталони се затваряше с връзки. Тези връзки започнаха да се търкат е мен. Разкъсах страничната лента на прашките си и се притиснах гола към предницата на кожените му панталони.

Той се поколеба, сякаш се страхуваше, че ще ме нарани, но аз го придърпах и го накарах да падне върху мен. Погледна ме с очи като потопени пламъци и каквото и да видя на лицето ми, явно го накара да реши, защото плъзна дланите си по голите ми бедра, обхвана задника ми и ме надигна нагоре срещу предницата на панталоните си, така че кожените връзки се триеха директно в най-деликатното ми място.

Усещането накара гърбът ми да се извие, главата ми да се отметне назад. Обвих крака около кръста му и се притиснах по-плътно към предната му част, карайки тази странно гладка грубост да се забие в мен.

Далечната искра започваше да се разгаря. Набутах енергията в Деймиън, изтласках усещането , топлината в него и разбрах че е буден. Разбрах че гледа към света наоколо през очи, обхванати от зелени пламъци.

Гласът му прозвуча в главата ми:

- Анита, какво правиш?

- Храня се.

Реквием направи нещо с бедра, което ме накара отново да се върна в моята глава, в моята кожа. Знаех че продължавам да захранвам с енергия Деймиън, с малки части удоволствие, но отново гледах нагоре към Реквием. Неговите длани, неговите ръце бяха около кръста ми, неговите слабини се притискаха в мен, карайки кожената плетеница да се търка напред-назад между краката ми. Можех да го усетя голям и дебел под кожата.

Позволих на главата си да падне назад, така че горната част на тялото ми се наклони встрани, косата ми се разпръсна по седалката и гледах отдолу нагоре, когато вратата се отвори. Греъм стоеше гледайки ме. Клекна, сякаш искаше да ме целуне, но Реквием ме повдигна и ме изтегли извън обхвата му. Постави едната си ръка под рамената ми и ме повдигна, така че отново да притисне гърба ми в облегалката. Внезапно се оказах в капан между тялото му и седалката и то не както преди това. Тласъкът на тялото му беше по-твърд, по-силен, по-груб. Сякаш ме беше разтворил по-широко само с движенията на тялото си, сякаш беше обелил слоевете, покриващи най-интимните ми места, докато кожената плитка не беше започнала да се търка директно върху тези места, върху тази точка.

И сякаш знаеше точно какво беше направил, защото погледна надолу към мен с горящите си очи и попита:

- Боли ли?

- Не, не още. – Поставих длани на рамената му и щях да го дръпна надолу за целувка, но той се дръпна назад и започна да се търка в тялото ми, толкова силно, толкова грубо и толкова гладко. Кожата беше мокра от тялото ми, заради това колко ме беше накарал да се подмокря. Ако бях само малко по-суха щеше да ме наранява, но сега не болеше. Той започна да завърта бедра, потърквайки слабините си в моите, започвайки да се търка напреки срещу мен, не само нагоре-надолу, а и в кръг, търкайки се отгоре ми отново и отново. Ярката искра на удоволствието започна да блести в мен. Всичко беше приятно, но на върха на движението му, когато слабините му потъркваха онази малка точка – там се разгаряше искрата. Разгаряше се, сякаш той подхранваше малък пламък. Всяко докосване, всяко потъркване в кожата, мокра от собствените ми сокове, всеки път, когато ме докоснеше там, караше искрата да пламти все по-ярко и по-ярко. Сякаш огънят имаше собствена тежест и тази ярка светлина натежаваше в тялото ми, докато не започнах да чувствах потъркването на топлината всеки път, когато се придвижваше над мен. Докато не започнах да се чувствам сякаш долната част на тялото ми се превърна в топлина и тежест, не усещах нищо друго освен натрупващото се удоволствие и най-накрая, при едно от тези груби потърквания в най-горната част, цялата тази топлина и тежест се изляха върху мен, през мен, като вълна от жега през цялото ми тяло. Изливайки се във викове от устните ми, танцувайки надолу по ръцете ми, карайки ме да разкъсам ризата му и да забия нокти в кожата отдолу.

Чак тогава той се притисна в мен толкова силно, че почти да предизвика болка. Толкова силно че почувствах тялото му да потрепва срещу мен през кожата на панталоните му. Ръцете му бяха на облегалката на седалката, придържайки ни на място, но вратът му беше извит, очите затворени, а тялото му ме приковаваше към седалката, сякаш можеше да проникне през кожата и да се отзове вътре в мен. Тялото му потръпна за втори път, натисна ме към седалката и викът ми беше частично от удоволствие и частично от болка.

Чак тогава ardeur се нахрани наистина. Досега беше получавал малки хапки, но не и това от което имаше нужда, не това от което аз имах нужда. Реквием се контролираше с желязна воля и тя ме беше спряла да не получа това, което ми трябваше. Чак с неговия оргазъм всички стени бяха паднали с грохот и ardeur беше нахлул през този процеп и се беше нахранил.

Тялото му се срина на седалката, така че почиваше на краката си все още на колена и все още с моите крака обвити около него, но вече не ни притискаше. Раменете му се отпуснаха и той притисна лице към горната част на главата ми, с една ръка на облегалката, а другата увита около кръста ми.

Можех да почувствам бързите удари на сърцето му, да усетя пулса му, там където лежеше вратът му, топъл и близо над мен. Ако бях пила кръв от него, това щеше да го остави по-студен, но ardeur не искаше кръв и нямаше против да споделя топлината си с тези, които го хранеха добре.

Почувствах Деймиън като топъл вятър в главата си. Той ми прати въздушна целувка.

- Благодаря ти, Анита, благодаря ти. – После се отдръпна и усетих как някой докосва ръката му, хваща дланта му. Той се остави да го отведат на дансинга и отново останах сама в главата си, докато Реквием още ме държеше.

- О, Боже – чух Греъм, все още клекнал до вратата на „Джип“-а. – Защо не сподели, Реквием, защо не искаше да споделиш?

Реквием обърна глава бавно, сякаш дори това малко движение изискваше много усилия.

- Тя не е моя, за да я споделям.

Греъм облегна чело на седалката, сякаш щеше да се разплаче.

Проговорих, гледайки гърдите на Реквием, където прекрасното зелено на ризата му беше разкъсано и проблясваха алени следи от ноктите ми. Десният му ръкав също беше откъснат и там имаше следи. Казах единственото, което можех да измисля:

- Нараних ли те?

Това го накара да се разсмее и веднага да се присвие, сякаш смехът болеше.

- Мисля, милейди, че би трябвало аз да те питам това. – Той се отлепи от тялото ми и се отпусна на пода, така че аз останах седнала, а той коленичил на пода пред мен. Почти както започнахме.

Премести се надолу и седна на пода, с гръб облегнат на вратата разположената срещу онази, пред която все още беше коленичил Греъм.

- Нараних ли те? – попита.

- Още не – казах, но още като го казвах, усещах как ефекта на ендорфините започва да избледнява и започват първите болки. Внезапно стана по-трудно да си намеря удобно място на седалката.

- Наранил съм те – каза той, - какъв несръчен глупак съм.

Преместих се, докато не седнах повече на една страна.

- За глупак не те познавам достатъчно добре, че да кажа, но за несръчен знам че е лъжа. Може да си много неща, но несръчен не е едно от тях.

- Правиш ми комплимент, въпреки че виждам дискомфорта ти.

- Защо просто не свали панталоните и не я изчука? – попита Греъм. Неговото лице изобразяваше повече болка, отколкото кое да е от нашите.

- Казах й да свали щитовете си и тя го направи. Довери ми се без да разбира какво може да направи силата ми.

- Каза ми, че е похот – казах, но гласът ми все още звучеше по-бавен от обикновено, почти сънлив.

- Да, но не е прелъстяване, както при Жан-Клод и Ашър. Просто похот.

- Сякаш си събрал часове наистина хубава предварителна игра накуп. Беше страхотно.

- Но е чисто физиологично, само телесно. Моят дар не докосва ума, само плътта.

- И какво му е грешното на това? – попита Греъм.

- Ако тялото на някоя жена реагира на силата ми, а умът й не, това е почти като изнасилване, а аз никога не съм харесвал такива неща. – Той въздъхна. – Анита не искаше да прави секс с мен, показа го пределно ясно. Вече ми беше предложила кръв един път тази вечер, но трябваше да запази останалата за себе си. Надявах се да успея да спра по-скоро, но ти продължаваше да настояваш за още. Ardeur не се успокои, както се надявах.

- Можех да го почувствам – каза Греъм, – беше невероятно, като това, което направи с мен по-рано, но още по-силно. Усещах, че дори само да те докосна ще стане още повече.

Реквием отговори:

- Повече, да, би било повече.

Погледна ме, аз погледнах него и никой от двама ни не погледна Греъм.

- Знаех си – каза Греъм, - просто си знаех.

- Подчиних се на желанията на Анита. Нямахме сношение, спасихме вампирския й слуга и нахранихме ardeur.

Погледнах как седеше на пода. Все още изглеждаше елегантен, но някак си разпуснато, като елегантен развратник. Ако беше разтворил кожените си панталони и беше задълбочил нещата, нямаше да кажа не, защото честно да си кажем, смятах че само това би спасило Деймиън. Или просто бях твърде много американка и за мен само проникването означаваше секс. Може би. Но каквато и да беше причината, Реквием се беше държал прилично в условия, в които повечето мъже не биха го направили. Получаваше доста червени точки за това. Ако имах златна звезда, щях да му я окача.

Направих следващото най-добро нещо. Целунах го по бузата и казах:

- Благодаря ти.

43

Пред „Престъпни удоволствия“ Греъм спря успоредно на друга кола и каза, че ще паркира вместо мен. Оставих го да го направи, което е показателно за това как се чувствах. Беше ми по-добре, но бях прехвърлила голяма част от последното хранене към Деймиън и очевидно не бях запазила достатъчно за себе си. Щеше да е необходимо време, за да свикнем с новата версия на ardeur.

Реквием ми подаде ръка, за да изляза от джипа, и аз я поех. Чувствах се схваната и ме болеше, и след като той беше помогнал да се чувствам така, изглеждаше честно да ми помогне да изляза от джипа. Освен това, не можех просто да се втурна от колата по обичайния си маниер. Не носех бельо и една от великите цели в живота ми бе да не демонстрирам по случайност този факт пред никого тази вечер.

Клей – новият рус върколак, стоеше до вратата. Три жени си приказваха с него. Мъж с палто и шапка се промуши зад гърба му и влезе в клуба. Явно Клей не забеляза. Беше прекалено зает да се взира в гърдите на червенокосата.

Видя ни навреме, за да вкара забързано жените в клуба, преди да стигнем до него. Застана с ръка върху другата китка, сякаш цялата вечер е правил точно това. Но всичко в него говореше за „хлапе, хванато да бърка в кацата с мед“.

Реквием също изпитваше леко затруднение със стъпалата, водещи към вратата, което ми показа, че вампир или не, може би и той имаше няколко натъртвания. Когато стигнахме горе, дори и в присъствието на Клей, спрях достатъчно дълго, за да го предупредя:

- Дано тези жени да са пълнолетни, Клей.

Той изглеждаше изненадан, или от мисълта за това, или защото го бях видяла.

- Навършили са 21 години. *

(*Възрастта, при която се навършва пълнолетие в САЩ)

- Проверил си документите им?

Той изглеждаше смутен.

- Е, Мария каза, че приятелката ѝ е оставила личната ѝ карта вкъщи. Познавам я.

Поклатих глава.

- Надявай се някой вътре да хване приятелката ѝ. – Оставих Реквием да ме преведе покрай объркания върколак.

Беше един часът сутринта, но когато той отвори вратата, звукът от много хора в малко пространство, които се забавляват изключително много, се разля около нас. Вътре беше горещо, но причината не беше в отоплението, а заради многото тела, които се намираха в малко помещение. Не можех да видя дали Натаниел е вече на сцената, защото пред погледа ми имаше преграда от охранители в черни ризи.

Бъз разговаряше с трите жени.

- Ако тя няма лична карта, няма да влезе.

- Но Клей ни каза, че няма да има проблем - възрази червенокосата, за която предположих, че се казва Мария.

- Мария - отвърна Бъз, - знаеш правилата. Без изключения, дори и за редовните клиенти.

Мъжът, който беше влязъл точно преди нас, стоеше с лице към двама от най-едрите охранители, които някога бях виждала. Единият бе рус като Клей, а другият беше много мургав и с кестенява коса, като типичен чернокож. И двамата бяха високи над метър и осемдесет, а раменете им бяха широки почти колкото моята височина. В сравнение с тях Бъз изглеждаше дребен, и се почудих къде са били, докато Примо правеше всички на луди.

Брюнетът заяви:

- Не е позволено да влизате вътре.

- Имам право да видя собствения си син - възрази мъжът.

- Казах ви, че Марлоу няма да танцува тази вечер. Обади се, че е болен.

Марлоу беше сценичното име на Грегъри, а той имаше само една биологична единица, която наричаше себе си "негов баща". Мъжът, който ги беше насилвал сексуално като деца, който ги беше продавал на други педофили и дори ги беше снимал във филми. Знаех, че се намира в града, но имахме ограничителна заповед срещу него. Добре де, Грегъри и Стивън имаха.

Потупах Реквием по ръката и казах:

- Извини ме за минута.

Приближих се към едрите охранители. Бъз ме видя да се движа и предаде трите жени на друг, който да ги изведе навън. Последва ме. Човек би си помислил, че ми няма доверие, че няма да предизвикам някоя разправия.

- Извинете - изрекох, - вие ли сте Антъни Дитрих?

Той се обърна, след което му се наложи да погледне надолу, сякаш очакваше да бъда по-висока.

- Кой пита?

Плашещото беше, че има техните очи. Тези красиви очи с цвят на метличина се взираха от сбръчкано и старческо лице. Беше висок почти 1.80 м., а лицето му беше плоско и сурово, нямаше деликатната костна структура на момчетата. Само очите, които гледаха от лице на непознат.

Те ме разтърсиха, така че за миг само се взирах и Бъз отвърна:

- Момчетата имат ограничителна заповед срещу теб. Не можеш да влизаш в този клуб, без да я нарушиш. Шарон, Цереб, разкарайте го. Не го наранявайте, но го изведете.

Двамата едри мъже хванаха го хванаха под рамене, вдигнаха го и го понесоха навън без краката му да докосват пода.

Обърнах се към Бъз.

- Често ли се опитва да влезе тук?

- Няколко пъти, когато Харлоу или Марлоу трябва да бъдат на смяна.

Поклатих глава.

- Това е толкова... неправилно.

Бъз кимна, след което си пое дълбоко въздух и разтърси раменете си, като птица, която намества пера.

- Ще се наложи да говоря с Клей.

- Направѝ го, след това го изпрати при мен, защото и аз искам да говоря с него.

Той ме погледна.

- Добре, но Брандън ти е запазил място до сцената и мисля, че ще бъде много разочарован, ако не хванеш поне края на представлението му.

Беше ми необходима секунда, за да се сетя, че Брандън беше сценичното име на Натаниел.

- О, да, съжалявам, разсеях се.

- Фактът, че този боклук продължава да се опитва да влезе и да гледа как синовете му се събличат, разсейва и мен.

Кимнах.

- Аха.

- Реквием ще те отведе до мястото ти. Наслаждавай се на шоуто.

Вампирът внезапно се оказа до лакътя ми и аз го оставих да ме преведе през тълпата, но погледът ми беше обърнат назад към вратата. Какво искаше Антъни Дитрих от Грегъри и Стивън? Какво можеше да иска от тях след толкова години? Те бяха прекалено стари, за да може някой педофил да се интересува от тях, нали?

Блъснах се в стол и се наложи да се извиня на жената, която седеше в него, и да внимавам повече какво имаше пред мен, а не в това, което е зад мен. Вниманието си заслужаваше.

Натаниел беше на сцената. Не знам какво съм очаквала. Знаех, че се съблича. Знаех, че изпълнява роля. Но никога не го бях виждала да го прави.

Натаниел не беше точно срамежлив, а тих, внимателен. Човекът на сцената не бе нито едно от двете. Той се движеше с едри крачки, стъпваше наперено и танцуваше. Приличаше на онова, на което ме беше учил - да се движа в ритъма на музиката, но сега беше сериозно. Той се мяташе по подиума, скачаше във въздуха и падаше обратно на земята, всяко движение беше плавно, грациозно и невероятно.

Беше останал само по кремави прашки. Това беше оголило задните му части, а отпред го държеше стегнато, така че изпълваше плата, а аз го познавах достатъчно добре, за да знам, че вече беше възбуден. Че харесваше това, което правеше. Очите му блестяха, а лицето му сияеше от бурна наслада. Отново се хвърли във въздуха и се приземи, опирайки се на ръце и крака. Публиката изкрещя.

Реквием ме натисна надолу към стола до сцената и махна знака "Запазено" от седалката преди да седна. Забравих да издърпам отзад полата си надолу, докато не се допрях до студения стол. Наложи се да се повдигна, за да я издърпам и да не слагам прелестите си върху стол, върху който по-късно щеше да седне някой друг. Чиста любезност. Но погледът ми не се отдели от сцената.

Натаниел направи няколко лицеви опори, след което бедрата му се спуснаха по-ниско, горната част на тялото му се вдигна и направи движени, което изглеждаше сякаш прави секс със сцената, като едновременно с това имаше и по-голямо движение, като вълна, която започваше от главата му и стигаше до стъпалата му. Отново и отново, докато жените в публиката не стигнаха почти до истерия. Една жена, която седеше през два стола от дясната ми страна, дърпаше надолу блузата си и му показваше гърдите си.

Той пропълзя през сцената по начина, по който го правят превръщачите, сякаш в тялото си имаха мускули, каквито хората не притежаваха. Докато се придвижваше на четири крака към ръба на сцената, движението изглеждаше грациозно и опасно, и безкрайно чувствено.

Отзад, при здраво стиснати крака, изглеждаше гол. Отпусна главата си на пода, а опашката му от кестенява коса се разстла около него като мантия. За миг остана така - свит като топка, която изглеждаше ужасно гола. След това музиката се промени, главата му се изправи рязко нагоре, косата му се изля в арка във въздуха като искрящи капки от цветна вода, докато не падна около гърба му и не осъзнах, че я е вързал във висока и стегната конска опашка. Така че косата му подскачаше и се движеше заедно с него. Използваше я сякаш бе част от костюма, криеше тялото си, показваше част от бледата си кожа през нея, след което я завърташе около себе си, така че самата коса за миг се превръщаше в атракция, след това започна да пълзи чувствено на сцената, а хората започнаха да пъхат пари в прашките му. В далечния край на сцената вече имаше купчина банкноти, като че ли през цялото време му ги бяха давали, но едва сега той беше позволил да слагат банкнотите толкова близо до тялото му.

Една жена дръпна ластика на прашките от тялото му и той се прикри отпред с длан , а аз едва не се изправих. Едва не се втурнах да го спасявам, но той нямаше нужда да бъде спасяван. Целуна я, а тя го остави да махне ръката ѝ настрани от дрехите му и седна обратно, сякаш той я беше зашеметил. Натаниел се шегуваше, пошляпваше и минаваше през ръцете им като течност, съставена от мускули. Винаги беше почти достатъчно близо, но никога до тях, когато се протягаха, дори и да го правеха, когато не трябваше.

Наблюдавах останалите жени и един - двама мъже, и усетих нещо. Похот, мисля, че беше похот, но сякаш похотта, която изпитваха бе достатъчно реална, за да я хвана, да я издърпам от самия въздух и да я обвия около тялото си като палто. Гласът на Жан-Клод прошепна в съзнанието ми:

- Ma petite, искаш ли да разбереш как да се храниш от тяхната похот, да се храниш без да ги докосваш?

- Знаеш, че искам - прошепнах.

Усещането беше същото както преди с Примо, сякаш едва ли не бе влязъл в кожата ми, така че внезапно разбрах онова, което знаеше и той. Знаех как да отворя себе си и да се пресегна в натежалия въздух. Не беше като дишането и храненето, когато докосвах някого, а по-скоро сякаш буквално се протягах във въздуха с свръхестествени ръце и непрестанно придърпвах похотта и я вкарвах в мен. Усещането беше изключително странно, като че ли похотта беше коприна или сатен и аз ги поставях вътре в тялото си, сякаш коприната можеше да мине през дупка в кожата ми. Имах чувството, че бях направила рана в тялото си и дърпах разни неща през нея. Беше на ръба на болката.

Гласът на Жан-Клод в главата ми:

- Усещането няма да бъде толкова некомфортно, когато имаш повече практика.

- Ужасно е.

- Но се храниш? - попита той.

Трябваше да помисля, защото цялото ми внимание беше съсредоточено върху това колко смущаващо беше да поемам в мен похотта на непознати. Но след като се замислих върху въпроса, осъзнах, че се храня. Вече не ми беше толкова студено, колкото преди, но...

- Успяваш ли да се нахраниш по този начин?

- Помага ми да не прегладнявам, но не е нормално хранене, не.

Не знам какво щях да отговоря на това, защото внезапно Натаниел се озова пред мен. Мисля, че повтаряше своя реплика, но не го бях чула.

- Казах: "Искаш ли да си поиграеш с котето?".

Жан-Клод беше изчезнал от главата ми и аз спрях да се храня от публиката. Изведнъж изчезна всичко, с изключение на очите с цвят на лавандула, които се взираха в мен от ръба на сцената. Беше протегнал ръката си. Чуваха се женски викове:

- Аз не съм срамежлива... Избери мен, ако тя не иска. Брандън, Брандън, тя не те иска, но аз ще направя...

Поставих ръка в неговата, но направих физиономия, за да покажа колко неловко се чувствах от цялата работа. Не обичах да танцувам на места, където непознати, или дори приятели, можеха да ме видят. Да бъда издърпана на сцената в стриптийз клуб беше много далече от усещането ми за комфорт. До този момент не се бях замисляла какво би означавало да бележа Натаниел тази вечер. На сцената, пред хора... Ужас!

Препънах се, защото се сетих за късата пола и липсата на каквото и да било под нея, така че докато се качвах, изглеждах много женствено. Проблемът бе, че сцената беше прекалено високо, за да изглеждам женствено, така че се спънах, а той ме хвана и ме изгледа многозначително. Този поглед беше последното ми убежище. Изражението му казваше: "Ако не можеш да направиш това, ще те оставя намира.". Наистина щеше да го направи, но знаех, че ако не бях аз, щеше да бъде някоя друга. Честно казано, не бях съвсем сигурна как се чувствах, докато гледах как го опипват или докато той опипваше друга жена. Фактът, че си мислех, че да се вея на сцената би било по-малкото зло, отколкото да гледам как някой друга се показва пред Натаниел, говореше съвсем ясно, че приоритети ми са се изкривили.

Бяха донесли стол на сцената, а аз не го бях забелязала. От прашките на Натаниел липсваха пари, които мисля, че ги беше оставил на купчина на края на сцената. Това също не го бях видяла, което означава, че бях пропуснала част от действието, докато се хранех от публиката.

Той ме заведе до стола и с жест на ръката ме постави да седна. Вдигнах поглед към него, знаейки, че изражението ми издаваше подозрение. То питаше съвсем ясно: "Какво ще правиш с мен?".

Той се изсмя с пълно гърло, което накара красивото му лице да изглежда по-младо, по-невинно, поради липса на по-подходяща дума. Ценях този смях, защото не го чувах често. Ако това, че седях тук, го караше да се чувства толкова добре, значи не можеше да бъде чак толкова лошо.

Той постави ръцете си на гърба на стола, от двете страни на раменете ми и приближи лицето си много близо до моето. Можех да видя молива около лавандуловите му очи и осъзнах, че си е сложил и спирала – не много, но очите му не се нуждаеха от много, за да се превърнат от красиви в невероятни.

– Не е позволено да ме докосваш, а моят контакт с теб е ограничен, освен това ръцете ти трябва да останат на стола през повечето време. - Устните му намекнаха за усмивката, която се проблясваше в очите му.

Не знам какво щях да отговоря, защото музиката се усили или, може би, току-що започна, а той започна да танцува. От края на сцената беше достатъчно ефектно, но от толкова близо вече не беше ефектно, а смущаващо. Нямаше значение, че почти всяка нощ спях с него, или че повече от веднъж съм го виждала по-съблечен от сега. Единственото, което беше от значение, бе това ставаше пред публика, а аз не знаех какво да правя.

Той започна да се извива над мен, докато ръцете му все още бяха върху гърба на стола. Гърдите му бяха толкова близо до лицето ми, че беше по-трудно устните ми да не го докоснат, отколкото да го направят. И преди го бях виждала да използва тялото си, но не и по този начин. Сякаш всеки мускул – от раменете до слабините – можеше да се движи самостоятелно, а Натаниел използваше всеки един от тях. Беше невероятно и ако бяхме насаме, щях да му го кажа, но тук и сега, се изчервих.

Той седна в скута ми, краката му бяха широко разтворени около стола, а ръцете му все още бяха върху облегалката. Ако просто седеше, щях да се справя, но той, разбира се, не го правеше. Движеше бедрата си в скута ми, сякаш разбъркваше нещо, но движението не спираше при бедрата му, а танцуваше нагоре по тялото му, така че ставаше по-голямо и по-голяма част от публиката можеше да го види, като че ли въобще имаше някакво съмнение какво имитира.

Лицето ми гореше, сякаш кожата ми щеше да те опари, ако я докоснеш.

Той се наведе към косата ми, където бях скрила лицето си, и прошепна:

– Ще спра и ще избера някой друг, ако ти е прекалено много.

Вдигнах глава достатъчно, за да го погледна в очите

– Ще избереш друг? - повторих.

– Изпълнението не се променя – прошепна той, – променя се само човекът на сцената. – Усмивката от очите му бе изчезнала. Отново беше сериозен. Бях унищожила усмивката му или смущението ми го беше направило. Господи.

Докоснах го по лицето и обхванах с ръка ръба на челюстта му. Вгледах се в тези, внезапно станали сериозни, очи, докато музиката бумтеше и пулсираше около нас. В този момент тълпата не съществуваше. Не съществуваше нищо друго, освен неговото лице и моето решение. Забравих за хората, забравих, че се предполага да бъда смутена, забравих за всичко, освен че исках отново да се усмихне.

– Не, не избирай друга. Ще се опитам. Наистина ще се опитам.

Той се усмихна с тази негова внезапна усмивка, за която едва наскоро разбрах, че носи в себе си и падна на колене пред мен. Раздвижи леко ръцете си върху коленете ми и започна да ги разтваря, като продължаваше да танцува в ритъма на музиката, дори и застанал на колене, и забеляза проблема преди останалата част от публиката.

Премести тялото си между коленете ми и се наведе достатъчно, за да отбележи:

– Не носиш нищо.

Не можах да сдържа усмивката си при вида на смутената му и изненадана физиономия. Радвах се да разбера, че можеше да изпита смущение.

– Не – потвърдих.

Той отново се изсмя, се поизправи на коленете си и пак постави ръце на облегалката на стола. Тласна се към мен без да ме докосва, но явно отстрани е изглеждало по-зле, защото публиката се развика и започна да хвърля пари на сцената.

Не че падна, а по-скоро се спусна надолу по тялото ми и отново придобих усещането за плавна грация, която превръщачите притежаваха, когато искаха. Накрая се озова в скута ми с лице върху опънатия плат на полата ми, а горната част на тялото му прикриваше останалата част от мен от публиката. Полата се беше вдигнала нагоре достатъчно, така че всички бяха разбрали, че нося дълги чорапи с черна дантела. Дланите му проследиха нагоре чорапите ми, над ботушите, през коленете, по бедрата, докато пръстите му не стигнаха до дантеления ръб.

Пръстите му се плъзнаха точно над ръба на чорапите и затанцуваха по голата кожа на бедрата ми. Извърна главата си в скута ми, така че устните му се доближиха до голите ми бедра и ме целуна по вътрешната им страна. Това леко докосване ме накара да потреперя и да затворя очи с въздишка.

Той се изправи, докато очите ми бяха затворени и с ръце приближи коленете ми едно към друго, така че когато тялото му се раздвижи, да не се вижда нищо под полата ми. Започна да танцува зад мен и изведнъж косата му падна върху лицето и тялото ми като кестеняв водопад. Внезапно започнах да се давя във ваниловия аромат на косата му.

Натаниел се заизвива около мен, като ме докосваше едниствено с косата си, след това взе ръката ми в неговите и ме издърпа от стола силно и рязко, така че се озовах притисната до тялото му. Приличаше на танцово движение, но по-силно, ако мъж искаше партньорката му да остане права. Ако не ме беше хванал, можеше да падна, но тялото му беше там и ръцете ми се озоваха върху него, не можех да се сдържа. Бях се уловила само се за рамото и гърдите му, но при вида на това към сцената полетяха още пари и лудостта на жените около сцената се увеличи.

Другата му ръка беше отзад на полата ми и я подръпна надолу. Отстрани изглеждаше сякаш си позволява волности, а всъщност бе точно обратното. Каквото и да си мислеха, че прави, им харесваше.

Музиката стана по-бавна, промени се и внезапно той танцуваше с мен. Беше почти като валс, Натаниел направи три бързи завъртания на сцената и се озовахме обратно при стола. Той използва ръката ми, за да ме издърпа от тялото си и да ме накара да застана с лице към задната облегалка на стола. Постави ръцете ми върху извитата облегалка и доближи тялото си колкото беше възможно. Беше достатъчно близо, така че можех да усетя възбудата му, която се притискаше към задната част на полата ми.

Прошепна до косата ми:

– Щеше да бъде по-лесно, ако носеше бельо.

Понечих да се извърна и да го попитам кое щеше да бъде по-лесно, но ръцете му покриха моите, като по този начин ги уловиха в капан към извивката на стола и внезапно започна да притиска твърдостта си към задника ми.

Преди заявих, че имитира секс, но грешах, защото го правеше сега.

Тласна тялото си към гърба ми, ръцете му бяха обградили в капан моето тяло към облегалката на стола, а неговото се изви върху мен. Тъй като краката ми бяха прибрани, той не се допираше до нищо, което Реквием беше наранил. При свитите ми по този начин крака, щяхме да имаме проблеми, ако наистина се опитвахме да правим секс, но целта на шоуто не беше такава. Както той беше споменал преди часове, всичко беше илюзия, илюзията, че можеха да го имат. Илюзията, че той можеше да качи някоя жена на сцената и да прави секс с нея пред всички.

Платът на прашката беше сатенен, но това, което се намираше вътре в него, бе твърдо и солидно, и единственото, за което можех да мисля, бе за случилото се по-рано в офиса ми. За начина, по който го усещах в мен. За начина, по който ме изпълваше до края, за това как влизаше и излизаше от тялото ми и как докосваше онази точка вътре в мен, за нежността и деликатността му, за силата му, докато се движеше в мен. Внезапно въображението ми вече не бе мой приятел, защото между един дъх и следващия споменът внезапно ме завладя и тази тежка топлина се разпростря от долната част на тялото ми и затанцува по настръхналата ми кожа. Загърчих се, опряна в тялото на Натаниел. Той все още беше надвесен над мен и тежестта му ме притискаше, докато изпитвах оргазъм. Оргазмът беше слаб, без викове, без драскане с нокти, само безпомощно извиване, а дори и то не беше много, според моите стандарти.

Натаниел прошепна отстрани до лицето ми, а дъхът му бе почти горещ.

– Анита,...

Но в следващия момент зад нас се появи движение, усещаше се като смущение във въздуха, прозвуча звук, който не разпознах и друг, по-остър от нещо тежко, което удари нечие тяло. Тялото на Натаниел реагира на удара и се заизвива почти като моето. Чу се втори удар, този път придружен от думи, от гласа на Жан-Клод:

– Лоша котка, много лоша котка. Дръпни се от нея, непослушно коте, дръпни се от нея.

Тялото на Натаниел реагираше на всеки удар, сякаш получаваше миниатюрен оргазъм. Стегна се около мен, като че усещането за тялото ми, допряно до неговото, докато Жан-Клод го шибаше с камшик, бе нещо, което не искаше да загуби. Но със закачлив тон Жан-Клод го принуди да се отдръпне, а Натаниел се погрижи полата ми да е оправена, преди Жан-Клод да ге проведе през сцената.

Останах да се държа за стола, с толкова треперещи колене, че все още не се доверявах на себе си да се движа. Жан-Клод държеше в ръката си малък кожен камшик. Натаниел застана на колене и запълзя върху сцената, а Жан-Клод го удряше. Приличаше на странна версия на едновремешно укротяване на лъва, с изключение на факта, че столът беше със съвсем различно приложение.

– Ти си много лошо котенце, много лошо. Как да накажем нашето лошо коте? – За миг помислих, че пита мен, но не го правеше. Жените около сцената започнаха да повтарят: – Вържи го, вържи го, вържи го.

Жан-Клод се усмихна сякаш това въобще не му беше хрумнало, но каква хубава идея беше. При негов знак от тавана се спуснаха вериги. Не ги бях забелязала в бъркотията от осветление и кабели. Е, дори не бях погледала нагоре.

Двама сервитьори, облечени само с кожени панталони, се качиха на сцената и изправиха Натаниел на крака. Разтвориха ръцете му широко настрани и ги оковаха във вериги, като китките бяха вдигнати над главата му.

Жан-Клод се приближи към мен като полюляваше бедрата си повече от необходимото. Докосна ме по рамото и прошепна с усмивка, която не съответстваше на думите му:

– Добре ли си, ma petite?

Кимнах и прошепнах, защото знаех, че ще ме чуе.

– Спомен.

– Не толкова силен, колкото тези, които нашият Ашър може да предизвика.

Поклатих глава.

– Интересно – заяви той, – достатъчно добре ли си, за да приключиш довършиш представлението?

– Обещах – отвърнах.

Усмивката му се разшири и внезапно гласът му отново изпълни помещението и в него прозвуча наслада:

– Може да ни помогнете да накажем нашето непослушно коте. Може да го накарате да си плати за това, че си е позволявал волности. – Видях намек за това, което той правеше на публиката. Когато изрече "накажем", издърпа рязко тялото, при "непослушно коте" те караше да си мислиш много палави неща, "плати" – и на сцената полетяха още пари, "волности" беше изговорено сладострастно, което накара публиката да се кикоти нервно, сакаш това, което си мислеха, бе по-лошо от всичко, което бяха видели тази вечер.

Само кимнах и го оставих да ме хване за ръката. Това докосване бе едновременно грешка и помощ. Накара ме да се чувствам не толкова несигурна, но също така ме накара да се отворя още повече към него. Само допирът до ръката му беше по-разсейващ, отколкото докосването на повече плът при доста други мъже. Поведе ме през сцената леко зашеметена, докато не застанахме зад Натаниел с лице към голия му гръб.

Жан-Клод пусна ръката ми и се приближи до него. Докосна го по голия гръб.

– Може да го удряте тук, – ръката му се спусна надолу по гърба към задната част на бедрата, – или тук. Бил е непослушно коте, но не искаме да го нараним. Прекалено е хубав за такова нещо.

По-голямата част от публиката се съгласи с него.

Жан-Клод ми подаде камшика.

– Не знам как да използвам камшик.

– Първо да уточним какво е това, любима.

Повечето от жените изкрещяха:

– Бич!

– И второ, за мен ще бъде удоволствие – тази дума се плъзна по кожата ми и, очевидно, и по кожата на останалите жени, защото изпискаха, – да ти покажа точно как става. – Всяка дума изглеждаше по-загадъчна, по-неприлична, отколкото би трябвало.

Първо се опита да ми покаже като само го използваше върху Натаниел. Накара тежките кожени опашки да изглеждат като размазани и да се разтворят върху кожата на Натаниел. Натаниел реагираше на всеки удар със спазъм, който тръгваше от пръстите на ръцете му и стигаше до краката му. Можех да видя достатъчно от лицето му, за да знам, че тези затворени очи и леко разтворени устни не бяха заради болка. Жан-Клод биеше Натаниел, или по-скоро го бичуваше, докато кожата му не стана розова на места, а сцената около краката им беше покрита с пари.

Той се наведе към лицето на Натаниел, каза нещо, Нтанаиел му отвърна, след което Жан-Клод се обърна към мен. Отново подаде бича.

– Той е толкова лошо коте.

Поклатих глава.

– Да ѝ покажа ли как трябва да се прави? – той попита публиката и те закрещяха по-високо, а на мен ми се прииска да бях взела проклетото нещо и да се пробвам, но вече беше прекалено късно.

Той постави бича в ръката ми и притисна тялото си в гърба ми, едната му ръка бе обхванала кръста ми, а с другата държеше бича. Стойката му бе еротична като на мъжете, които се опитваха да те учат как да играеш голф или да замахваш с бухалката при бейзбола. Той замахна с ръката ми назад и се опита да ме накара да ударя рязко тялото на Натаниел, но ударът стана флегматичен.

– Трябва да се отпуснеш и да ми позволиш да свърша работата, ma petite. – Следващото изречение го каза достатъчно високо, за да бъде чут от публиката. – Отпусни се, скъпа моя, отпусни се, и ще му покажем какво е болка, а може би и нещо повече. – "Може би и нещо повече" беше като шепот до кожата ти в мрака.

Изпуснах дъх, който сдържах и се опитах да се успокоя, което не бе моята сила. Но също така знаех, че ако не се отпусна, тази част от шоуто щеше да продължи по-дълго, а аз исках да приключи. Донякъде се чувствах унизително, като че ли бях момиче, което не можеше да замахне към топката без чужда помощ. Добре, може и да не знаех как да използвам бич, но наистина нямах нужда от чак толкова помощ.

Успяхме да нанесем няколко добри удара, което беше достатъчно, за да накара Натаниел да потрепери окован. След това Жан-Клод направи крачка встрани от мен и остави бича в ръката ми.

– Дай на лошото коте това, което желае. – Но казаното от него не бе това, което усещах в съзнанието си, или върху кожата си, или по-дълбоко в тялото си. Жените около сцената и по-навътре в помещението издадоха тихи звуци. По дяволите.

Хвърлих бича към Жан-Клод по начина, по който се хвърля бухалка, когато искаш някой да я хване. Той го улови за дръжката, както и предполагах.

– Знам какво иска лошото коте и ще му го дам.

Жените започнаха да ахкат и да охкат, а няколко казаха "Давай, момиче!". Една извика "Късметлийка!". Приближих се към Натаниел и застанах пред него. Погледът му беше фокусиран само отчасти. Бичът му беше харесал. На теория знаех, че щеше да му хареса, но да го видя изписано на лицето му, беше различно. Притесняваше ме, но не бях сигурна дали причината е във всичко това или притеснението ми се дължеше на факта, че той харесваше цялото нещо толкова много, а аз не бях сигурна, че съм склонна да го правя за него. Оставих съмненията настрана, защото това, което бях напът да направя, бе нещо, което можех да направя, исках да направя и бях обещала да направя.

Вдигнах поглед към веригите, но не бях достатъчно наясно, така че попитах Жан-Клод:

– Въртят ли се?

– Биха могли – отвърна той, – защо?

– Защото от публиката ще искат да виждат лицето му.

Това им хареса и започнаха да насърчават по-шумно, но аз нямах нужда. Не знам защо, но внезапно се успокоих. Вече не се притеснявах, че сме пред публика, или че се намираме на сцена. В съзнанието ми беше много тихо, много спокойно.

Сервитьорите завъртяха Натаниел така, че да застане с лице към публиката. Погледът му отново беше почти нормален. Можех да видя отражението на лицето му в далечните огледала на отстрещната стена. Не бях забелязала колко много блестяща повърхност има наоколо, докато не можех да наблюдавам едновременно лицата и на двама ни.

Сграбчих го за вързаната му коса и я увих около ръката си, стегнато, толкова стегнато, че той ахна. Мисля, че публиката извика, но звукът, който идваше от тях, заглъхваше, отдалечаваше се и ме оставяше в тунел от тишина, където се чуваше единствено дишането на Натаниел и моето.

Притиснах тялото си към гърба му, придърпах го силно към мен, така че задникът му се притискаше към корема ми, а гърдите ми натискаха гърба му. Продължих да държа косата му и я използвах като дръжка, с която да му попреча да се движи и дърпах по-силно, ако той местеше тялото си, докато не се опъна силно, страхуващ се да се движи, очакващ с нетърпение какво ще се случи, когато стои неподвижно. Трябваше да се изправя на пръсти, за да мога да оголя шията му безпроблемно. Поставих свободната си ръка върху гърдите му и задържах и двама ни здраво. Използвах косата му, за да наклоня врата му на една страна, да изложа на показ колкото се може повече от тази гладка, деликатна кожа. Дишането му вече се беше променило, ускорено от очакването.

Облизах шията му с бързо движение на езика и той ахна. Облизах го по-силно и той потрепери. Целунах го по врата и той издаде тих звук, не от недоволство, а от нетърпение. Отворих широко устата си и оставих горещия ми дъх да го докосне по кожата, след което го ухапах. Без повече игри. Ухапах го.

Той потрепери до мен, не можеше да се сдържи, а аз използвах косата му и ръката ми, която обвиваше тялото му, за да се притисна към гърба му и да го задържа на място. Почувствах кожата му под зъбите си, усетих я в устата си, а под всичко това се усещаше този френетичен пулс. Под кожата можех да вкуся неговия живот, да го усетя и да знам, че ми принадлежи, че е мой, ако го искам. Мой, защото част от Натаниел искаше да ми го даде.

Усещането за толкова много плът в устата ми беше почти непреодолимо и се насилих да не отхапя и да не откъсна цялата тази плът. Насилих се да не взема всичко онова, което той ми предлагаше в този момент. Захапах го, задържах го, докато той се бореше, задържах го, докато дърпаше китките си във веригите и докато тялото му се загърчи, а аз все още бях впила зъбите си в кожата му. В първоначалния сладък вкус на кръв се усещаше сол, метал и нещо много по-сладко, което изпълни устата ми, усетих как Натаниел се гърчи до мен и го чух как извика. И се храних, нахраних ardeur, а дори не знаех, че наближава. Нахраних се от кръвта му, нахраних се от плътта му, нахраних се от сексуалността му, нахраних се от неговата цялост. Нахраних се, а когато вдигнах поглед от тялото му, видях отражението на очите си в огледалото. Черна светлина, с проблясък от кафява, а очите ми бяха удавени в сила.

Дръпнах устата си рязко и видях кръв по нея, по брадичката ми, която проблясваше на светлината. Пуснах косата и тялото му, и направих крачка назад, но знаех, че погледът ми все още е изпълнен с тази черна светлина. За секунда се изплаших от това, което бях извършила, но открих, че освен идеалния отпечатък от зъбите ми, който изглеждаше като кървава огърлица върху кожата му, не бях стигнала до пулса му със зъбите си. Не го бях наранила, не повече, отколкото искаше.

Жан-Клод стоеше там, пред мен.

– Ma petite – прошепна той, – ma petite.

Но аз знаех какво си мисли, знаех какво иска. Тази свързаност – по-силна, отколкото някога сме били, вървеше и в двете посоки. Той избъбри нещо относно как съм се чувствала, дали съм била добре, но не това мислеше, не и наистина.

– Кажи какво искаш – подканих го, – кажи какво искаш.

Той спря с опитите да бъде внимателен и просто отвърна:

– Целуни ме.

Приближих се към него и той ме целуна. Целуна ме сякаш опитваше вкуса ми, като че ли с език, зъби и устни можеше да изцеди от мен и последната капка кръв на Натаниел и моя вкус заедно с нея. Облиза небцето ми и накара дълбоко от гърлото ми да се отрони звук. Очите му светеха със среднощно синя светлина, сякаш в най-тъмната вода имаше звездна светлина.

Мернах проблясването на собствените си очи, които все още бяха изпълнени със светлина, ослепели от тъмнината в нея, само че не бяха слепи, ни най-малко. Сякаш бях безкрайно наясно с всичко около мен. Внезапно разбрах, че докато светлината я имаше, всяко усещане щеше да бъде по-силно. Сетих се как в гробището си мислех, че да правиш любов в това състояние или би било най-прекрасното нещо някога, или ще те подлуди. Докато се взирах в давещите сини очи на Жан-Клод, бях готова да заложа на първото.

– Първо трябва да се погрижим за Натаниел – каза той, но гласът му беше задъхан и натежал от желание.

Кимнах.

– Да, първо Натаниел.

– А после? – попита той.

– Кажи какво имаш предвид – отвърнах, а гласът ми не беше толкова задъхан, колкото неговия, но и не звучеше напълно като моя.

– А после в офиса ми има канапе – поясни той.

– Мислех си за бюрото – предложих аз.

Той ме погледна, а дори и с този давещ поглед, изглеждаше много мъжки.

– И двете ще ми свършат работа, но ти ще бъдеш отдолу, така че изборът е твой.

– Аз ще бъда отдолу? – повторих въпросително.

Той кимна.

– Да.

– Защо? – попитах.

– Защото така искам.

– Добре – съгласих се.

44

Натаниел беше приключен за вечерта, нямаше да се превръща. Едва беше в съзнание, по онзи „след страхотен секс“ начин. Някои от клиентите се оплакаха, но не много. Повечето усещаха че са получили шоу, заслужаващо си цената за входа. Настанихме Натаниел в това, което стриптизьорите наричаха „тихата“ стая. Вътре имаше огромна кушетка, одеяла, слаби светлини и беше точно това, което намекваше името – една тиха стая, в която можеш да поспиш или да си събереш акъла, ако нещата станеха по-странни. Имаше по-малки стаи, в които можеше да си платиш за частен танц, но тази не беше от тях. Това беше повече стая, където да си починеш, когато си уморен или се наложи да вземеш изненадваща двойна смяна.

Погалих косата на Натаниел и го попитах:

- Добре ли си?

Той едва отвори очи и се усмихна нагоре към мен. Никога не бях виждала лицето му толкова доволно.

- Да, много, да.

Казах му да се наслади на усещането и поставих Реквием да пази на вратата, защото Натаниел беше моя грижа, а аз планирах да съм заета за известно време.

Очите ми бяха възстановили нормалния си вид по времето, когато тръгнах по коридора към офиса на Жан-Клод. Той спря зад мен и ме повика:

- Къде отиваш, ma petite?

Спрях до вратата и го погледнах.

- В офиса ти.

- Настроението ти е по-спокойно и силата те напусна. – Опитваше се да бъде абсолютно неутрален, но не успяваше за много малко.

Продължих да го гледам и отворих вратата.

- Влез в офиса, Жан-Клод и заключи вратата. – Не изчаках да видя какво ще направи и минах през вратата, оставяйки я отворена зад себе си. Отидох до бюрото и седнах с подскок върху него. Можех да се опитам да го направя по-скромно, но беше късно, а и не се чувствах никак скромна. Качих ботушите си на бюрото с разтворени крака и оставих полата да се вдигне толкова нагоре, колкото си искаше. Беше невероятно курвенско, но изразът на лицето му, когато влезе през вратата, ме накара да се зарадвам, че съм го направила.

Облегна гръб на вратата, заключи я и започна да разкопчава сакото си още в движение. Свалих коженото яке и го захвърлих на пода. Сакото му се присъедини към якето ми на земята, пухкавото му бяло шалче беше махнато, така че се виждаше бледата му шия. Измъкнах се от презрамките на кобура, но успях само частично да сваля колана, когато той издърпа ризата през главата си и остана гол от кръста нагоре. Разкопчах колана, но Жан-Клод беше до бюрото преди да успея да го сваля и сам смъкна презраменния кобур и постави пистолета и всичко останало на бюрото до нас.

Застанах на колене и атакувах копринените мускули и линии на гърдите му с длани, пръсти и уста. Облизах кръстообразния белег от изгорено. Придърпах първо едното му зърно, а после и другото в устата си. Завъртях ги с език, посмуках ги. Използвах ръце, за да придърпам плътта на гърдите му, така че да мога да лапна повече от нея. Не спрях докато не успях да налапам колкото можех, после го ухапах достатъчно силно, че извика и дланите му откриха лицето ми, изтеглиха ме от тялото му и ме притеглиха към устата му.

Целунахме се, както го бяхме направили на сцената, сякаш преоткривахме всеки сантиметър с езици, устни, зъби. Той се отдръпна назад и очите му бяха изпълнени със синьо. Моите все още си бяха моите собствени, но не ми пукаше. Ръцете му намериха ризата ми, издърпаха я над главата ми и той се надвеси над мен, целувайки линията на шията ми, рамото ми и хълмчетата на гърдите ми, там където се показваха над черния дантелен сутиен. Пъхна длани в сутиена ми и повдигна гърдите ми навън, така че се подпряха на металните банели, които останаха като черна рамка за белите хълмчета.

Падна на колене и ме издърпа до ръба на бюрото, така че да може да плъзне език по гърдите ми. Облизваше бързо и леко връхчетата им, отново и отново, докато не започнах да проскимтявам. Тогава затвори уста около гърдата ми и изтегли колкото можеше повече от нея между зъбите си, без да ме одраска. Засмука, силно и грубо, завъртайки езика си около зърното ми и смучейки още по-силно, докато не опъна кожата ми по много приятен начин, но все пак усещах колко е внимателен. Това не беше първият път, в който си играеше така с мен, но за пръв път разбирах, че това е само началото на онова, което искаше да направи. Не беше като телепатия, нито като картина в главата ми, просто знаех. Знаех какво иска да направи. Какво се бореше да не направи.

- Пусни ми кръв – казах.

Той извъртя очи нагоре, за да може да види лицето ми.

- Пусни ми кръв, сега знам от колко дълго искаш да го направиш. Колко си бил внимателен.

Той спря и отпусна гърдата ми бавно и внимателно. Каза:

- Ma petite, опиянена си от новите сили, но утре вечер няма да бъдеш.

Поклатих глава.

- Позволи ми да почувствам какво е да ме опънеш така в устата си и да ми пуснеш поне малко кръв. Не казвам че ще харесам всичко, а казвам че съм съгласна да опитаме малко, да видим дали ще ми хареса или не.

Той изглеждаше странно подозрителен и внезапно осъзнах че в очите му имаше повече мой поглед, отколкото негов, сякаш аз го бях научила на този поглед и на подозрителността.

- Давам ти думата си, че няма да те наказвам за нищо, което се съглася да пробвам тази вечер. Малко кръв тази вечер, само малко, едва одраскване, само глътка. – Наведох се към лицето му. – Сега знам че искаш да се храниш от там. Никога не си ми казвал.

- Нито щях да го направя, ma petite, позволяваш ми да взимам кръв от теб толкова нередовно, че дори не бих и сънувал да поискам такава свобода. След като не би споделила врата си, защо да мисля че мога да питам за по-деликатни части?

- Сега ти предлагам. Аз бих приела офертата, ако бях на твое място. Кой знае дали друг път бих ти предложила, ако сега кажеш не. – Втренчих се в лицето му от сантиметри и му позволих да види, че не изпитвам колебание, нито съмнения, само нетърпение. Нетърпение да опитам.

- Какво е влязло в теб, ma petite?

- Ти, ти си влязъл в мен или поне на мен ми се иска да го направиш. Искам те вътре в мен, Жан-Клод, искам те вътре в мен. Искам да ме положиш назад на това бюро, с оголени гърди и твоя белег върху тях. Искам да влезеш в мен и да гледаш как кръвта тече от раната, която ти си направил. Искам да гледаш как кръвта тече все по-бързо и по-бързо, докато ме чукаш.

- Все едно ми четеш фантазиите, ma petite, да не съм те омаял?

- Не мисля така, - казах, но дори тази вероятност не ме накара да се паникьосам. – Само малко тази вечер, Жан-Клод, само малко одраскване.

Той се пресегна около тялото ми и ми отне секунда да разбера, че разкопчава сутиена. Плъзна го надолу по раменете ми и го пусна да падне на пода. Тръгна да вдига поглед нагоре, но така и не стигна по-високо от гърдите ми. Нямах нищо против.

Обхвана ги в дланите си, нежно, почтително и постави най-нежна целувка върху всяка от тях. Повдигна очи към моите, очи, които бяха възвърнали нормалното си среднощно синьо, толкова човешки, колкото можеха да бъдат.

- Сигурна ли си, ma petite, съвсем сигурна?

Кимнах.

- Да, о, да.

Обхвана дясната ми гърда, после пое само връхчето в устата си, едно бързо дръпване на устата му над плътта ми. Смучеше и подръпваше, докато зърното ми не стана стегнато и плътно под докосването му. Това накара дъхът ми да се ускори, накара пулса ми да завибрира. Завъртя очи нагоре, за да гледа лицето ми и каквото и да видя там, то го успокои, защото засмука бързо и силно и ме накара да си поема рязко въздух. След това изтегли бавно, съвсем бавно още и още от гърдата ми в устата си. Никога досега не беше поемал толкова много едновременно, защото ако направеше дори това, рискуваше да пусне кръв. Устата му беше толкова топла, толкова широка, твърдият натиск на зъбите му беше толкова далечен, колкото можеше да го направи и все още да ме държи в устата си.

Той използва ръцете си, за да помогне на устата си да се излее внимателно върху мен, а дъхът му галеше кожата ми като вълна. Пусна ме внимателно, устата му се плъзгаше назад, докато между устните му остана значително по-малко кожа. Отново се отмести назад на безопасната дистанция от преди това. Пое само връхчето в уста и засмука. Смучеше и подръпваше, и го изтегляше навън и навън, докато не започнах да скимтя тихо.

Стисна гърдата ми в ръката си, стисна я и извъртя очи нагоре, за да вижда лицето ми. Когато не му казах да спре, стисна по-силно, още по-силно, докато не започна да ми се струва, че се опитва да задуши гърдата ми с пръсти. Болеше, така е, но беше смесено с смученето и подръпването на зърното, а това не болеше, не и наистина. Всъщност беше хубаво, много хубаво.

Казах му го с глас, който беше повече стенание:

- Да, моля те, моля те, да.

Отново погледна нагоре, за да вижда лицето ми и този път там имаше нещо, някакво знание, или предупреждение, и внезапно ме захапа, не толкова силно, колкото бях видяла в главата му, а малко. Позволи само на връхчетата на тези остри зъби да одраскат гърдата ми, докато я смучеше и я стискаше с ръка. Беше остро, но не болеше. Загуби се между другите усещания. След силното стискане на дланта му и острото засмукване на устните му, лекото усещане за зъбите му беше нищо в сравнение с останалото.

Позволи на устата си да се плъзне надолу по гърдата ми, докато само зърното ми остана хванато между зъбите му. Но по-високо на хълмчето имаше две малки точки алено. Докато гледах тези малки капчици започнаха да се плъзгат надолу по кожата ми. Издърпа връхчето навън, и още, и двамата заедно наблюдавахме как двете малки капки се спускат по кожата ми. Дърпаше зърното ми толкова силно и толкова дълго, че извиках:

- Достатъчно, достатъчно.

Оттегли се назад нежно и клекна за момент, наблюдавайки играта на цветовете по кожата ми – не само кръвта, а и следите от пръстите му. Те избледняха, но двете ивици кръв не изчезнаха. Спуснаха се надолу по кожата ми и докато усещанията в гърдата ми се завръщаха, започнаха да гъделичкат. Усещането за това леко движение, гледката как се спускат надолу по кожата, ме накараха да потреперя.

Той плъзна длани нагоре по бедрата ми и чак когато пръстите му докоснаха определени части, наистина изпъшках от болка.

- Без ръчни манипулации тази вечер.

Той се намръщи.

- Наранена ли си?

Обясних бегло, колкото можах:

- Нека просто кажем, че ardeur имаше нужда от хранене, а Реквием беше джентълмен. Мисля че и двамата щяхме да сме по-малко натъртени, ако беше малко по-малко джентълмен.

Той ме погледна объркано.

- Ще ти обясня всичко в подробности, но по-късно, моля те, Жан-Клод. Свали панталоните, за тази вечер нормата ми за близка среща с кожени панталони е изпълнена. Нека те видя гол.

Той събу ботушите и кожените си панталони с практиката на човек, който често носи такива. Бях го виждала гол повече пъти отколкото вече можех да преброя, но никога не беше спрял да ме омайва с красотата си. Безупречен беше единствената дума, която можех да използвам за него. Бял и блед, и перфектен, сякаш някой беше създал статуя от студен бял мрамор, беше й вдъхнал живот и беше поставил бледо розова сянка около слабините му, където членът му стърчеше право нагоре, дебел и готов. Окосмяването, което се проточваше от деликатната извивка на пъпа чак до слабините му, беше черно като къдриците падащи по раменете му. Тази черна, черна коса, съвършена и нереална на фона на белотата му.

Трябва да имаше по-нежни думи за това, което исках от него, но можех да мисля единствено за това колко много го исках вътре в себе си. Колко много исках да потопи този блестящ цвят в дълбините на тялото ми.

- Чукай ме, - казах, защото „Прави любов“ не беше нещото, което имах предвид. Исках сексът, който вървеше с това, което беше направил на гърдата ми. Исках сексът, който пасваше на кръвта, стичаща се по кожата ми.

- Чукай ме.

Той се наведе над мен и облиза кръвта от гърдите ми, не с бързо близване, а с плътни, дълги движения на езика, сякаш никога досега не беше вкусвал нещо толкова вкусно и не искаше да изпусне нито капка. Бях започна ла да издавам тихи неразбираеми звуци и да се гърча на бюрото, когато най-после повдигна глава и ми показа очите си, потопени в сини пламъци.

Прошепнах:

- Моля те, Жан-Клод, моля те.

Той направи това, което бях видяла в главата му, направи това, което бях предложила. Постави ме да легна на бюрото и изтегли бедрата ми до самия ръб на дървото. Полата ми беше напълно навита около кръста ми, като колан. Все още носех високите чорапи и ботушите, и нищо друго. Използва дланите си да разтвори краката ми, после се приближи и връхчето му се плъзна по отвора ми.

- Мокра си, но още си стегната.

- Чукай ме, - казах, - моля те просто го направи, моля те, моля те, моля те, моля те…

Някъде на последното „моля те“ той започна да се придвижва навътре. Бях стегната, толкова стегната и толкова мокра. Друга вечер щях да поискам още предварителна игра, за да накарам тази ужасна стегнатост да се отпусне, но тази вечер исках да почувствам как си пробива път насила. Исках да почувствам как се набутва в мен.

Той се избутваше между краката ми, използвайки бедрата и краката си, за да влезе в мен. Беше на косъм от твърде стегнато и започнах да се гърча под напора му. Не за да се опитам да се измъкна, а защото не можех да направя нищо друго. Ръцете и дланите ми забърсаха бюрото му и събориха всичко настрани, включително и пистолета ми. Исках да докосвам нещо по-нежно, нещо, което мога да драскам и да държа, но нямаше нищо освен студената повърхност на бюрото, a това не ми вършеше работа.

Когато беше влязъл толкова навътре в мен колкото можеше, започна да се изтегля навън, бавно, сякаш тялото ми се опитваше да го задържи и може би така беше. Измъкна се бавно, и отново започна да навлиза все така бавно. Ако не побързаше, скоро нямаше да съм стегната. Исках това усещане – как навлиза насила в мен, а щяхме да го загубим, ако продължаваше да е нежен.

- Чукай ме, Жан-Клод, чукай ме, докато съм стегната, моля те.

- Това ще боли – каза той.

- Искам да боли.

Той ме погледна, после сграбчи бедрата ми с длани, позволи ми да почувствам част от онази негова чуждоземна сила и направи това, което исках. Навлезе в мен и после се изтегли толкова бързо и силно, колкото можеше. Наистина болеше и не бях готова, и точно това исках.

Влезе отново, бързо и силно, така че сблъсъкът на телата ни накара тялото ми да изпъшка, а неговото издаде звук, какъвто никога досега не бях чувала. Заклещи бедрата ми в капан със силата на дланите си и влезе насила в мен, започна да се бори със стегнатостта на тялото ми, сякаш го пронизваше и пробиваше нова дупка, защото тази просто не беше достатъчно широка.

Кръвта се лееше по гърдите ми в разширяващи се ивици, защото сърцето ми биеше все по-бързо и кръвта ми се изпомпваше от двете малки дупчици.

Повдигна краката ми, така че стъпалата ми бяха до лицето му, сграбчи отново бедрата ми и ме издърпа още по към края на бюрото, по-близо до тялото си, използвайки собствената си тежест, за да притисне краката ми назад над тялото ми, така че промени ъгъла, под който влизаше в мен, направи го по-дълбок, по-остър.

Извиках.

Той премести ръцете си на кръста ми и ме изтегли още по-плътно до тялото си, притисна краката ми още по-надолу, така че почти бях сгъната на две. Бяхме пробвали по-нежни версии на тази поза и той знаеше, че съм достатъчно гъвкава да я направя, но внезапно позата се оказа съвсем различна. Защото ме беше притиснал в плътен възел, чукайки ме толкова силно и бързо, колкото можеше, но освен това беше събрал тялото ми, така че да може да ближе гърдите ми, докато ме чука.

Той повдигна лице от гърдите ми и устата и брадата му бяха алени от кръвта ми. Разтвори краката ми настрани и рязко вдигна горната част на тялото ми от бюрото, така че внезапно се оказах притисната към предната част на тялото му, с крака обвити около кръста му. Целуна ме, целуна ме с вкуса на собствената ми кръв като метално бонбонче в устата му.

Стенеше тихо в устата ми и ни блъсна в стената толкова силно, че гърбът ми се удари в нея, толкова силно, че ако не беше обхванал главата ми, щеше да се удари в стената. Отново тласна навътре отново и отново, и отново, колкото можеше по-бързо и по-силно. Вече не бях стегната, бях мокра и мека, но нямаше значение.

Гърдите и стомахът му бяха декорирани с кръвта ми. Стряскащи алени петна на фона на бялата му кожа. Притисна цялото си тяло към мен, колкото можеше по-плътно и близо, така че хлъзгавата кръв започна да се стича между нас, докато ме приковаваше към стената. Държах го с крака, здраво увити около тялото му и ръце, обвити около раменете му, държах го, докато ме чукаше. Сякаш се опитваше да пробие дупка в стената зад мен, и всеки тласък се усещаше така, все едно ме блъскаше в стената, смачкваше ме към тялото си. Едва не казах достатъчно, спри, но докато си поемах дъх, за да го кажа, оргазмът ме връхлетя като огромна непреодолима вълна. Тя ме погълна и забих нокти в него, започнах да крещя и да се блъскам под силата и тежестта му, така че оргазмът се превърна в друг вид борба, друг вид битка. Зъбите ми се забиха в рамото му, ноктите ми се опитаха да си пробият път през гърба му, и тялото ми яздеше неговото, докато той ме чукаше срещу стената, и някъде насред всичкото това, усетих тялото му да потреперва, почувствах бедрата му да правят един последен мощен тласък нагоре и вътре в мен.

Той изкрещя докато свършваше и почувствах как се излива в мен, почувствах как подпира длан на стената и се опитва да ни закрепи, докато колената му поддадоха и се свлякохме на земята, краката ми все още обвити около кръста му и той все още вътре в мен.

Дишането му беше накъсано, а очите му разфокусирани, докато се взираше в мен.

- Mon Dieu.

- „Леле“ звучи твърде детинско, но „невероятно“ не е достатъчно. – казах. Опитах се да докосна лицето му, но открих че ръцете ми все още не работеха толкова добре. – Само ми обещай, че някоя нощ пак може да го направим.

Той се усмихна и усмивката изглеждаше изморена, но съдържаше абсолютна наслада.

- Това е едно обещание, ma petite, което с удоволствие ще направя.

- Ще те накарам да си изпълниш обещанието.

- О, не, - каза той и откри, че има достатъчно сила да се притисне към мен, - със сигурност аз ще те накарам да го изпълниш.

45

Направихме план за остатъка от вечерта. Щяхме да се облечем, когато се възстановяхме достатъчно, за да можем да ходим. После да вземем Натаниел и да отидем в "Циркът на прокълнатите". Щяхме да го оставим някъде, а аз и Жан-Клод щяхме да вземем хубава, гореща вана. Но телефонът ми звънна още преди да сме стигнали до обличането.

За малко да не вдигна, защото никой не се обажда в три сутринта с хубави новини. Номерът, който примигваше на малкия екран, бе на сержант Зербровски.

– Мамка му – казах.

– Какво има, ma petite?

– Полицията. – Отворих капака на телефона и изрекох: – Здрасти, Зербровски, какво става?

– Здрасти и на теб. Намирам се от другата страна на реката, в Илинойс, познай какво гледам.

– Още една мъртва стриптизьорка – отгатнах.

– Как позна?

– Аз съм медиум. Предполагам, че искаш да дойда и да погледна тялото.

– Никога не предполагай каквото и да било, но в този случай – да.

Сведох поглед към покритите си с кръв гърди и към раната, от която все още се процеждаше кръв.

– Ще дойда веднага, щом се почистя.

– Покрита си с пилешка кръв?

– Нещо подобно.

– Е, тялото няма да ходи никъде, но свидетелите започват да стават нетърпеливи.

– Свидетели – повторих, – имаме свидетели?

– Свидетели или заподозрени – поясни той.

– Какво би трябвало да означава това?

– Ела в клуб "Сапфир" и ще разбереш.

– Това не е ли онзи тузарски клуб, който се е самопровъзгласил за джентълменски?

– Анита, шокиран съм, не знаех, че посещаваш стриптийз клубове.

– Искаха да използват вампири-стриптизьори и аз отидох при тях, за да разговаряме.

– Не знаех, че това е част от служебната ти характеристика - заяви той.

Ако това беше Долф, щях да си замълча, но тъй като говорех със Зербровски, нямаше проблем.

– Църквата на вечния живот не позволява на членовете си да правят стриптийз или да правят нещо друго, което тя счита за морално съмнително. Така че от клуба имаха нужда от разрешението на Жан-Клод, за да доведат стриптизьори от съседна територия.

– Той даде ли го?

– Не.

– И ти отиде с него, за да му помогнеш да реши?

– Не.

– Отишла си сама? – продължи да пита той.

– Не.

Той въздъхна.

– Ох, по дяволите, просто ела. Ако кажеш, че вампирите е трябвало да стоят настрана от това място, гаджето ти няма да е доволен.

– Само да не се качват на сцената – казах, – като се изключи това, останалото не ни влиза в работата.

– Не на сцената, поне не и срещу заплащане – изрече Зербровски.

– Каза "свидетели или заподозрени", а сега казваш, че на сцената не е имало вампири срещу заплащане. По дяволите, да не би да задържаш вампири, които са били в публиката?

– Ела и виж, но побързай, защото утрото приближава. – Той затвори.

Изругах тихо.

– Доколкото разбирам, тази вечер няма да има бавна и мързелива вана – отбеляза Жан-Клод.

– Не, за съжаление.

– След като няма да взимаш вана, мога ли да ти предложа един бърз душ?

Въздъхнах.

– Да, не мога да отида при полицията в това състояние.

Той сведе поглед към опръсканото си с кръв тяло и се усмихна.

– Вероятно същото се отнася и за мен.

– Бихме могли да спестим вода и да се изкъпем заедно – предложих.

Той повдигна вежда и се усмихна отново. Усмивката говореше много.

– Добре, добре, предполагам, че малко се увлякохме.

– Не съм сигурен, че имам сили да бъда, както ти се изрази, увлечен толкова скоро.

– Съжалявам, все забравям, че мъжете не се възстановяват толкова бързо, колкото жените.

– Аз не съм човек, ma petite, ако някой ми даде кръв, ще се възстановя.

– Наистина ли? – попитах. При тази мисъл пулсът ми се ускори съвсем леко. По дяволите, бях прекалено уморена и прекалено разранена, за да мисля отново за това.

– Наистина – потвърди той.

– Според мен, ако тази вечер дам още кръв на някого, положението ще стане зле.

– Не е необходимо кръвта да бъде твоя – поясни той.

Взирах се в него и той се взираше в мен. Казах това, което си мислех, макар че почти се бях разколебала.

– Значи взимаш кръв от мен, след това се чукаме, отстрани стои донор, и пак се чукаме. Можем да имаме стая, пълна с донори и да правим секс, докато не се нараним толкова много, или не се изморим толкова много, че да не можем да се движим? – Донякъде се шегувах. Но изражението на лицето му не издаваше шега. Физиономията му, погледът в очите му ме накараха да се изчервя.

Внезапно ме заля толкова силно видение, че ако не се намирах на пода, то щеше да ме накара да падна там. Видях Бел Морт протегната върху голямото легло и заобиколена от светлините на свещи. Ашър и Жан-Клод също бяха на леглото. За големите колони на леглото бяха вързани мъже – голи и бледи. От телата им, на тънки струйки, се стичаше кръв, от вратовете им, от гърдите, от вътрешността на ръцете им и продължаваше надолу по краката. Не по една хапка на човек, или дори по две, но повече, отколкото можех да преброя. Главата на единия мъж висеше отпуснато към гърдите му и той бе увиснал на въжетата. Ако дишаше, то аз не можех да го видя.

Жан-Клод ме изблъска от спомена, усещането бе почти като физически тласък. Дойдох на себе си, на пода в офиса му, покрита в собствената си кръв, а телефонът бе все още в ръката ми.

– Не бих искал да видиш това.

– Обзалагам се.

Той затвори очи и поклати глава.

– Бяхме млади и глупави. Бел Морт беше нашият бог.

– Накарали сте ги да кървят до смърт, за да може да си направите секс маратон – обвиних го аз, но гласът ми не беше ужасен, всъщност, звучеше безжизнен. Защото все още можех да видя спомена, не с подробностите от преди, но сега вече беше и в моето съзнание. Господи, нямах нужда от чужди кошмари.

– Извършил съм много неща, ma petite, за които не бих искал да знаеш. Неща, от които се срамувам. Неща, които ме изгарят като киселина.

– Споменът беше твой, не забравяй. Почувствах същото, каквото и ти. Нямаше съжаление.

– Значи съм те изтласкал прекалено бързо. – Той не ме издърпа вътре, а просто престана да ме избутва навън и внезапно се озовах обратно в стаята. Обратно в леглото. Бях в съзнанието на Жан-Клод, когато той забеляза, че мъжът върху леглото не се движи. Пропълзя през леглото и докосна изстиващата кожа. Почувствах скръбта му, усетих срама му. Разбрах, че според него тези хора са ни вярвали. Хора, които сме обещали да пазим. Дайте ни кръвта си и телата си, и ние ще ви пазим. Погледнах обратно към голото и разпънато сочно тяло на Бел Морт под тялото на Ашър. Тялото на Ашър преди човешката църква да го бележи. Видях как повдига лицето си, очите ни се срещнаха и насред най-чувствената нощ, според Бел Морт, мисълта, че трябва да избягаме, бе посята. Че има неща, които не правиш, и граници, които не прекрачваш, и че тя не е господ.

Озовах се обратно в офиса му, кръвта засъхваше по тялото ми, гърдите започваха да ме болят и плачех.

Той се взираше в мен със сухи очи и очакваше да избягам. Да се извърна и да побегна. Както бях правила толкова пъти в миналото. Нищо не беше достатъчно хубаво за мен, достатъчно добро, достатъчно чисто. На харесвах да има объркани хора в живота ми, и някога това беше вярно, докато един ден не се събудих и не установих, че и аз съм един от тези объркани хора.

Гласът ми не трепваше и не звучеше като че ли по лицето ми изсъхваха сълзи.

– Преди мислех, че знам кое е правилно и грешно, кои са добрите и кои – лошите. След което светът стана много сив и в продължение на дълго време не знаех нищо.

Той само ме погледна, а лицето му ставаше безизразно, криеше се от мен, защото беше убеден накъде биех, какво щях да кажа.

– Има дни, даже седмици, когато все още не знам нищо. Бях изтласкана толкова далеч извън онова, което считах за правилно и грешно, че понякога има дни, в които не мога да намеря пътя си обратно. В името на правосъдието съм вършила неща, в името на моята версия на правосъдие, за които не искам никой да знае. Мога да погледна човек в очите и да го убия, и да не почувствам нищо. Нищо, Жан-Клод, нищо. Ти не си искал да убиеш и си съжалявал за това.

– Ти отнемаш живот, за да запазиш живот, ma petite. Аз съм убивал за удоволствие, за удоволствието на тази, на която служех. – Той поклати глава и бавно присви колене към гърдите си, прегръщайки се силно с ръце. – Не си ли се чудила защо не замених вампирите, които ти и Едуард, а по-късно дори и аз, убихме, когато унищожихме Николаос?

– Не съм се замисляла – отвърнах. – Знам, че внезапно се препълнихме с вампири, а преди леко не достигаха.

– Извиках вампирите, защото много отдавна ги бях прибирал вкъщи. Но откакто станах Господар на града не съм създавал нови вампири. Това ни държеше с опасно малка бройка. Ако някой господар на друга територия ни беше обявил истинска война, щяхме да загубим. Просто ни липсваше военна сила.

– И защо не създаде повече? – попитах, защото изглежда, че той искаше да го направя.

Той ме погледна и нещо в погледа му ми напомни за някой друг. В очите му имаше болка, объркване, и векове, изпълени със страдание. Никога не бях виждала очите му толкова сурови, толкова човешки.

– Защото, за да ги привърна във вампири, първо трябва да отнема смъртността им, тяхната човечност. Кой съм аз, че да правя такова нещо, ma petite? Кой съм аз, че да решавам кой да живее и кой да умре в уреченото време?

– Кой си ти, че да се правиш на Господ? – попитах.

– Да – отвърна той, – да, кой съм аз, че да знам какво ще промени това. Бел използваше силата ни, за да променя държави, да влияе върху войни, кой да управлява, кой да бъде убит. Имаше времена, в които тя управляваше тайно по-голяма част от Европа, отколкото някой имаше представа, дори и сред самия вампирски съвет. Чрез война и глад избиваше милиони. Не лично от ръката ѝ, но заради решенията, които взимаше.

– Кой я спря?

– Френската революция и двете световни войни. Дори самата смърт трябва да се поклони пред такава необуздана разруха. Сега Съветът държи юздите на членовете си изкъсо. Времената, в които всеки можеше да създаде тайно такава силна структура в Европа, са минали.

– Радвам се да го чуя – заявих.

– Какво би станало, ако взема някого, направя го като мен, а той е щял да намери средство за лечение на рака или да изобрети нещо невероятно. Вампирите не правят изобретения, ma petite, ние сме погълнати от смъртта и удоволствията, и от глупави борби за надмощие. Търсим пари, удобство и безопасност.

– Както и повечето хора.

Той поклати глава.

– Но не всички, а моят вид е привлечен от силните, от богатите или от тези, които са необикновени по някакъв начин. Красив глас, дарба в изкуството, ум или чар. Не взимаме слабите, както правят повечето хищници, ние взимаме най-добрите. Най-забележителните, най-прекрасните, най-силните. Колко животи сме унищожили през вековете, които са могли да окажат прекрасно или ужасяващо влияние върху човечеството, или върху света като цяло?

Погледнах го, не чак толкова отдавна щях да изпитвам недоверие към такова откровение. Но сега можех да го почувствам в главата си. Аз се притеснявах дали съм чудовище. Жан-Клод го знаеше със сигурност. Той не изпитваше съжаление за това, което е, защото не можеше да си представи друг живот, но се страхуваше за другите. Страхуваше се да прави избор вместо другите. Страхуваше се да си играе на някакъв тъмен бог. Страхуваше се, че един ден може да се превърне в това, от което е избягал. Че един ден може да се превърне във версия на Бел Морт.

Какво правиш когато внезапно успееш да надникнеш толкова дълбоко в най-тъмните страхове на човек? Какво отговаряш на толкова много истина, споделена от друг? Изрекох единственото, което ми хрумна, единственото нещо, което можеше да му донесе някакво успокоение.

– Никога няма да станеш като Бел Морт. Никога няма да станеш такова зло.

– Как е възможно да си толкова убедена в това? – запита той.

– Защото бих те убила преди да допусна да се случи нещо подобно – гласът ми беше тих, когато изрекох тези думи, защото това не беше лъжа.

– Ще ме убиеш, за да ме спасиш от самия мен – каза той, в опит се да се пошегува, но се провали.

– Не, ще те убия, за да спася всички останали, които би унищожил. – Гласът ми вече не беше тих.

– Дори ако това унищожи и теб?

– Да.

– Дори ако това повлече изтерзания ни Ричард надолу с нас?

– Да – потвърдих.

– Дори ако това струва живота на Деймиън?

Кимнах.

– Да.

– Дори и ако Натаниел загине с нас?

За миг дъхът ми спря, а времето сякаш се разтегна, като че ли разполагаш с цялото време на света, и едновременно с това нямаш никакво. Издишах несигурно и трябваше да оближа устните си, преди да отговоря:

– Да, при едно условие.

– И какво би било то? – попита той.

– Че със сигурност няма да оцелея.

Той се вгледа в мен много продължително. Поглед, с който ме прецени до самата ми душа, и осъзнах, че по един или друг начин, точно това е направил преди години.

– Веднъж ми беше казал, че аз съм твоята съвест, но не съм само това, нали?

– За какво говориш, ma petite?

– Аз съм твоят защитен механизъм. Твоите съдия, съдебни заседатели и екзекутор, ако нещата се объркат.

– Не нещата, ma petite, аз. Ако аз се объркам. – В очите му имаше спокойствие, сякаш от рамене му се беше смъкнал товар. Знаех точно къде е отишъл този товар.

– Копеле! Някога щях да те убия с удоволствие, но не и сега. Не и сега.

– Ако искам прекалено много, тогава считай, че не съм го искал, не съм го казал.

– Не, копеле такова, нима не разбираш? Ако наистина полудееш и започнеш да избиваш невинни, аз съм точно тази, която ще изпратят. Аз съм Екзекутора. – Взирах се в него.

– Но, ma petite, ти винаги си била тази, която ще изпратят. Ти винаги си била Екзекутора.

Изправих се на крака. Коленете ми вече не бяха несигурни.

– Но преди никога не съм обичала този, когото ще трябва да убия.

– Веднъж ми каза, че любовта ти към мен не би ти попречила да изпълниш дълга си.

Очите ми пареха.

– Не, няма. Ако станеш лош, ще изпълня дълга си. – Затворих очи и поклатих глава. – Ти, макиавелско копеле, щях да те очистя, без да съм влюбена в теб.

– Не съм искал да ме обичаш, за да станеш моят защитен механизъм, както се изрази. Исках да ме обичаш, защото аз те обичах. – Гласът му беше близо и когато отворих очи, той стоеше пред мен. – Едва напоследък се разтревожих, че си толкова влюбена в мен, че би могла да ми простиш престъпления, извършени в този живот, сега.

Поклатих глава.

– Не, не.

– Трябваше да знам, ma petite.

– Не ме наричай така, не точно сега.

Той си пое дълбоко дъх и го издиша.

– Анита, съжалявам. Не бих ти причинил болка, не и нарочно.

– В такъв случай този разговор не можеше ли да се забави малко, докато възбудата изчезне?

– Не – отговори той, – трябваше да знам дали ме обичаш повече от чувството си за справедливост.

Преглътнах тежко. Нямаше да плача, нямаше да плача, по дяволите

– "Не бих могъл дори теб да обикна самата,

че обичта ти не би ми дала честта".*

Той хвана дланите ми, а аз едва не отскочих, но се насилих да стоя и да му позволя да ме докосва. Бях толкова ядосана, толкова вбесена, толкова...

– Не ми казвай, сладка, че съм груб*, – каза той, – че от манастирски чистата ти гръд със ясен ум...*

Вдигнах поглед към него и продължих със следващия стих:

– Отлетях на война аз, не друг...*

– Любима нова аз преследвам*... – допълни той.

– Първият враг на бойното поле*... – изрекох и го оставих да ме привлече по-близо.

– И прегръщам със силна вяра*... – каза той.

– Меч, кон и щит*. – Последните думи бяха прошепнати до гърдите му, докато все още гледах нагоре в очите му и оглеждах внимателно лицето му.

– Все пак несигурността е такава, каквато трябва да я обикнеш*... – прошепна до косата ми той.

Довърших поемата с лице, притиснато в гърдите му, слушайки ритъма на сърцето му, което наистина биеше с моята кръв.

– Не бих могъл дори теб да обикна самата,

че обичта ти не би ми дала честта.*

– "На Лукаста, преди да тръгна на война" – каза Жан-Клод. Ръцете му бяха около мен и ме държаха близо.

Прегърнах го, бавно.

– Ричард Лъвлейс* – допълних, – в колежа винаги харесвах произведенията му. – Продължих да движа ръцете си , докато не се озоваха на кръста му, и просто стояхме прави и се прегръщахме. – Не мисля, че щях да си спомня цялата поема, ако не беше помогнал.

(*Английски поет 1618 – 1658 г.)

– Заедно сме по-силни, отколкото, ако сме разделени, Анита, това е любовта.

Прегръщах го, а сълзите се стичаха по лицето ми – тежки и горещи, и се давех.

– Не Анита.

Не ми беше нужно да виждам лицето му, за да разбера, че се усмихва, можех да го чуя в гласа му:

– Ma petite, ma petite, ma petite.

Настъпва момент, когато просто обичаш някого. Не защото е добър или лош, или какъвто и да било. Просто обичаш. Това не означава, че ще бъдете завинаги заедно. Не означава, че няма да се нараните взаимно. Означава само, че го обичаш. Понякога въпреки това, което е, а друг път заради това, което е. И знаеш, че и теб те обичат, понякога заради това, което си, а друг път въпреки него.

46

Клуб „Сапфир“ беше ниска, широка сграда и отвън не е много привлекателна. Не изглежда много по-различно от болшинството от останалите барове и клубове в района, но кое тогава го прави „клуб за джентълмени“, а останалите просто „барове с цици“? Охрана, декор и дрескод за танцьорките като начало. Тази вечер ВИП паркингът беше толкова пълен с официални и полуофициални превозни средства, че лицевата страна на клуба едва се виждаше през проблясващите светлини и кръжащата тълпа. До обикновената линейка имаше даже голяма пожарна кола и камион на аварийните служби. Идея си нямах за какво ни беше големия камион, но сцените на убийства винаги привличат повече хора, отколкото ти трябват, повече полицаи, повече цивилни, повече всичко.

Покрай полицейската лента и загражденията се притискаше цяла тълпа. Някои от жените изглеждаха едва облечени като за октомврийската нощ, така че сигурно бяха хора от околните клубове. Повечето танцьори пристигаха на работа в нормални дрехи и се преобличаха тук. Така че поне част от жените наоколо се бяха измъкнали от работа, за да се присъединят към зяпачите.

Наложи се да паркирам чак пред съседния клуб „Джаз момиче“ – жива музика и забавления. Какво може да е по-добро? Сън, може би. Беше почти четири сутринта. Душът ми беше бил рекорда за скорост, но разстоянието от „Речния“ все пак беше голямо. Бяхме успели да изцапаме блузата ми с кръв, така че носех тениска, която Жан-Клод ми намери отнякъде. Беше бяла, така че отдолу прозираше черния ми сутиен или поне щеше да прозира, ако не носех отгоре коженото яке на Байрон. Може би мога да не го свалям? Не, вътре щеше да е топло. О, добре де. Ако най-лошото, което можеше да се случи беше някой да забележи че нося черен сутиен под бяла тениска, можеше да се броим за щастливци.

Жан-Клод ми беше намерил и бельо, пак прашка, но поне беше удобна, защото беше направена от мек плат за тениски, дори и частта, която влизаше между бузите. Повечето прашки, които бях виждала, имаха ластик или дантела, която се впива в задника и не изглеждаше никак удобна.

Наложи ми се да показвам значка, за да мина през тълпата. Когато стигнах лентата, полицаят най-близко до мен, дори не ме погледна. Видя жена в ботуши, къса пола и кожено яке и каза:

- Клубът е затворен, няма да работиш тази вечер.

Набутах значката си в лицето му и му се наложи да отстъпи назад, за да може да я фокусира.

- Всъщност, офицер… - прочетох името му под ярките светлини - … Дъглас, мисля че ще работя тази вечер.

Той ме погледна отгоре, защото беше по-висок от мен. Наблюдавах по лицето му как се опитва да намести външния ми вид и значката заедно. Не беше първият полицай, който имаше проблем с двете неща, нямаше и да е последния. Може и да мисля като ченге, но не изглеждам като такова. Особено тази вечер.

- Аз съм шериф Анита Блейк, сержант Зербровски ме повика. – Винаги е добре да напомниш на хората, че не си се самопоканил на партито. Имах властта да го направя, но се опитвах да се появявам непоканена толкова рядко, колкото ми беше възможно. Никое ченге, без значение от вида му, не обича някой да се бута в разследването му. Особено в голям случай.

Офицер Дъглас продължаваше да гледа значката ми, сякаш не вярваше че е истинска.

- Никой не ми каза, че федералните ще идват.

- Знаеш ли, часът е четири сутринта. Поисках позволение да мина от любезност, но това е значка на федерален шериф и тя ми да ва правото да пресека тази линия, да вляза на местопрестъплението и да си свърша шибаната работа. Ако ме спрете, офицер Дъглас, ще ви обвиня във възпрепятстване на федерален шериф при изпълнение на задълженията му.

Физиономията му придоби вид, сякаш беше глътнал нещо кисело, но повика друг офицер да дойде. Накара го да заеме неговото място до бариерата и повдигна лентата, за да премина.

- Ще ви преведа, мадам.

Предполагам, че не можех да го обвинявам. Искам да кажа, какво ако значката не беше истинска или не беше моя? Разбира се, ако бях едър, мускулест пич, нямаше да има никакъв проблем. Винаги можеш да различиш ново ченге от някой ветеран. Новаците все още съдят хората предимно по външния вид, като прослужат няколко годинки и спират да го правят. Защото дотогава разбираш че това, което е отвън, не ти казва много за това, което е вътре. Сладка малка възрастна дама може да дръпне спусъка също толкова добре, колкото и едър страховит мъж. Новобранците още не го знаят. Още не са научили урока, че не можеш да познаеш само с гледане.

Офицер Дъглас не скъси крачка заради мен, но не му се и налагаше. Свикнала съм да обхождам местопрестъпления с Долф, който караше Дъглас да изглежда дребничък. Следвах го дори и на ботушите с високи токове. Изглеждаше сякаш искаше да каже нещо, но не го направи. Вероятно и това беше добре.

Някой полицаи от тази страна на реката не ме разпознават по лице. Те мислеха същото, което и Дъглас си беше помислил – че работех тук – защото подвикваха след нас:

- Хей, Дъги, хванал си си готино парче. Без танци на скута по време на работа, Дъглас. – Имаше и по-лоши. Игнорирах всичките. Беше четири сутринта и още не си бях лягала, така че не ми пукаше. Освен това бях научила по трудния начин, че колкото повече внимание обръщаш на такива дрисни, толкова повече от тях трябва да изринеш. Игнорирай ги и обикновено всичко отмира, просто защото не им е интересно, ако не могат да те раздразнят. Освен това дразнеха Дъглас повече, отколкото мен. Аз бях просто безименното момиче, което им даде извинение.

Той ги игнорира, но лицето му гореше по времето, когато стигнахме главните врати. Дори ми отвори вратата, и аз му позволих. Имаше момент в живота ми, когато нямаше да му позволя да ми отвори вратата. Но като гледах лицето му горящо от срам, нямаше да тръгна да се боря с него за вратата. Можеше да ми се случи отново да работя с него, така че майната му, можеше да държи вратата. Освен това, ако привлечах вниманието към него заради вратата, това щеше да даде на колегите му още поводи да го дразнят, а аз не исках да се случва.

Минахме през стъклените врати в тясната приемна, която напомняше за предната част на приятен ресторант, в комплект с малко бюро и метр д‘отел. Макар че вероятно не това беше служебната титла на високия мъж. Но хей – той носеше бял официален костюм с вратовръзка, така че си изглеждаше като метр д‘отел. Последният път, когато го бях видяла, стоеше изправен и сигурен в себе си, взе името ми и това на Ашър и се обади по телефона, за да повика хостеса, която да ни придружи. Сега се облягаше на плота си, държеше главата си в ръце и изглеждаше почти болен.

В ляво имаше тоалетни и къс коридор, който водеше навътре в клуба. От вратата не се виждаше вътрешността на клуба. Това даваше последна възможност да задържат навън нежеланите или непълнолетните, преди някой да е видял голи гърди. Цветовата гама беше в убито синьо и пурпурно, и ако по стените нямаше силуети на голи жени, о, и плакат, рекламиращ, че сряда беше ден за аматьори, щеше да изглежда като ресторант.

Не можех да си спомня името на едрия мъж, просто не можех да си го спомня. Но нямаше значение, защото Дъглас ме преведе покрай него без да каже дума. Нагоре по малката рампа и клубът се изсипа около нас. В ляво имаше хубава масивна бар зона, която щеше да накара всеки клуб да се гордее, но останалото си беше истински стрийптиз клуб. Имам предвид, за какво друго можеш да използваш малки кръгли сцени? Стаята беше предимно в синьо и пурпурно, но може би имаше и други цветове. Не можех да кажа със сигурност, защото по-голямата част на гигантската стая, беше осветена с черна светлина или някакво друго странно осветление, така че дори осветена си оставаше ужасно тъмна. Първият път, когато идвах бях останала изненадана, защото изглеждаше така, сякаш светлината можеше да е тъмна, така че въпреки че нямаше наистина засенчена зона, цялата стая изглеждаше сякаш беше в сянка.

Беше вечер през уикенда, мястото беше пълно, но тихо. Беше се наложило да изключат музиката и безкрайното бърборене на диджея милостиво липсваше. Всъщност толкова тиха, стаята изглеждаше някак грешно, сякаш шумът беше част от декора. В публиката имаше мъже и повече жени, отколкото можеше да се предположи, сега скупчени заедно като опечалени на нечие неочаквано погребение. Танцьорките бяха събрани в единия ъгъл, с детективи в цивилни дрехи, които не разпознавах. Един едър мъж в униформа, която изглеждаше като тази на полицай Дъглас се приближи с големи крачки към нас, носейки тефтерче в едната ръка и химикалка в другата. Все още беше с шапка, сякаш кръглото му лице щеше да е незавършено без нея.

- Дъглас, за какъв дявол ми водиш още една стриптизьорка? Вече сме събрали всички момичета, които бяха в клуба тази вечер. – Той посочи с палец над рамото си. Имаше малки, мънистени очички или може би вече ми беше писнало да ме наричат стриптизьорка, и да ме отписват, сякаш нямах никакво значение, само защото бях момиче и не бях в униформа. – Освен, ако не си видяла нещо отвън. Видя ли нещо, момиченце?

Повдигнах значката си, така че да се вижда и заобиколих Дъглас, така че застанах лице в лице с това, което трябваше да е шефа му.

- Федерален шериф Анита Блейк, а вие сте?

Можех да видя лицето му да потъмнява дори и на странната светлина.

- Шериф Кристофър, Мелвин Кристофър. – Огледа ме отгоре до долу, не по начина по който би го направил мъж, ако смята че една жена е красива, а сякаш ме премерваше и не беше впечатлен. – Знаеш ли, ако не искаш хората да мислят че си стриптизьорка, трябва да се обличаш по-добре, госпожице.

- За вас съм шериф Блейк, шерифе, и в големия град това се наричат дрехи за среща. Полите до коляното излязоха от мода преди няколко десетилетия.

Лицето му потъмня още малко, а очите му преминаха от недружелюбни към враждебни.

- Смяташ че си смешна ли?

- Не, - казах, поех си дълбоко въздух и го изпуснах бавно. – Виж, ти спри да ме наричаш стриптизьорка, а аз ще спра да отправям саркастични забележки по твой адрес. Нека се престорим че сме тук, за да решим престъпление и просто да си свършим работата.

- Нямаме нужда от федерална помощ тук.

Въздъхнах. Огледах стаята и не видях никой, който да познавам.

- Добре, щом искаш да го направим по този начин, така да бъде. Ако ме спреш да разпитам всички вампири преди да настъпи зората, ще те обвиня във възпрепятстване на федерален шериф при изпълнение на задълженията му.

- Някои от тях са ти приятели, така ли? Чух че си примамка за ковчег.

Поклатих глава и заобиколих отдалеко Дъглас, което ме постави извън обсега на шерифа.

- Къде отиваш по дяволите?

- Да разпитам свидетелите – казах, но задържах око върху шерифа, защото не бях сигурна какво ще направи.

- От къде знаеш къде са?

- Не са тук, нито на паркинга, така че трябва да са в „Сапфирената стая“. – Бях почти до малката повдигната платформа, пред двете красиви дървени врати. Там стоеше друг униформен офицер. Била съм тук и преди, така че знаех че звукът вътре беше заглушен. Затова още не бях извикала Зербровски.

Разкопчах ципа на коженото си яке, докато се изкачвах по стълбите. Държах значката в лявата си ръка, така че униформения пред вратата да може да я види ясно. Не бях съвсем сигурна какво щях да направя, ако шерифът наредеше на своя човек да не ме пуска вътре. Вече бях научила, че само защото имах законното право да бъда някъде, не означаваше че местната полиция щеше да ми помага. Нямаше да ме докоснат наистина, нито да изритат задника ми навън, но ако не искаха да ми съдействат, можеха да го направят.

- Моля, отдръпнете се, офицер.

Той започна да се отмества, но шерифът каза:

- Не работиш за нея. Ще се преместиш, когато аз кажа да се преместиш.

Въздъхнах и си помислих, по дяволите. След това ми хрумна идея. Бръкнах в джоба на коженото яке.

- Внимавай към какво посягаш – каза шерифът от твърде близко.

Обърнах се, така че да мога да виждам и него, и другия полицай. Вдигнах телефона си.

- Няма нужда да се превъзбуждате, шерифе. Просто ще звънна по телефона.

Той беше сложил ръце над колана си „Сам Браун“. Не беше свалил закопчалката на оръжието си, така че не беше сериозен. Просто искаше да види дали ще се стресна. Ако смяташе че нещо такова може да ме уплаши, значи си беше играл в плиткия край на басейна прекалено дълго.

Натиснах копчетата, държейки под око полицаите в стаята. Много от тях бяха спряли да разпитват или да пазят, или каквото друго правеха, за да гледат малкото ни шоу. Зербровски вдигна на второто позвъняване.

- Аз съм в клуба, точно пред вратите.

- И защо не си зад вратите? – попита той, звучейки объркано.

- Шерифът нареди на своя човек да не се премества от вратата.

- Не е вярно – изкрещя шерифът, - но ти дяволски сигурно не можеш да нареждаш на хората ми да правят каквото и да било.

Въздъхнах достатъчно силно, така че Зербровски да може да чуе.

- Малко помощ тук.

Зербровски отвори вратата, все още с телефон в ръка.

- Благодаря шериф Кристофър, мисля че с шериф Блейк ще се справи оттук. – Той затвори телефона си, усмихна се на всички и се отдръпна достатъчно, за да мога аз да мина покрай него, но не толкова че да може да мине шерифът, който стоеше на долните стъпала, гледайки го лошо. Най-накрая разбрах че състезанието по дразнене беше започнал преди да дойда, и просто се бях оказала забъркана в него.

Зербровски затвори вратата зад нас и се облегна на нея, клатейки глава. Той е висок метър седемдесет и два, има къса черна коса, която посивява все повече с всяка изминала година. Когато жена му го накара да я подстриже, косата му е къса и прибрана. Когато забрави или е заета, косата му е къдрава и вълниста, и точно толкова неподредена, колкото и останалата част от него. Костюмът му беше кафяв, вратовръзката му бледожълта, както и ризата му. Мисля че за всичките години, през които го познавам това беше първият път, в който виждах всичките му дрехи да си пасват. Добре де, да си пасват и да нямат петна от храна по тях.

Очилата му бяха сребристи и помагаха да скрие, че очите му са уморени, но не и че е ядосан. Отведе ме настрана покрай фонтана с някога истинския препариран лъв, приклекнал до него. „Сапфирената стая“ е кръстоска между ловна хижа, сафари стая и други неща, за които хората си мислят че мъжете мислят че са мъжествени. По-голямата част от стаята е покрита с леопардова шарка, така че първата ми мисъл винаги беше „О, не, тук е избухнал леопард и се е размазал по всичко, но пък хей, животинските шарки са на мода тази година“. Хората плащат стотици долари на нощ, за да бъдат тук, така че сигурно им харесва.

Зербровски обърна гръб на стаята и ми махна да застана пред него, така че никой да не ни вижда, докато говорим.

- Добре дошла на купона.

- Защо държиш всички хора на шерифа отвън?

- Когато пристигнахме, те бяха притиснали всички вампири тук и ги бяха обградили с кръстове. Не ги докосваха, но караха кръстовете да блестят дяволски силно и казваха неща от типа: „Или говорете, или няма да приберем кръстовете“.

- По дяволите, използването на свещени предмети за разпит на вампири беше обявено за нападение преди колко – няма три месеца, във федералния съд?

- Аха – каза той, повдигайки очилата си и потърквайки очи с палец и показалец.

- Всеки вампир тук може да повдигне обвинения – прошепнах.

Той кимна и си намести очилата.

- Както казвах – добре дошла на купона.

Преди отсъждането много полицейски служби имаха свещени предмети като част от униформата си, например игли за ревери или за вратовръзки, но сега трябваше отново да ги носят прикрити някъде по телата си. Свещените предмети вече се смятаха за оръжия, когато ставаше въпрос за вампири. Което означаваше, че шерифът беше извършил нападение със смъртоносно оръжие.

- Само той ли го правеше или и хората му?

- Някои от хората му. Преди да дойдем всичките носеха малки игли за ревери с формата на кръстове. Успях да ги накарам да ги махнат чак след като заплаших, че ще се обадя в най-близкия офис на ФБР.

Погледнах го, защото никое ченге не обичаше да се обажда на онези, които с много емоция наричаха „феберейци“.

- Бих предпочел ФБР да ни вземе целия случай, отколкото да оставя такава помия да се размине. Вампирите са адски уплашени в момента. Не мога да определя дали има някой виновен, защото са или дяволски ядосани, или много стреснати. Повечето от тях дори не искат да говорят с нас, а по закон няма нужда да го правят. – Не се усещаше по гласа му, но досега не го бях виждала толкова ядосан. Можех да го забележа в присвиването на очите му и в начинът, по който ръцете му продължаваха да се стягат. Зербровски обикновено беше спокоен човек, но всеки си има граници. – Имаме съвпадение в Ню Орлиънс и Питсбърг. Много подобни случаи. Две в Питсбърг, пет в Ню Орлиънс, после са се преместили тук.

- Какви сме късметлии – казах.

- Аха – съгласи се той, - но това означава, че можем да очакваме поне още три тела. Трябва да накараме тези мили граждани вампири да говорят с нас.

- Ще видя какво мога да направя. Имаш ли някой, с когото искаш да започна? Имам предвид че е 4:30, имаме не повече от три часа до изгрева. Трябва да им се разреши да се приберат преди това, освен ако не успееш да ги обвиниш в нещо.

- Имаме мъртва жена на страничния паркинг, с множество вампирски ухапвания, а те са вампири. Вероятно мога да накарам съдия да се съгласи да ги задържим като важни свидетели. Познавам съдия, който мрази вампирите достатъчно, за да ми издаде съдебна заповед.

Поклатих глава.

- Опитваме се да загладим нещата, не да ги влошим. В момента могат само да съдят града, нека не им даваме причина да съдят и нас.

Той кимна, после отстъпи настрани и ме покани с жест.

- Всичките са твои, късмет.

В центъра на главната стая, около голямата камина имаше група вампири. Никой от тях не принадлежеше на Жан-Клод. Някои от тях се бяха настанили около маса, в огромни подобни на тронове столове, други на тапицирани места близо до огнището. Един от вампирите стискаше възглавница с животински мотиви, докато седеше пред огъня. Очите му бяха разширени и изглеждаше в шок. Останалите пет бяха уплашени, ядосани или смесица от двете, но се справяха по-добре от гушкача на възглавницата.

Показах им значката си и им обясних коя съм. Но не значката накара гушкача на възглавницата да изстене:

- О, Боже, те ще ни избият.

- Млъкни, Роджър – каза висок вампир с пригладена черна коса и ядосани лешникови очи. – Защо сте тук, госпожице Блейк? Задържани сме против волята си и не сме виновни в нищо, освен в това че сме вампири.

- А вие сте? – попитах.

Той се изправи и поизпъна по-скоро приятния си, консервативен костюм.

- Аз съм Чарлз Мофет.

- Знам това име – казах.

Започна да изглежда нервен, само за момент, после се опита да го преглътне. Не беше мъртъв от дори двадесет години, просто бебе.

- Ти си един от дяконите на Малкълм, от Църквата на вечния живот – добавих.

Отвори уста, затвори я, после се изпъна и заяви:

- Да, такъв съм и не се срамувам от това.

- Не, но Малкълм забрани на който и да е от членовете на Църквата да посещават тази страна на реката с нечестиви цели.

- От къде знаеш какво повелява нашият господар? – опитваше се да блъфира, но нямаше да проработи.

- Защото Малкълм говори с Господаря на града и го накара да се съгласи да казва на Малкълм, ако някой от членовете на църквата посещава клубовете му. Не ви е позволено да ходите на такива лоши места. Вие трябва, и цитирам, да сте абсолютно безукорни.

Един от вампирите, оплешивяващ и с очила, започна да се люлее на стола си.

- Знаех си, че не трябва да идваме. Ако Малкълм разбере…

- Тя е слугата на Жан-Клод и е длъжна да му каже, а той ще каже на Малкълм.

- Всъщност, споразумението е да докладваме, ако се появите в нашите клубове. Малкълм не е поискал да наглеждаме тази страна на реката.

Плешивият вампир ме погледна така, сякаш му бях предложила избавление.

- Няма да кажеш?

- Ако ми кажете всичко, което знаете по случая, не виждам причина да го правя.

Плешивият вампир докосна ръката на Чарлз Мофет. Чарлз се дръпна рязко от него.

- Как можем да ти се доверим?

- Вижте, не аз съм тази, която е подписала морална клауза с господаря си и току що е била хваната в стрийптиз бар – вие сте. Така че, ако някой поставя под въпрос нечия дума, не трябва ли това да съм аз? Искам да кажа – вампир, който престъпва изричните заповеди на господаря си – какво добро е за своя господар или за своята целувка?

- Ние от църквата не използваме думата „целувка“ за група вампири. Малкълм смята че е прекалено чувствена дума.

- Добре, но твърдението ми все пак важи. Предали сте господаря си, църквата си и клетвата си, или в църквата не полагате и кръвни клетви?

- Варварска практика – каза Чарлз, - ние от църквата сме обединени от нашите собствени морални стандарти, не от някаква магическа клетва.

Усмихнах се и посочих обкръжаващата ни стая.

- Готини стандарти.

Чарлз се изчерви, което не е лесно за вампир, но това ми позволи да видя че се е хранил тази вечер, и то обилно.

- От кого се храни тази вечер?

Той само ме изгледа лошо.

- Вижте момчета, часът е 4:30 сутринта. Имаме по-малко от три часа, за да ви отведем обратно в къщи. Искаме всички да сте си тръгнали оттук преди зори, разбирате ли?

Всички кимнаха.

- Тога отговорете на въпросите ми. Мога да кажа кой от вас се е хранил и кой не е. Трябва да знам кои танцьорки или донори са ви нахранили. Ако те са в съседната стая, трябва да говоря с тях. Ако не са – трябват ми имената им и как да се свържа с тях тази вечер.

- Връзката между вампири партньора му е свещена.

- Виж, Чарлз, имаш достатъчно кръв в себе си, за да се изчервиш. Искаш ли да започна да спекулирам откъде си взел толкова много кръв, че да можеш да го правиш?

- Вече бяхме заплашени и обиждани. Не можеш да ни направиш нищо повече.

Обърнах се към останалите.

- Кой иска да отговори на въпросите ми и да получи карта „Няма да кажа на Малкълм“?

Плешивият вампир се изправи. Чарлз му изкрещя. Но Плешивко поклати глава.

- Не, ти не си ми господар, Чарлз. Всички ние в църквата сме свободни същества, това е една от причините, заради която се присъединихме. Ще отговоря на въпросите й, защото това е мое право.

- Нека си намерим уединена стая – казах и му направих знак да ме последва. В малка зона, която вероятно беше предвидена да е за пушачи имаше наистина красив соленоводен аквариум, но зад нея имаше по-малки стаи, където нормално можеш да отведеш една от танцьорките и да получиш частен танц.

Отведох Плешивко в първата стая. Всъщност беше приятно, изобщо не беше претрупано, с малка кушетка, един стол, масичка за кафе и зонално осветление. В стаята пак присъстваше онази „кожена и мъжествена“ тема, но без да е досадна.

- Седни – казах.

Той седна, потърквайки длани върху коленете си от нерви. Беше леко закръглен и мек. Изглеждаше като счетоводител, но в момента, в който оближеше устни, там проблясваше кучешки зъб. На новите им се случваше.

- От колко време си в Църквата?

- Две години. – Поклати глава. – Мислех че ще е секси, нали знаете, вампирите, дрехите, романтиката. – Стисна пухкавите си длани една в друга. – Но изобщо не е така. Пак съм си чиновник, но в различен офис, където ми позволяват да работя през нощта. Не мога да пия, не мога да ям пържола, и умирането не ме направи по-секси. – Той разпери ръце. – Погледнете ме, просто съм по-блед.

- Мислех че Църквата изисква минимум шест месеца учене, преди да ви позволи да направите последната крачка?

Той кимна.

- Така е, но карат моралните неща да изглеждат толкова възвишени, нали знаете, ние сме по-добри от онези други вампири. Не сме перверзници като Жан-Клод и неговите вампири. – Вдигна поглед, беше уплашен и му личеше. – Съжалявам, не исках да кажа…

- Знам какво говори Църквата за нормалното вампирско общество.

- Звучеше толкова благородно.

- Нека позная – имаше една жена, която просто случайно беше вампирка.

Той стреснато вдигна поглед.

- Как разбрахте?

- Просто късмет. Какво стана след като премина промяната?

- Беше ми партньорка през първите няколко месеца, но след това имаше други задължения.

Това беше интересно и го запомних за по-късно. Ако дяконите на църквата прелъстяваха членовете, това можеше да се нарече незаконно и най-малкото да се постави под въпрос моралът й.

- От кого се храни тази вечер?

Въпросът го обърка и той замига срещу мен като заек срещу фарове.

- Саша, името й беше Саша.

- И я доведе тук отзад?

Той кимна.

- Член ли си на клуба?

Ново кимване.

- Чарлз също?

Кимване.

- Повечето хора на масата са членове?

Кимване и после:

- Това е първия път на Кларк тук.

- А Кларк е този с възглавницата?

- От къде знаете?

Поклатих глава, усмихнах се и казах:

- Помниш ли някое друго момиче, от което са се хранили другите, имена или описания? – Помнеше доста. Получих четири имена, две описания и само бедният Кларк не се беше хранил. Разбира се последното го знаех, но винаги е хубаво информацията да се потвърждава.

Със Зербровски за охрана, излязохме в клуба и открихме въпросните момичета. Напаснахме всеки вампир с поне едно момиче. Чарлз се беше хранил от три и даваше големи бакшиши. Две от момичетата му бяха редовни донори. Доста мръснишко за църковен дякон.

Отне ми малко повече от два часа, за да напасна тези, които се бяха хранили, с тези, от които се бяха хранили. Това не означаваше, че не са се измъкнали и не са яли отново, но го правеше по-малко вероятно. Предложих по-късно да сравним радиусите на захапките по мъртвото момиче с тези на вампирите, ако се налагаше. Знаехме имената им и знаехме как да ги открием.

Най-интересната информация ми беше дадена от първия вампир, с когото говорих и от Кларк, който беше толкова уплашен, че би издал и майчиното си мляко. По-рано вечерта бяха идвали още трима членове на църквата, и те също бяха част от групата обикаляща често стрийптиз клубовете. Но никой от тях не беше член на клуба на „Сапфирената стая“. Имах имената им и един адрес за най-скоро умрелият от тях. Може би имаха нещо общо с убийството или просто им беше станало скучно и се бяха прибрали рано. Не беше престъпление да си тръгнеш от някъде.

Зербровски беше повикал щатския патрул, за да ни помогнат, докато изпращахме вампирите до колите им. Никой от тях не беше достатъчно силен, нито достатъчно стар, за да успее да отлети в къщи. Когато пуснахме и последните немъртви спокойно да тръгнат с миниваните и колите си, Зербровски ме отведе настрани и каза:

- Правилно ли чух? Вампирската църква кара членовете си да подписват морална клауза?

Кимнах.

- Другите вампири им викат пижамени мормони.

Той се ухили.

- Пижамени мормони, сериозно?

- Честно.

- Ще трябва да го запомня това, готино е. – погледна зад нас към чакащата линейка, пожарната и всички служители. – Сега след като помогна да спасим вампирите какво ще кажеш да погледнеш местопрестъплението?

- Мислех че никога няма да попиташ.

Ухили се и това почти изтласка умората от очите му.

- Обаче аз ще сляза пръв по стълбата.

Намръщих му се.

- Каква стълба?

- Местопрестъплението и тялото се намират в дупка, оставена от някакви прекалено разпалени строителни работници. Според мениджъра на клуба, започнали да копаят, но нямали всички разрешения за строителство, така че останала само голяма дупка. Затова ни трябват пожарникарите, за да ни помогнат да извадим тялото от дупката, когато приключиш с него.

- Няма да слезеш преди мен в дупката, Зербровски.

- Какво носиш под тази малка, късичка поличка?

- Не е твоя работа и ако не ми позволиш да сляза първа по стълбата, ще те издам пред жена ти.

Той се разсмя и няколко човека се обърнаха да ни погледнат. На тях им беше по-студено, отколкото на нас и бяха също толкова уморени. Не мисля че виждаха нещо смешно.

- Кати знае че съм развратник.

Поклатих глава.

- Колко е голямо мазалото в дупката?

- Нека видим – валя, замръзна, разтопи се, после пак валя.

- По дяволите – казах.

- Къде са ти гащеризоните дето ги носеше на всички местопрестъпления?

- Вече е срещу политиката на фирмата да нося облекло за местопрестъпление при вдигане на зомби. – Това, което не казах на глас беше че бях забравила и бях отишла да вдигам зомби с гащеризон, по който имаше кръв. Съпругата на клиента беше припаднала. Моя ли беше вината, че е толкова крехка? Не Бърт беше казал „стига толкова“, а мажоритарния вот в „Съживители“ ООД. Така че трябваше да спазвам правилото. – Не правих планове тази вечер да лазя из дупки и да гледам тела.

Усмивката се стопи на лицето му.

- Нито пък аз, нека да приключваме. Искам да се прибера и да прегърна жената и децата си, преди да излязат за училище и за работа.

Не му посочих че вече е 6:30 сутринта и вероятността да стигне в къщи навреме, за да види Кати и децата, преди да излязат по задачите си беше почти никаква. Всеки има нужда от някаква надежда, коя съм аз че да ги лишавам от нея.

47

За жената в дупката нямаше никаква надежда, страх, или каквото ѝ се беше случило. Лицето ѝ изглеждаше празно по начина, по който мъртвите изглеждат винаги. Понякога се случва да попаднеш на някого, който изглежда изплашен, но е случайност. Начинът, по който работеха лицевите им мускули в момента на смъртта. Но мъртвите изглеждат най-вече празни, сякаш им липсва нещо основно, нещо повече от липсата на дихание или сърдечен пулс. Виждала съм достатъчно очи, които имат тази окончателна безжизненост, за да мога да твърдя, че не само дъхът си отива със смъртта. Или бях просто уморена и нямах желание да стоя в кал до глезените и да се взирам в жена, която вероятно е била по-млада от мен и щеше да остане такава завинаги. Ако не съм лягала, с приближаването на утрото ставам по-мрачна.

Има много прилики с първия труп. Тази лежи по гръб, точно както последната. И двете са били стриптизьорки. И двете са били убити точно до клуба, в който са работели. Тази беше блондинка, бяла, точно както и първата. От двете страни на шията ѝ имаше серия от ухапвания, и още по едно ухапване на свивката при лявото ѝ рамо, дясната китка и по гърдите. Щеше да се наложи да коленича в калта, за да видя дали няма следи от ухапвания и по бедрата, но не исках. Просто не исках. Бях си дала обещание, че никога няма да се окажа навън, където и да било, без гащеризон и гумени ботуши. Бях взела ръкавици от Зербровски. Когато по-рано опаковах нещата си в джипа, мислех за срещата си, не за работата си. Глупаво.

Изправих се и се почудих дали ще мога да се измъкна, без да пълзя наоколо в калта и да оглеждам всички следи от ухапвания.

– По-висока е поне с трийсетина сантиметра от последната. Руса коса, но много къса, на последната беше дълга. Като се изключи това, си приличат много.

– Радиусите на следите от ухапвания са еднакви.

– Кой е свалил размерите? – попитах.

Той ми каза, но името не ми говореше нищо. Бях от другата страна на реката и не ходех на много местопрестъпления тук. Убивах вампири за щата Илинойс, но не разследвах чак толкова много. Не можех да оставя някой друг да го направи, не и ако не го познавах. Ако дори един радиус от захапка не съвпадаше, това щеше да означава смяна на играчите във вампирската ни група. Трябваше да разберем дали търсим петима, шестима или повече.

Въздъхнах и извадих малката си ролетка от джоба на якето. Тази, която бях започнала да държа в жабката заедно с бебешки мокри кърпички. Първо измерих по-достъпните следи от ухапвания, а Зербровски водеше записки. След което коленичих в калта внимателно и застанах между коленете на жертвата. Калта беше студена. Разтворих краката ѝ и намерих следите от ухапвания по вътрешната страна на бедрата. Измерих всичко, което успях да открия. Радиусите на захапките съвпадаха напълно или приблизително. Използвах различен инструмент за измерванията, което не трябваше да правя. Не трябваше да позволявам на криминалиста да ми дава нещо, което нямаше да нося в себе си следващия път. Това, с което мериш, може да окаже влияние на терена. Теренът не беше лаборатория.

Изправих се внимателно, като целта ми бе да не се плъзна по задник в калта. Ботушите с висок ток не бяха най-доброто, което можех да обуя и да гарантира това. Така че внимавах.

– От "Сапфир" са наредили на охранителите си да обхождат територията им. Поне по един по всяко време. През уикенда би трябвало да бъдат по двама. Дали са видели или чули нещо?

– Единият е видял момичето да излиза, облечена с палтото си. Приключила е работа и е тръгнала за дома си. Видял я е да се запътва към колата си... – той разлисти бележника си, – след което не била там.

Погледнах го.

– Какво каза?

– Той каза, че е тръгнала към колата си, махнал ѝ е, след което нещо е привлякло вниманието му, но се кълне, че е погледнал настрани само за миг, и като е погледнал отново към нея, тя била изчезнала.

– Изчезнала.

– Да, защо имаш такова изражение на лицето си, сякаш това значи нещо?

– Проверил ли е колата ѝ веднага?

Той кимна.

– Да, и когато не я е открил там, се е върнал в клуба, за да погледне дали не е отишла вътре. Когато не е могъл да я намери и там, е отишъл при другия охранител и двамата са започнали да претърсват наоколо. Открили са я.

– Според него за колко време е отклонил поглед?

– Твърди, че било само за няколко секунди.

– Някой проверил ли е дали някой от вътре я е видял да си тръгва? Бих искала да знам кога е напуснала сградата и колко дълго всъщност е гледал в друга посока.

– Нека да се махнем от дупката и да намерим някого, който я е видял да си тръгва и наистина е погледнал часовника.

Той отново прелистваше бележника си. Светлините, които бяха насочили право в дупката, осветяваха всичко, всъщност караха всичко да изглежда малко студено и безжалостно, като че ли тя трябваше да бъде покрита и да не се взират повече в нея. Сантиментална, определено ставах сантиментална.

– Всъщност, една от дамите вътре, клиентка, била харесала много блондинката, тя и съпругът ѝ. Така че е видяла часа, в който жертвата си е тръгнала.

– Това съответства ли на показанията на охранителя?

Той провери двете времена.

– Разлика от десет минути.

– Десет минути е много дълго време, за да се взира в нещо, за което дори не е сигурен, че е видял.

– Мислиш, че е излъгал?

Поклатих глава.

– Не, мисля, че е казал това, което счита за истина.

– Не схващам. За какво намекваш? – не разбра Зербровски.

Усмихнах му се, но не от щастие.

– Един от вампирите би трябвало да бъде господар, това го установихме, но той, също така, би трябвало да умее да замъглява човешкото съзнание достатъчно, че да успее да извърши нещо такова.

– Мислех, че всички вампири могат да замъгляват съзнанието на хората.

Поклатих глава.

– Могат да хипнотизират с погледа си един човек, и ако го ухапят, тогава могат да заличат паметта му. Но, в общия случай, жертвата има смътен спомен за очи, понякога за животно с пламтящ поглед, или за фарове на кола, които са много ярки. Мозъкът се опитва да намери логично обяснение на случилото се.

– Добре, значи един от вампирите го е повалил с погледа си.

– Не, Зербровски, обзалагам се, че не е било с поглед. Обзалагам се, че е било от разстояние и не го е гледал директно. Ще разговарям с него, ще видя какво си спомня, но ако не е ухапан и няма някакъв странен спомен, значи това му е направено от прилично разстояние и без пряк контакт.

– И какво? – попита той, звучейки раздразнен и уморен.

Не го приех лично.

– Това означава, че един от вампирите е стар, Зербровски. Стар и вампир-господар. Говорим за сравнително голям талант. Списъкът е ограничен.

– Имена?

Поклатих глава.

– Нека да говорим с охранителя и да го накараме да се съблече.

Той ме погледна над рамките на очилата си, преди да ги бутне обратно на носа си.

– Да не би току-що да каза това, което си мисля, че каза?

– Трябва да го проверим за ухапвания от вампири. Ако е чист, значи търсим някакъв голям играч, казано по вампирски. Ако има следа от ухапване, значи не е голям. Повярвай ми, от това зависи кого ще разпитваме след него.

– Това хора на Жан-Клод ли са? – попита Зербровски.

– Не – отвърнах.

– Как може да си сигурна? – поиска да разбере той.

Как можех да съм сигурна? Бях достатъчно уморена, за да оставя въпроса да виси в главата ми, да се чудя какво би казал Жан-Клод. Щеше ли да гарантира, че това не биха могли да бъдат негови хора? Мисълта бе достатъчно, внезапно той се появи в съзнанието ми. По дяволите.

Той виждаше това, което виждах и аз, което не беше добре по време на разследване на убийство, при което жертвата е била пресушена от вампири. Понечих да се предпазя, да го изритам, но внезапно разбрах отговора на въпроса си.

– Кръвната клетва ще ги държи настрани, защото противоречи на изричните ми заповеди да привличаме отрицателното внимание на полицията.

Помислих си "Лив веднъж вече наруши клетвата." и той ме чу.

– Тогава не бях le sourdre de sang*. Сега не е толкова лесно да се отървеш от клетвата ми, ma petite.

(*Буквално – "фонтан на кръвта". Първият от кръвната линия)

Бях тиха прекалено дълго. Зербровски попита:

– Добре ли си?

– Размишлявах – обясних. Знаех за кръвните клетви, но не бях разбрала колко важни са всъщност или какво би трябвало да означават. – Всички хора на Жан-Клод трябва да положат кръвна клетва. Тя ги обвързва с Господаря на града. Той е забранил на вампирите си да правят такива неща.

– Твърдиш, че това е невъзможно заради кръвната клетва?

– Не е невъзможно, но е по-трудно. Зависи колко е силен Господарят, към когото са положили клетва.

– Колко силен е Жан-Клод?

Почудих се по какъв начин да обясня и накрая се спрях на:

– Толкова силен, че бих заложила добра сума, че това не е направено от някой от хората му.

– Но не би могла да го гарантираш.

– Гаранциите са за техниката, не за убийствата.

Той се ухили.

– Това е готино, може да го използвам някой път.

– Заповядай.

Усмивката му избледня.

– Все още не разбирам напълно работата с кръвната клетва. Може би съм просто прекалено уморен за свръхестествени истории, обясни ми го отново по-късно.

– Нека да го опростя.

– Би било добре – съгласи се той.

– Разбрах от вампирите, които разпитвах тази вечер, че Малкълм е отменил полагането на кръвна клетва към Църквата. Прекалено варварско било.

Жан-Клод бе все още в главата ми и чу казаното от мен. Усетих прилив на страх от него, страх, граничещ с паника.

– Добре, а това какво точно означава? – попита Зербровски.

Трябваше да си поема дълбоко дъх, за да мога да говоря през страха на Жан-Клод. Гласът му в главата ми изрече:

– Сигурна ли си в това, ma petite?

Позволих на казаното гласно от мен към Зербровски, да отговори и на Жан-Клод.

– Това означава, Зербровски, че наоколо имаш стотици вампири, на които единствено собствената им съвест и моралните клаузи, които са подписали, им пречат да правят неща като това убийство.

В главата ми Жан-Клод ругаеше на френски и въпреки че разбрах тук-там по някоя дума, повечето ми беше прекалено бързо.

Зербровски се усмихна, а усмивката постепенно се разшири до ушите му.

– Твърдиш, че Църквата се доверява на членовете си, че ще се държат като добри граждани, но гаджето ти не е толкова доверчив.

– Ще проверя новите господари, които са дошли в града по покана на Жан-Клод, но бих заложила парите си на Църквата на вечния живот.

– Долф би казал, че това е така, защото не искаш хората на Жан-Клод да са виновни.

– Да, би го казал, но ще ти кажа следното, Зербровски: Мисълта, че единствено човешкият морал кара всички тези нови вампири да се държат добре, ме кара почти да се съглася с Долф.

– Да се съгласиш с какво?

– Да ги избием всички.

Жан-Клод изрече:

– Не казвай това гласно на полицията, ma petite. Може и да се стигне до това, а ти няма да искаш приятелят ти да си спомни този разговор. – Беше прав.

– Мамка му, Анита, някои от най-добрите ти приятели са кръвопийци.

– Да, но при тях има правила, а Малкълм се опитва да се отнася с тях като че ли са просто хора с дълги зъби. А те не са, Зербровски, наистина не са. Дори да се окаже, че това е дело на група подивели вампири, които са се изплъзнали от полезрението на всички – моето, на Жан-Клод и на Малкълм, със сигурност ще ни се наложи да разговаряме с него относно нова му политика.

– Защо ли си мисля, че като спомена "разговаряме", не включваш мен или някое от другите ченгета? – Той ме гледаше, а шеговитите, развратни коментари бяха изчезнали. Виждах много интелигентен поглед на полицай.

Въздъхнах и направих крачка към стълбата. Бях разкрила много, прекалено много. Гласът на Жан-Клод прозвуча в главата ми:

– Трябва да кажеш нещо, с което да омекотиш думите си, ma petite.

Замислислих се какво да кажа гласно на Зербровски.

– Уморена съм, Зербровски, моля те не споменавай на Долф, че смятам, че всички вампири от Църквата би трябвало да бъдат очистени. Не го мисля наистина.

– Няма да кажа на никого, особено на Долф. Той вероятно би започнал с новата си снаха, което би било кофти.

Кимнах.

– Но ако изведнъж стотици вампири започнат да се държат зле, аз съм тази, на която ще се обадят. Със сигурност никога не искам да се опитвам да убия толкова много от тях. Добра съм, но не чак толкова.

– За няколкостотин дори ти ще имаш нужда от помощ – отбеляза той. Въздъхна продължително. – Разбирам защо подобна идея те вбесява и те кара да се чувстваш изморена. По дяволите, тя изморява и изнервя и мен.

– Ще се опитам да разбера от колко време тази политика на неполагане на кръвна клетва е в сила – казах.

– И после какво?

Бях поставила ръцете си на стълбата.

– Ще се оправям с това.

– Ma petite, отново се държиш непредпазливо.

Прошепнах:

– Махни се от главата ми.

– Какво означава това, Анита? Ти си федерален шериф, вече не можеш да се правиш на самотния рейнджър. Имаш значка.

Облегнах чело на стълбата, изцапах лицето си с кал и се дръпнах рязко назад. Отговорих му толкова откровено, колкото можех.

– Ще дадем избор на Малкълм: или той ще ги накара да полагат кръвна клетва пред него, или ще го правят пред Жан-Клод.

Внезапно Жан-Клод зазвуча по-силно от всякога в главата ми.

– Спри сега, ma petite, умолявам те, не го изричай гласно.

Това, което не казах на глас бе, че всеки вампир, който не искаше да вземе участие в церемонията, вероятно беше мъртъв. Сега споделях спомените на Жан-Клод и знаех, че кръвната клетва бе един от най-усърдно съблюдаваните им закони. Бях виждала какво може да стане, ако клетвата не е достатъчно силна, а какво би станало, ако въобще я няма?

Вече бях на стълбата, когато Зербровски каза:

– А какво ще стане, ако вампирите не искат да положат клетвата?

За миг замръзнах на стълбата, след което излъгах:

– Не съм сигурна. Надявам се, че това става само при Малкълм, а не при всяка една от църквите им в страната. Говорим за нещо, което досега никога не е било правено, Зербровски. Доколкото знам, нито един вампир-господар досега не е позволявал на вампирите си да се увеличават така, без първо да се подсигури като техен лидер, и то не само като празно понятие. Преди никога не е било правено. Вампирите не си падат много по новите идеи.

– Да не би да казваш, че онези, които не положат клетва, ще бъдат избити? Анита, те имат права.

– Знам това, Зербровски, по-добре от повечето хора. – Ругаех Малкълм, ругаех го за бъркотията, която беше започнал. Дори ако убийците не бяха от неговите хора, това беше само въпрос на време. Вампирите не са хора, не разсъждават като хора. Осъзнах, че Малкъл се опитва да направи с Църквата на вечния живот това, което Ричард се опитваше да направи с Клана на Каменния трон. И двамата се опитваха да се отнасят с чудовищата така, като че ли те бяха просто хора. Не бяха. Господ да ни е на помощ, но не бяха.

Жан-Клод прошепна:

– Трябва да изпратим пратеници в Църквата и да видим колко зле е ситуацията.

Не отговорих, защото бях почти сигурна кой ще бъде пратеникът. Аз.

Тръгнах да се изкачвам по стълбата и чак когато Зербровски свирна с уста, се сетих какво носех под полата.

– Блейк, имаш много хубав...

– Не го казвай, Зербровски.

– Защо не?

– Защото, ако го кажеш, ще те поваля на земята.

– Задник – продължи той.

– Предупредих те – казах.

Той се разсмя.

Когато и двамата бяхме стъпили здраво на земята, го подсякох с крак в удобна локва кал. Той ме напсува и всички се разсмяха. Зербровски каза:

– Ще се оплача на Кати, че се държиш лошо с мен.

– Тя ще бъде на моя страна. – И наистина щеше. Всъщност, познавах Кати Зербровски достатъчно добре, за да знам, че съпругът ѝ не би ѝ съобщил, че ми е казал, че имам хубав задник. Би го счела за грубо.

Гласът на Жан-Клод прозвуча като ехо в главата ми:

– Наистина имаш.

Казах му да млъкне и този път ме послуша.

– Изгревът наближава и трябва да почивам. Ще говорим отново, когато се събудя.

– Приятни сънища – прошепнах.

– Мъртвите не сънуват, ma petite. – И изчезна.

48

На охранителя не му хареса, че трябва да се съблече. Казах му, че може да го направи докато гледаме само аз и полицаите, или може да използва една от сцените. По негов избор. Изглежда не ми повярва, но не искаше да рискува. Оказа се чист, без вампирски ухапвания. От една страна, по дяволите, защото вампир господар се хваща по-трудно, задържа се по-трудно и се убива по-трудно. От друга страна, супер, защото списъкът с вампири, които могат да направят такова нещо е доста кратък. Или трябваше да е, ако разбирах правилно сделката между Малкълм и Жан-Клод. Добре де, технически сделката е била сключена между Малкълм и Николаос, старият Господар на града. Бях я срещала, по дяволите, аз я бях убила, така че симпатизирах на вампирите, събиращи се в църквата и не искащи да й дължат нищо. Но Жан-Клод беше запазил договорa с църквата, при няколко условия. Едно от които – не се допускат никакви вампири с господарско ниво в града, без първо да се мине през Жан-Клод. Така че или Малкълм не спазваше условията на сделката, или не знаеше че има някой толкова силен в своята общност. Или нито Малкълм, нито Жан-Клод бяха почувствали вампир от този калибър да влиза на тяхна територия. Ако последното беше вярно, бяхме много, много загазили, защото това щеше да вдигне нивото на силата му до такова, с което никой от нас не би искал да се справя.

А може би Жан-Клод беше допуснал господар при Малкълм, без да разбере, че няма да има кръвна клетва, която да го държи под контрол? Имах толкова въпроси, че главата ме болеше и никакъв шанс да получа отговор, докато Жан-Клод не се събудеше за деня. Върнах се обратно в Сейнт Луис под ранните лъчи на зората, щастлива че си носех слънчевите очила. Доволна, че не шофирах направо на изток. Индиректният блясък беше достатъчно лош.

„Циркът“ беше по-близо от моята къща, така че отидох там. Понякога оставах да преспя там, за да имам среща с Жан-Клод, но по-често защото беше по-близо. Очите ми бяха толкова уморени, че горяха, а тялото ме болеше по-онзи начин, почти все едно си болен, който е знак че е използвало всичките си резерви, за да те поддържа буден и в движение.

Спрях на служебния паркинг на „Цирка на прокълнатите“ в почти 8:30 сутринта. Там имаше още три коли. Едната беше на Джейсън, а другите не ги разпознах. Но трябваше да са на хора, които не просто работеха тук, а и живееха тук и можеха да шофират. Това стесни групата. Мисля че Минг Ди шофираше, може би и Фауст, но не бях сигурна, а бях толкова уморена, че не ми пукаше.

Прекосих паркинга под бързо засилващата се светлина и преборих желанието да се изгърбя. Използвах ключа си за задната врата и навлязох в благословения здрач на склада.

Заключих вратата зад мен, облягайки се на нея за една-две секунди. Преди не толкова много време на тази врата изобщо нямаше ключалка, трябваше някой да ти отвори, за да влезеш. Но ги бях накарала да поставят по-хубава врата, от подсилена стомана, с ключалка. Без ключалката се налагаше някой постоянно да стои в малка наблюдателница, близо до покрива. Наблюдателят изпращаше някой долу, ако трябваше, за човека пред вратата. Казах че ми изглежда глупаво, след като на предната врата имаше ключалка. Това просто затрудняваше работниците да влязат, освен това понякога имаше кратък интервал точно преди зазоряване, когато наблюдателницата оставаше празна, и често се случваше точно тогава да се опитвам да вляза. Тропането по вратата призори бързо омръзва.

Проверих отново дали съм заключила и си проправих път през кутиите, които винаги стояха наоколо, към голямата врата, водеща към стълбите. Стълбите водеха надолу, много надолу. Бях толкова уморена, че ако имаше асансьор, щях да го използвам. Но нямаше. Стълбите всъщност бяха част от защитата на „Цирка“. Първо, стъпалата си бяха доста, така че трябваше да си доста сериозен решен, за да слезеш до дъното. Второ, имаше места по пътя надолу, където можехме да направим засади, ако се наложеше. Трето, стълбите бяха направени странно, сякаш това за което бяха създадени поначало не беше ходило на два крака или поне не е било с размера на човешко същество. Ако не знаеш какво те чака накрая, можеше да започнеш да се чудиш какво всъщност използва тези стълби. Всъщност само вампири и превръщачи, но враговете ни не го знаеха. Жан-Клод окуражаваше слуховете, че тук долу имаше и други неща, по-големи, не толкова човешки неща. Стратегията ме устройваше – карай враговете ти да се страхуват и да предполагат.

По времето, когато се добрах до голямата желязна врата на дъното, погледът ми се замъгляваше от липса на сън. Измъкнах отново връзката си с ключове. Този не беше труден за откриване. Беше единственият огромен, старомоден ключ във връзката. Изглеждаше като гигант между джуджета, спрямо останалите на връзката.

Вкарах ключа и ключалката се раздвижи гладко и добре смазано. Пантите бяха също толкова тихи, макар че ако бях силна само колкото човек, вероятно щях да се затрудня с тежестта на вратата. Тя беше предназначена да устои на блъскане с неща по-големи от ръце.

Затворих я зад мен, заключих я и поставих големия лост на място. Ако някой друг се довлечеше толкова късно, беше без късмет. Но обикновено толкова късно след изгрев нямаше проблем да използваш големия механизъм. Фактът че не беше поставен вероятно означаваше, че Жан-Клод се беше досетил че ще дойда тук за през деня.

Преминах дългите копринени завеси, които образуваха стените на дневната. Дори не обърнах особено внимание на златно-бяло-сребърното обзавеждане, нито на картината над огнището. Сега след като външната врата беше заключена, единственото за което можех да мисля беше съня.

Отидох в стаята на Жан-Клод, но трябваше да се досетя по-рано. Намерих него и Ашър свити под чаршафите. И двамата красиви в смъртта, както бяха и в живота. Златните вълни на Ашър лежаха като металическа пяна над бялата възглавница. Очите му бяха затворени, така че не можех да видя бледосините му очи, като очите на сибирско хъски. Толкова бледо сини, колкото на Жан-Клод бяха тъмносини. Ашър лежеше настрани, така че небелязаната страна на лицето му беше обърната към светлината. Вероятно бяха оставили светнато заради мен. Без светлина стаята беше тъмна като пещера. Нямаше прозорци. Жан-Клод лежеше притиснат към гърба на Ашър, с една ръка прехвърлена през кръста му и длан, лежаща върху белезите на дясната страна на тялото на Ашър. Някога Ашър бил русата половина към тъмната красота на Жан-Клод, после някакви добронамерени служители на църквата го заловили и използвали светена вода, за да прогонят дявола от него. Светената вода действа върху вампирската плът, както киселината на нашата. Същите тези служители бяха изгорили на клада човешкият слуга на Ашър и негова голяма любов – Джулиана. Християнството е хубава религия, но някои от нещата, направени в нейно име, не са.

Докоснах лицето на Жан-Клод, преместих кичур коса зад едното му бледо рамо. Кожата му беше студена на допир и щеше да става по-студена. Целунах челото на Ашър и все едно целувах мъртвец. Призори вампирите не заспиват, те умират. Те наистина са съживени трупове. Само не бях сигурна какво точно ги съживяваше.

Не можех да спя в леглото с два трупа. Изстиващата плът просто ме ужасяваше. Не бях сигурна, че някога ще мога да спя с вампир, имам предвид наистина да спя. Което ме остави чудеща се кое легло да използвам. Ако в стаята имаше кушетка, щях да легна там, но нямаше. Докато не бях поискала, в стаята нямаше дори столове. Когато имаш такова огромно легло, кой би искал да седи на стол?

Измъкнах се обратно и затворих тихо вратата зад себе си, не че щях да ги събудя, а просто по навик. Отидох в стаята на Джейсън. Нямаше да ми е за първи път. Не почуках, защото очаквах всички да са заспали и бях права. Джейсън се беше свил на далечния край на леглото, русата му коса стърчеше точно над завивките. Някой друг се беше притиснал към гърба му и само за миг си помислих че съм сгафила и там има жена, но познах разпиляната кестенява коса. Натаниел беше тук за през нощта. Отново, не за първи път.

Бяха оставили лампата в банята да свети, а вратата леко отворена. Не бях сигурна, че е заради мен, по-скоро, за да може Натаниел да се ориентира къде е, ако се събудеше през нощта. Първите няколко пъти, когато се бях събудила в абсолютната тъмнина в една от тези стаи без прозорци, бях почувствала клаустрофобия. Обичах да има малко светлина.

Бях почистила калта от лицето си с бебешките кърпички в колата и щом свалях ботушите и чорапите, щях да се отърва от цялата кал. Беше почти чудо, че не бях паднала, носейки високите токове в калта. Свалих коженото яке и го сгънах хубаво. Нямаше столове, така че седнах на пода и свалих циповете на ботушите, после събух чорапите, поставяйки ги до стената, така че никой да не се спъне в тях. Полата се беше вкоравила от изсъхналата кръв. Фактът че никой от вампирите в клуба не беше казал нещо за това, говореше че или не можеха да я надушат, или смятаха че е прекалено варварско да го отбележат.

Оставих полата на самостоятелна купчина. Не бях сигурна че дори химическото може да я спаси.

Свалих бялата тениска и направих трета купчина за дрехи, които бяха чисти. Сутиенът ми отиде на тази купчина. Облякох отново тениската и останах с прашките. Сигурно щеше да ми е по-удобно без тях, но тениската не ми беше достатъчна. Никога не бях спала гола с Натаниел, а с Джейсън само веднъж, когато бях припаднала в този вид. Имах нужда от пижама. Но това което исках повече от всичко друго на този свят беше да увия колкото мога повече от умореното си тяло около Натаниел, и да спя.

Пропълзях под завивките от далечната страна на леглото и се преместих, докато не се допрях до голия гръб на Натаниел. В момента, в който го докоснах, той се размърда насън. Плъзнах тялото си покрай неговото, докато не се притиснах към гърба му в поза „лъжички“, както спяхме повечето нощи в къщи. Не носеше нищо. Това не беше заради сексуалната ориентация на Натаниел и Джейсън. А заради това че и двамата бяха превръщачи. Те не виждат смисъла да носят дрехи, не и ако могат да минат без тях.

Притиснах се до тялото на Натаниел и той се намести между мен и Джейсън. Който дори не се размърда. Допрях лице до косата на Натаниел и ароматът на ванилия, носещ се от нея, ми беше достатъчен. Бях си у дома и заспах.

49

Нещо ме събуди. Не бях сигурна какво. Изведнъж се оказах будна в полумрака на спалнята на Джейсън. Все още бях сгушена до Натаниел, а от другата му страна лежеше неясната руса форма на Джейсън. Нищо не се бе променило, така че какво ме накара да се събудя?

Лежах и се ослушвах напрегнато. Нямаше какво да чуя. Долавях единствено тихото дишане на момчетата и шумоленето от чаршафите, когато Джейсън се движеше в съня си. Стаята бе напълно тиха. Да не би да бях чула нещо? И тогава наистина чух – вода. Звук от течаща в банята вода.

Плъзнах ръката си под възглавницата, а "Браунинг"-а беше там в кобура. Когато не бях вкъщи с оръжието си в кобура му, предназначен за рамката на леглото, го държах закопчан в кобура, просто за всеки случай. Щеше да бъде жалко, ако нечия ръка случайно щракнеше предпазителя, а друга ръка натиснеше спусъка, и... Е, схванахте идеята. Разкопчах кобура, извадих оръжието и сложих длан върху устата на Натаниел.

Той се събуди рязко, с широко отворени очи. С оръжието посочих към леко открехнатата врата на банята. Той кимна и докосна рамото на Джейсън, докато аз се плъзнах от леглото и се приближих към банята.

Предпазителят беше свален, държах оръжието с две ръце, насочено към тавана. Можеше някой от другите превръщачи да е дошъл да ползва банята. Беше типично за тях да не будят никого и просто да предположат, че няма да има проблем. Би било ужасно да убия някого само защото е използвал погрешния душ.

Минах далече от вратата, за да не се вижда сянката ми, въпреки че с тъмната стая зад мен, това вероятно нямаше да се случи. Но по-добре да бъдеш предпазлив. Наложи се да навия черния си копринен пеньоар върху едната си ръка, за да не се спъна в него. Не помнех да съм го обличала.

Застанах до пантите на вратата и се отпуснах на едно коляно, защото можеше да има някой с оръжие от другата страна, а повечето хора се целеха по-високо от главата ми, когато бях коленичила. Придържах се колкото се може по-близо до касата на вратата и започнах да я отварям леко с ръцете си, които все още държаха оръжието. Надявах се да дам време на очите си да привикнат към светлината, преди този, който беше вътре, да забележи движението на вратата. Не бях толкова глупава, че просто на скоча в ярко осветената баня от почти тъмната стая. В продължение на секунда или две щях да бъда сляпа. Ако бях сигурна, че става въпрос за някой лош, щях да стрелям на сляпо, но не бях.

Под вратата се процеждаше вода, пеньоарът на коленете ми беше мокър. Това, което първоначално бях помислила за течащ душ, се оказа ваната. Сега можех да чуя разликата в шума. Някой беше препълнил ваната. Какво ставаше, по дяволите?

Вече бях отворила вратата широко и я бях опряла в стената, но не се виждаше никой. Само ваната, с преливаща от нея вода, и течащият с пълна сила кран в стената над ваната. Долната част на краката ми беше подгизнала. Беше студено, толкова студено. Сякаш бяха пуснали само студената вода. Защо някой ще се къпе само със студена вода?

Имаше само мивка, част от стена, стол и вана с душ. Помещението беше достатъчно малко, че можех да обхвана цялото само с един поглед. Нямаше място за криене. Това някаква шега ли беше? Може би някой се беше промъкнал докато спим, запушил ваната и пуснал водата? Да не би да са мислели, че ще забележим, преди да се наводни? Интересуваше ли ги? Глупава шега.

Изправих се на крака и започнах да вървя във водата. Стигаше до глезените и това не изглеждаше наред. Имам предвид, не би трябвало да бъде толкова дълбоко. Водата улови края на пеньоара и го задърпа като че ли се движех в течащ поток. Беше студено, ледено студено, толкова студено.

Вече стоях над ваната, а водата бе мътна. Не можех да видя дъното на ваната и това не беше нормално. Не бе толкова дълбоко. Ваната беше бяла, а водата – чиста. Защо не можех да видя през нея?

Продължих да държа оръжието насочено нагоре, но се пресегнах, за да спра водата. Почти очаквах нещо да сграбчи ръката ми, но това не се случи. Кранът просто спря да тече и последвалата тишина бе оглушителна. Чуваха се тихи звуци, плискане на вода, която се разливаше из стаята. Водата се изчисти като чаша с вода, налята от чешмата, в която е имало прекалено много минерали. Тази млечна белота потъна на дъното и във водата се показа нещо. Нещо изплува от мъглата и се видя по-ясно.

Бледа ръка, разпиляна червена коса и изведнъж се взирах в лицето на Деймиън. Очите му бяха отворени широко и мъртви, но бе посред бял ден. Той беше мъртъв. Не беше нужно да диша. Можеше да се намира под вода. Това нямаше да го нарани. Но логиката не ми помогна. Като го видях как се носи и направих това, което бих направила, ако беше човек – пресегнах се към него.

Пуснах оръжието на пода и потопих ръцете си във водата. Докоснах го, сграбчих го за ризата и започнах да го дърпам нагоре, през водата, но сякаш тя бе по-тежка, отколкото бе нормално. Толкова тежка и толкова студена. Той бе почти на повърхността, когато осъзнах, че това не е вода, а лед. Деймиън беше замръзнал в огромен леден блок, а ръцете ми бяха замръзнали заедно с него, в капан.

– Анита, Анита – се чу гласът на Натаниел, ръката му бе върху рамото ми и се събудих в спалнята на Джейсън. Пулсът ми ме задушаваше. Седнах и се огледах. Вратата на банята беше открехната, но не се чуваше вода. Сън, само сън.

Започнах да треперя. Все още замръзвах. Студено, толкова студено.

– Сънувах, сънувах Деймиън. Беше толкова студен, в лед.

– Кожата ти е ледена – каза Натаниел.

Джейсън се изправяше, късата му руса коса бе разрошена, а очите му бяха натежали от сън.

– Какво има?

Натаниел ме прегърна, като разтриваше нежно студените ми рамене.

– Каго си яла за последно, Анита?

– С теб, по пътя.

– Това беше преди дванайсет часа. – Той погледна Джейсън. – Тя има нужда от храна.

Джейсън не зададе въпроси, само пропълзя през леглото, застана на колене до малкия хладилник, който изпълняваше ролята на нощно шкафче. Извади купа с плодове – ябълки и банани.

– Не обичам студени плодове – възразих.

– Анита, сънуваше Деймиън, защото се хранеше от енергията му. Изяж един банан – настоя Натаниел.

Внезапно осъзнах, че е прав. Студът ме караше да оглупявам. Джейсън ми подаде плода. Натаниел ми помогна да го обеля, защото треперенето беше станало по-лошо и аз не можех. По дяволите.

Натаниел ми го даваше на хапки, докато зъбите ми започнаха да тракат. Когато успях да го изям, треперенето беше намаляло малко, но не много.

– Месо, протеини – каза Натаниел.

Джейсън повдигна капака на кутията с китайска храна за вкъщи, но поклати глава отрицателно без да я предложи.

– Прекалено стара. – Извади кутия от стиропор и я подаде. – Мексикански дреболии от "Ел Марей" от вчера.

Натаниел я отвори, взе с пръстите си парче говеждо и го доближи до устата ми.

– Яж.

Ядох, а месото беше невероятно вкусно, дори и студено. Изглежда, че то напълни не само стомаха ми. Подбирах през пържения лук и чушки и ядях само месото. Когато кожата ми вече не беше студена на допир и бях престанала да треперя, забавих темпото и поклатих глава.

– Не мога да ям повече.

– Изяде повечето месо – отбеляза Джейсън. Стоеше до леглото на колене, беше подпрял ръцете си върху него и бе отпуснал брадичката си върху тях. –  Да не би да чух Натаниел да казва, че си ядяла енергията на Деймиън?

Кимнах.

– Жан-Клод твърди, че си създала втори триумвират с Натаниел и Деймиън.

– Явно – съгласих се аз.

– Доколкото разбирам, в момента още трупате опит – каза той.

– Би могло да се каже така. За втори път в продължение на по-малко от двайсет и четири часа едва не убих Деймиън.

Джейсън се опули.

– Как така?

– Опитва се да прави това, което е правила винаги – обясни Натаниел, докато подаваше затворената кутия на Джейсън. – Едва яде, едва спи, не полага никакви грижи за себе си, освен тренировките.

– Не мога да заява на ченгетата: "О, съжалявам, трябва да подремна." – възразих.

– Така е, но те предупредих, че трябва да ядеш повече. Казах ти, че се държиш повече като ликантроп, отколкото като вампир. Всичко, което трябваше да направиш, бе да минеш през друг ресторант по пътя. Има денонощни заведения за бързо хранене.

Тонът му не ми хареса.

– Не се сетих. Исках само да поспя. Бях толкова уморена, че ми се виеше свят.

– Или ти се виеше свят, защото енергията ти стигаше дъното – каза Натаниел ядосано, – но не помисли за това, нали?

– Не, не помислих. Доволен ли си?

– Не – отвърна той, – защото след като Деймиън умре, от кого мислиш, че ще започнеш да взимаш енергия? – Беше толкова ядосан, че погледът му бе потъмнял и беше станал почти лилав.

Започнах да се вбесявам в отговор, защото кошмарът ме беше изплашил и фактът, че бях застрашила Деймиън, също ме беше изплашил. Почувствах се глупаво за това, че не се бях сетила да ям, когато Натаниел ми го обясни. Просто бях толкова изморена. Като се замисля за това, бях по-изморена, отколкото би трябвало, нали? Исках да му бъда ядосана, защото вината беше моя. Мразя, когато вината е моя. Мразя да греша, особено толкова много.

– Прав си, прав си. Съжалявам. Наистина.

– Няма да спориш? – попита Джейсън.

– Защо да споря, когато ще загубя? Бях невнимателна. Не става въпрос само за стария или за новия триумвират, а и за ardeur. Най-накрая го овладях, донякъде.

– Какво означава това? – не разбра Джейсън и се изправи, за да седне на ръба на леглото. Беше гол. Бил е гол през цялото време. Просто не бях забелязала. Но сега го видях и го погледнах много целенасочено в очите.

– Това означава, че ardeur вече не се появява сам.

– Това е хубаво, нали? – попита Джейсън, докато изучаваше лицето ми, сякаш беше объркан от изражението ми.

– Това е добрата новина – отговорих, – лошата е, че ardeur не се появява, но все още трябва да бъде хранен. Няма да ми напомни "време е за хранене". Точно това стана с Деймиън по-рано. Не бях хранила ardeur повече от дванайсет часа, много повече, но и той не се появи.

– Значи не си го хранила – изрече тихо Натаниел.

– Точно така – потвърдих.

– И започна да изсмукваш енергията на Деймиън – продължи той.

Кимнах.

– Той се появи в главата ми, донякъде.

– И след това нахрани ardeur – каза Джейсън.

Кимнах.

– Преди да отидеш в клуба – изрече Натаниел отново с тих глас.

– Да. – Обърнах се и го погледнах, но изражението в очите му ме накара да се чувствам зле и ме вбеси. Изглеждаше наранен и това не беше моя вина. Но да изрека, че не по моя вина се е наложило да правя секс с други мъже, по някакъв начин звучеше погрешно, така че не го казах. Той имаше пълно право да му писне да спя с всеки друг, но не и с него.

– Направих минималното за едно похапване, само колкото да се справя временно – поясних.

– С кого? – попита той, а очите му бяха широко отворени  и предпазливи.

– Реквием.

– Ако вече си се хранила от енергията на Деймиън, значи е трябвало да нахраниш ardeur по-рано, нали? – попита Джейсън. Мисля, че наистина се интересуваше, но и се опитваше да спре скандала, преди да е започнал. Не бях сигурна, че ще се караме, но и не бях сигурна в обратното.

Помислих върху въпроса на Джейсън и най-накрая отвърнах:

– Да, предполагам.

– Чрез ardeur придобиваш енергия, нали така?

– Да.

– В такъв случай как така ти си източникът на енергия на новия триумвират? Твоята енергия дава сила на основно Деймиън и в по-малка степен на Натаниел.

– Защо на мен в по-малка степен? – не разбра Натаниел.

– Ти си жив. Ти самият караш сърцето си да бие, при Деймиън не е така.

Натаниел кимна.

– Добре.

– Какво имаш предвид, Джейсън? Знам, че мислиш за нещо конкретно.

– Нима бих могъл да мисля? – се ухили той.

Поклатих глава.

– Зад тези сини очи се крие много остър ум. Просто не позволяваш на всеки да го види, така че да, имаш някаква идея. Каква е?

– Налага се Анита да яде по-често, нали?

И двамата кимнахме.

– А ако се налага да храни и други неща по-често?

Мисля, че и двамата си поехме дъх, за да попитаме какво има предвид, след което и двамата едновременно го разбрахме.

– О, мамка му! – възкликнах.

Натаниел изрече:

– О, господи!

– Преди тази вечер, беше на всеки дванайсет часа, или на четиринайсет, ако се опитам – казах. – Колко по-често би могло да се налага да се храня?

Джейсън разтвори ръцете си широко.

– Откъде да знам? Само отбелязвам фактите.

– Звучи логично – отбеляза Натаниел. – Приблизително колко време преди ние да се нахраним, се нахрани от Реквием?

Зачудих се, опитах се да пресметна наум, но ми беше по-трудно от  обичайното, защото паниката ставаше все по-шумна.

– Два часа, може би по-малко. – Поклатих глава. – Не, категорично не. Не мога да храня ardeur на всеки два часа.

– Не, но може да държеш някаква храна в джипа и да ядеш на всеки два часа – предложи Натаниел. – Както казах, ако нахраниш един вид глад, останалите отслабват.

Паниката леко намаля, не много, но малко.

– Сигурен ли си, че фъстъци в колата ще свършат работа?

Той сви рамене.

– Не знам, но така мисля. – Изведнъж започна да изглежда млад и напълно несигурен.

Прегърнах го и той ме прегърна в отговор.

– Господи, Натаниел, ние вече изоставахме с дневните хранения. Какво ще правя? – Позволих на част от паниката да се прояви в гласа ми.

Той ме притисна по-силно.

– Ще измислим нещо. Съжалявам, полудях заради Реквием. Просто...

– Всеки ме има, но не и ти – казах.

Той кимна. След което се отдръпна достатъчно, за да ми се усмихне с тази прекрасна усмивка. Пое ръката ми и я постави отстрани на шията си. Усетих белезите от зъбите ми под върховете на пръстите ми.

– Това беше хубаво, Анита. Точно това, което исках в този момент, точно същото.

Не можех да не му се усмихна в отговор, но усмивката не трая дълго.

– Колко е часът?

Джейсън отговори:

– Десет.

Страхотно. По-малко от два часа сън. На глас изрекох:

– Храних се около два сутринта, което означава, че са минали само осем часа. Осем часа е прекалено скоро, Натаниел.

Той ме погледна, а в очите му имаше ожесточеност, непоколебимост.

– Правѝ любов с мен, Анита. Правѝ любов с мен и след това може да се храниш от някой друг. Но си права, омръзна ми да гледам как всеки друг успява, но не и аз. – Беше застанал на колене, хвана ме за раменете – не много здраво, но не ме и прегръщаше. – Правѝ любов с мен и повече няма да имам причина да ревнувам.

– Пак ще трябва да правя секс с други мъже – предупредих го. – Защо няма да ревнуваш?

– Защото ще знам, че с мен искаш да правиш любов, а с тях се налага да правиш секс.

Главата започваше да ме боли. Натаниел често ме караше да се чувствам объркана. Обичах го, исках го, но, по дяволите, не знаех какво да му кажа.

– Ако ти отиваше в леглата на други жени, аз щях да ревнувам, без значение от причината.

Той се изчерви.

– Наистина ли щеше да ме ревнуваш?

– Не бях много доволна докато гледах как те опипват в клуба, така че да, мисля, че това щеше да ме притесни.

– Мисля, че това е най-хубавото нещо, което някога си ми казвала.

– Че ревнувам от другите жени около теб?

Той кимна.

– Предишните ти приятелки са те ревнували – заявих аз.

Той поклати глава отрицателно.

– Никога не съм имал приятелка.

Взрях се в него. Не знаех какво да отговоря. Знаех, че не би излъгал за такова нещо, но ми беше трудно да го повярвам.

– Участвал си в порнографски филми. Бил си...

– Бях проститутка – довърши той без да мигне.

– Да, съжалявам, но...

– Да се чукаш не е е същото като да ходиш на срещи, Анита. Да се чукаш за пари наистина не е същото.

– Но... – започнах аз.

Натаниел докосна устните ми с пръсти.

– Ш-ш-шт – изрече той, – ти си първото гадже, което някога съм имал.

Взирах се в него с нарастващ ужас. Бях първата му приятелка? Не можех да осмисля тази идея. Как може да участваш в порно, да бъдеш проститутка и да не излизаш по срещи? Вероятно част от объркването ми се е изписало на лицето ми, защото той се усмихна и ме докосна отстрани по лицето. Превръзката беше паднала и той проследи с пръсти драскотините от Барбара Браун, които вече заздравяваха.

– Казах ти – ти си първият човек, който някога ме е искал заради самия мен. Не заради начина, по който изглеждам или заради нещата, които мога да правя с тялото си. Ти ме обичаш без да има замесен секс. Ти ми позволи да се грижа за теб. Ти ми позволи да организирам кухнята ти.

– Ти готвиш повече в нея, отколкото аз – отбелязах.

Той се усмихна, а погледът му излъчваше нежност, сякаш аз бях детето и той бе много по-възрастен от мен.

– За това става въпрос, Анита. Ти ме остави да купя сервиза за чай, макар че съм наясно, че донякъде го смяташ за глупаво.

– Ти го хареса – възразих.

Той кимна.

– Правиш разни неща, не защото ти ги искаш или са ти приятни, а защото това ме прави щастлив. Купували са ми бижута, дрехи, уикенди в страхотни хотели и спа центрове, но никой никога не ми позволи да купя с неговите пари това, което искам аз, а само това, което те си мислеха, че искам. Не ми позволи да преправя програмата му. Да си проправя място в живота му. – Той постави ръце от двете страни на лицето ми. – Може би "гадже" не е правилната дума, но смятам, че за която и друга да се сетя, ще те накара да побегнеш, а не го искам.

Внезапно устните ми пресъхнаха.

– Правѝ любов с мен – прошепна той и започна да се навежда, за да ме целуне.

Усетих как леглото се раздвижи от другата страна. Трябваше да се преборя с желанието да се протегна и да сграбча ръката на Джейсън или нещо друго, каквото и да е, само за да го задържа при нас. Само за да не остана насаме с Натаниел. Рони беше права – това не бе логично, но имах чувството, че ако консумирам връзката ни, щеше да се наложи да го задържа. Рони грешеше. За мен сексът вече не означаваше обвързване. Ardeur ми беше отнел това усещане. Но сексът с подходящия човек продължаваше да бъде равнозначен на обвързване, а човекът, който се приближаваше към мен, за да ме целуне, нежно, беше подходящият.

Извърнах се от тази целувка и видях, че Джейсън отива към банята.

– Ще пусна душа, наслаждавайте се.

– Съжалявам, че те изритваме от собственото ти легло – извиних се. И наистина съжалявах, не само поради една причина.

Той се ухили, но се опита да се сдържи, сякаш беше почти сигурен, че това ще му донесе проблеми.

– Е, все пак ще се върна в него.

Поставих длан на рамото на Натаниел, за да му попреча да се приближи още и се вгледах в Джейсън.

– Какво би трябвало да означава това?

Той се опита да контролира изражението си, но се провали и най-накрая изглеждаше доволен от себе си.

– Не можеш да се храниш от Натаниел, защото е прекалено скоро. Жан-Клод няма да се събуди още известно време. А щом Жан-Клод не е буден, значи и Ашър не е.

Присвих очите си към него.

– И?

– Ако тук има друг превръщач, когото би предпочела пред мен, за да се храниш, ще ти го доведа. Греъм е съвсем близо по коридора. – Изражението на лицето му ясно говореше, че не очаква да приема предложението му.

– Ти арогантно малко...

– Тц-тц-тц – каза той, – така ли се говори на човек, който ще ти позволи да се храниш от самата същност на тялото му?

Намръщих му се, след което отместих поглед към Натаниел. Лицето му изразяваше съвършено спокойствие.

– А ти нямаш проблем с това?

– Честно ли?

– Да, честно.

– Да, стига да бъда първият.

– Мога да остана и да помогна със загрявката – предложи Джейсън.

Преди да успея да му отговоря, Натаниел изрече:

– Не и първият път, Джейсън. Искам да бъдем само двамата.

Джейсън се ухили повече към мен, отколкото към Натаниел, защото можеше да види изражението на лицето ми, причинено от небрежното държание на Натаниел относно правенето на тройка по-късно.

– Сега ще отида да се скрия в банята. – Той затръшна вратата след себе си и останахме на осветлението от лампата на нощното шкафче.

Погледнах го, донякъде ядосана.

– Благодаря, че ме предложи за тройка.

Той изглеждаше объркан.

– Спя с теб и Майка почти всяка нощ.

– Но не правим секс всички по едно и също време.

Натаниел ме погледна, а изражението на лицето му говореше, че протестирам прекалено много.

– Не правим – настоях аз.

– Анита, събуждаш се и трябва да се храниш, и докосваш този, от когото не си се хранила предишния ден, но другият мъж не винаги се маха от леглото. Гледал съм как правиш секс с Майка повече от веднъж, а той е гледал как се храниш от мен.

Главоболието започваше да пулсира зад слепоочието ми. Беше ми трудно да преглъщам и това имаше познатия вкус на паниката.

– Знам, че ти и Жан-Клод сте заедно с Ашър. Знам, че това е истинска тройка.

– Не през цялото време – отрекох, но дори на мен това ми прозвуча неуверено.

Той се намръщи.

– Няма нищо лошо в това да харесваш да бъдеш с двама мъже едновременно, Анита.

Пулсът ми заплашваше да ме задуши.

– Напротив, има – прозвуча задъханият ми глас.

– Защо, защо да е лошо? – той се наведе към мен, сякаш за да ме целуне, но аз се дръпнах – това беше един от онези глупави моменти, защото отдръпването ми ме постави на леглото, така че гледах нагоре към Натаниел. Нямаше никаква логика в това да се отдръпна от целувка, но да легна на леглото. Разбира се, нямаше логика и в крещящата паника в главата ми.

Той се подпря на ръцете си и сведе поглед към мен с онази усмивка, която показваше, че се държа глупаво. В този момент осъзнах, че съм грешала като съм го мислела за дете. Този единствен поглед ми даде да разбера, че по свой начин, той е бил толкова внимателен с мен, колкото и аз с него. Че ме е мислел за защитена, невинна. Че по много начини аз бях като дете на фона на неговия опит. Това бе един от онези мигове, които променят дадена връзка, когато внезапно мирогледът на човек се разширява или есклоадира и светът, какъвто е бил преди това, не е този, в който се превръща миг по-късно.

Взирахме се един в друг и не знам дали е проличало по лицето ми, дали просто му беше хрумнало или нещо друго, но той се поколеба и ми се усмихна.

– Какво има? – ме попита.

Въпросът изглеждаше толкова абсурден, че се расмях.

– О, не знам, почти убих Деймиън два пъти. Мислех, че като контролирам ardeur, положението ще стане по-леко, но това не се случи. Правих секс точно с Байрон. Почти вдигнах цяло гробище тази вечер. Можех да го усетя, като някаква армия от мъртъвци, която ме чака да я събудя. Можех да го почувствам, Натаниел, да усетя силата. – Плачех, а не исках да стане така. – Днес се объркаха толкова много неща.

Той нежно, толкова нежно целуваше сълзите ми, докато се стичаха от очите ми.

– Нека да направим нещо както трябва. – Натаниел ме целуна, а солта от сълзите ми остана по устните му.

– Но...

Той отново ме целуна, малко по-силно.

– Анита, моля те, престани да говориш.

Намръщих се.

– Защо?

– За да можем да се чукаме – отговори той.

Отворих уста, но не знам какво щях да кажа, защото той ме превари:

– Правѝ любов с мен – и се наведе към мен, – консумирай ме – помислих, че ще ме целуне, но устните му се придвижиха по-ниско и целуна шията ми отпред, след което се смъкна още малко по-надолу, – оправѝ ме – и целуна подутината на гърдата ми през тениската, – смучи ме. – Вдигна късата тениска нагоре и гърдите ми се освободиха. Понечих да се възпротивя, но изражението на лицето му, погледът в очите му, ме спряха. Постави устни върху зърното ми, точно под превръзката, която покриваше ухапването на Жан-Клод. Прокара езика си в една дълга линия върху гърдата ми и завъртя очите си към мен. – Чукай ме.

Ще ми се да вметна, че можех да отвърна с нещо също толкова нецензурно, или учтиво, но дори и някой да ми опреше пистолет в челото, можех да отвърна единствено с:

– Добре.

Не беше учтиво или елегантно, но когато обичаш някого, не е нужно винаги да си учтив или елегантен, понякога можеш да бъдеш просто себе си, а едно "добре", изречено в подходящ момент, е по-мило отколкото каквато и да била поезия и за някого може да означава повече, отколкото всякакви разговори в леглото.

50

Тениската и гащите изчезнаха още с първите движения, но никога не се бях опитвала да го докосна, когато не беше по свръхестествена необходимост. Никога не се бях обръщала към Натаниел, просто защото го желаех. Не че не го намирах за привлекателен. Бог знае, че е така, но не бях осъзнала до тези няколко първи секунди, колко много бях започнала да разчитам на ardeur. Смятах го само за проклятие, но за първи път оцених че ми помагаше да се справя. Той ме прекарваше през засрамването, през неудобството, през състоянието „добрите момичета не правят така“. Без ardeur бях сама, а вътрешността на главата ми беше грозна.

Натаниел забеляза, защото забелязваше всичко. Подпря се на лакът и се вгледа надолу в мен.

- Какво не е наред?

Не бях сигурна как да го формулирам, и сигурно си пролича по лицето ми, защото продължи:

- Просто го кажи, Анита, каквото и да е.

Вдигнах очи към него и се опитах да преборя нуждата да спусна поглед по дължина на тялото му. Наложи се да затворя клепачи и най-накрая казах:

- Когато го няма ardeur, съм само аз. Само аз и… - надигнах се и седнах - … и не се чувствам комфортно.

- С мен?

Започнах да кимам, после спрях и казах истината.

- Със себе си.

Той се премести по-напред в леглото, така че опря лице на извивката на гърба ми. Беше толкова топъл.

- Какво значи това?

Как да обясня нещо на някой, когато самата аз не го разбирах?

- Не знам дали мога да го обясня.

Вратата на банята се отвори и двамата вдигнахме поглед. Джейсън стоеше там с кърпа, увита около кръста. Не беше мокър, но носеше хавлия. Достатъчно време съм прекарала около превръщачи, за да го намеря за странно.

- Не мога да издържа – каза той, - просто не мога да издържа.

- Какво? – попитах.

- Ще прецакаш всичко.

Погледнах го и изразът ми не беше дружелюбен.

- Не ме гледай лошо. – Той се приближи до края на леглото, с ръце на хълбоците. – Казах ти че бих дал почти всичко, за да имам някой, който да ме гледа така, както Натаниел гледа теб.

- Да, но…

- Няма „но“ – отряза ме той. – Мислех че растеш, променяш се, но това което каза току що прехвърля цялата вина на ardeur. Ти не си направила нищо. Вината не е твоя. Ако чукаш всичко, което се движи, докато си под влиянието на ardeur, пак не си виновна.

Исках да споря с него, но не можех да измисля как. Накрая казах:

- Донякъде съм съгласна с това, което каза, и какво?

- Боже, Анита, не става въпрос за вина. Държиш се така, сякаш е грях.

Сигурно на лицето ми се беше изписало нещо, защото от гърлото му се чу звук – донякъде ръмжене, донякъде раздразнение. Наложи ми се да отместя поглед от израза на очите му, от гнева в тях.

- Учили са ме, че това е грях.

- Учили са те и че дядо Коледа съществува, но това вече не го вярваш, нали?

Кръстосах ръце пред гърдите си, но нацупения ефект се позагуби, защото все още бях гола, а не е лесно да се цупиш докато си гол.

- Това какво трябва да означава?

Той коленичи до леглото.

- Означава просто – погледни го.

Инатливо задържах поглед върху Джейсън, а не върху Натаниел.

- Завърти се и го погледни или аз ще те завъртя.

- Можеш да опиташ – казах.

- Добре, ако искаш да се борим, можем да се борим, но няма ли да е по-малко срамно и детинско, ако просто се обърнеш?

Поех си дълбоко въздух, изпуснах го бавно и погледнах назад.

Натаниел лежеше там, по корем, подпрян на лакти. Първото нещо, което се забелязваше у него беше лицето му. Невероятните му лавандулови очи, все още с остатъци от снощния грим, каращи ги да изглеждат по-тъмни, по-големи, сякаш имаха нужда от помощ, за да изглеждат невероятни. Съдържаха такова търпение, такава спокойна сигурност, че ще оправя това. Че всичко ще е наред. Не исках никой да ме гледа по този начин, защото животът ме е научил, че обикновено не е наред. Че не можех да спася всички. Че не можех да поправя нищо. Устните му се усмихваха леко. Нямаше тревога. Нямаше страх, че ще избягам. Гледаше ме със спокойното лице на светец виждащ лицето на Бог. Сигурен във вярата си, спокоен в знанието си, доверчив по начин, който аз бях загубила преди толкова много време. Как можеше да ме гледа по този начин? Не знаеше ли от преди? Живееше с мен от четири месеца. Не знаеше ли досега, че бях толкова прецакана и не трябваше да разчита на мен?

Той наклони глава, с почти срамежливо движение, но то привлече погледа ми към линията на рамото му и извивката на гърба му. Досега само веднъж си бях позволила да го докосна под кръста. Когато ardeur беше съвсем нов. Бях покрила гърба и задните му части с ухапвания, което много му беше харесало, бях се нахранила и никога повече не си позволих да го докосна толкова много, до преди два дни. Онзи първи път беше само хранене и не бях отделила време да го погледна наистина, да му се насладя, защото го виждах като зла необходимост. Чувствах се зле, че някога изобщо бях мислила по този начин. Той заслужаваше повече.

От месеци го карах да слага дрехи, поне шорти, дори и в леглото. Но той се чувстваше твърде комфортно да ходи гол, така че бях хващала проблясъци от тялото му. Дори снощи в клуба, не си бях позволила да го огледам, не и наистина. Защото ако позволях на погледа си да се задържи на тялото му, щях да си позволя да се задържа на частта, която изглежда най-много ме привличаше, и, не, не е тази, за която си мислите. Гърбът му имаше лека извивка, чупка, която продължаваше в страхотен задник, но в най-долната част на гърба му, точно преди да премине в не точно гърба му, имаше трапчинки. Може би трапчинка не беше най-точната дума, но нямах друга подходяща. Сега го гледах, позволих на очите си да се спускат по него, вместо да хвърлят един поглед и да се отместват бързо настрани. Позволих да видя, не, че беше гол, а тялото му.

Протегнах ръка и си позволих нещо, което исках да направя от месеци. Плъзнах ръка по гърба му и я задържах точно там, точно в края му, преди извивката на задника.

Той потрепери леко под докосването ми, въпреки че само бях поставила ръка на кожата му. Само бях позволила на ръката си да се отпусне между тези две трапчинки ниско на тялото му. Все едно Господ беше притиснал палците си точно над извивката на дупето на Натаниел, докато глината е била все още мокра, за да придаде една допълнителна сладост, точно както казват че трапчинка до устата на бебето се получава от ангелска целувка преди то да се роди, така и тези допълнителни трапчинки на тялото му бяха като допълнителна награда.

Целунах съвсем нежно всяка от тези вдлъбнатини, като малки плитки купички на кожата му. Всеки белег беше с размера на устните ми, сякаш бяха предназначени за мен да ги целувам. Положих глава на извивката на гърба му, допрях буза до тези белези на благоволение, така че лицето ми беше леко извърнато нагоре от чупката на тялото му, позволявайки на очите си да проследят линията на дупето му и да се спуснат по краката и стъпалата му, но за момента ми стигаше да съм там, където бях.

Използвах тялото му като възглавница и както устата ми пасваше в тези готови за целуване трапчинки, така и главата ми пасна в извивката на тялото му, сякаш беше предназначена да лежи там. Дъхът на Натаниел излезе като дълга въздишка и тялото му се отпусна на леглото, сякаш някакво напрежение, което не бях забелязала се беше източило и му беше позволило да се отпусне.

Прокарах длан по извивката на задника му и той изстена тихо за мен. Плъзнах пръсти по-ниско, проследявайки линията на бедрото му. Не че си бях забранила достъп до краката му, както до някои други негови части, но осъзнах че бях разделила тялото му на зони и линията на кръста му играеше ролята на гранична зона. Над линията беше ние, под нея – забранено. Бедрото му беше сочно и гладко, и твърдо от мускули.

Върнах ръката си нагоре по крака му и позволих на пръстите си да описват кръгове по задните му части. Тези малки движения го накараха да издава тихи, бързи звуци, почти като протест.

Попитах, с глас тих и мързелив, почти като докосването ми:

- Звучиш почти сякаш изпитваш болка, боли ли те?

- Не – каза той, но гласът му издаваше напрежение, за което тялото му дори не намекваше. – Просто толкова отдавна искам да ме докоснеш. Усещането е… невероятно е да усещам главата ти отпусната върху мен, ръцете ти върху мен. Боже, толкова е хубаво.

Позволих на ръката си да се плъзне много деликатно по извивката на задника му, така че ако имаше каквито и да било косъмчета, можех да се заиграя с тях, но той беше гладък, абсолютно гладък.

Отново плъзнах пръсти по линията на дупето му, проследявайки разделителната линия между бузите му, докато не намерих тази първа ивица топла плът, която не беше нито дупе, нито нещо повече, а само ивица мека копринена кожа.

Стиснах с пръсти двете страни на тази кожа с едно нежно пощипване и плъзнах пръсти нагоре-надолу. Натаниел се сгърчи под докосването. Дланите му се местеха по чаршафите, сякаш не беше сигурен какво да прави с тях.

Повдигнах глава от гърба му и си проправих път с целувки до задника му, където поставих главата си като на възглавница. Отново спуснах длан по бедрото му и този път описах кръгчета по задната част на коленете му, и продължих надолу, докато пръстите ми достигнаха глезените му.

Той се засмя и отново се сгърчи на леглото, както направи, когато докосвах традиционно много по-интимни места. Има толкова много повече еротични зони по тялото, отколкото краткия списък, който познават повечето хора. Повдигнах глава от възглавницата на тялото му, така че да мога да отделя повече внимание на глезените му, прокарвайки леко нокти по тази очевидно чувствителна кожа. Той се сгърчи за мен, горната част от тялото му се повдигна от леглото, а дъхът му излезе в нещо средно между въздишка и смях. Седнах, за да мога да прекарам пръсти по долната част на краката му и той въздъхна:

- О, Боже.

Докоснах предната част на стъпалата му, много леко, и той потръпна силно, сякаш беше почти прекалено много. Не на всеки човек краката са толкова чувствителни за предварителна игра, но когато нечии са, те наистина са.

Прокарах поглед по цялото му тяло, докато той лежеше на чаршафите, поемайки си дъх. Едва бях започнала. Толкова голям избор, наведох се над глезените му и облизах кръглата кост там, прокарвайки език по кожата му в плътни, влажни кръгове.

Той започна да протестира и да размърдва крака, но аз сграбчих стъпалото му с двете си длани и го притиснах към устата си. Той почти изкрещя и се втренчи в мен, през дължината на тялото си. В очите му имаше нещо, което беше диво и нежно, и смаяно.

Захапах тази тънка кожа, не силно, само го одрасках, но това накара очите му да се извъртят на обратно и раменете му да се сгънат на леглото, сякаш се беше олюлял.

Придвижих се отново нагоре в леглото, така че да мога да положа глава върху не едната му буза, а върху цялата тази част от тялото му, така че наистина да ми стане като възглавница. Усещането за бузите му разстилащи се под лицето ми, ме накара да притворя очи и да си припомня как се дишаше за секунда. Плъзнах ръка по тялото му, докато отново открих онази копринена кожа. Но този път я използвах като посока, за да стигна до нещо друго. Открих това, което търсех и кожата беше толкова мека, по-мека от всичко друго, което бях докоснала по тялото му. Тестисите му бяха притиснати под тялото му, плътни, закръглени и деликатни. Успявах да стигна само до част от тях, и комбинацията от тежестта на тялото му и възбудата му, ги беше накарала да се стегнат, така че кожата не беше отпусната както обикновено. Възнамерявах да си поиграя с цялата тази нежна, отпусната кожа, но тя вече се беше притиснала плътно около него. Да я дръпна сега, можеше да му донесе повече болка, отколкото удоволствие. Без значение какво харесваше Натаниел в тази област, аз не бях готова за това.

Плъзнах тялото си върху краката му и ги разтворих още по-широко, така че да легна между тях. Поставих уста върху кожата на вътрешната част на бедрото му, но спрях преди да успея да реша дали щях да го целуна, да го оближа или да го захапя. Спрях, защото видях Джейсън над извивката на бедрото на Натаниел.

Истината е, че бях забравила, че е там. Това добре ли беше или зле? Означаваше ли че започвах да се чувствам по-комфортно със себе си, или означаваше че пропадах в бездната на курвенството? Каквото и да беше, но внезапно замръзнах, гледайки над бедрото на Натаниел в тези бледи сини очи. Това, което видях в тях ме накара да замръзна. Похот би била засрамваща, но логична. Но не това видях. Джейсън ни наблюдаваше с изписано на лицето му нещо близко до тъга, в очите му се четеше копнеж, чувство за загуба. Не знаех какво да правя с този поглед, затова спрях и повдигнах лице от тялото на Натаниел.

Джейсън осъзна че съм го видяла и сведе глава. Когато отново я повдигна беше овладял изражението си. Почти повярвах на шегата, когато каза:

- Не спирай, заради мен. Аз се наслаждавам на шоуто. – Гласът му беше добре, но светлината не достигаше съвсем до очите му.

- Лъжец – казах.

Ухили ми се нещастно.

- Мислех че си твърде заета, за да ме забележиш. Трябваше да се досетя, че без ardeur ще внимаваш повече.

- Какво не е наред? – попита Натаниел.

- Не съм сигурна.

- Не се тревожи – каза Джейсън, - не копнея за теб, Анита, нито за Натаниел, като сме заговорили. Но копнея за някой, който да отдели толкова много време и внимание за мен.

Намръщих му се.

- Можеш да правиш секс и той да е хубав, но бих дал почти всичко, за да имам някой, който да ме докосва по начина, по който ти докосваш Натаниел. Вероятно по-късно ще правим секс и ще е страхотно, но няма да ме гледаш по този начин.

Въздъхнах.

- Имам спомен, че този разговор вече сме го водили. Ти искаш да бъдеш погълнат от любовта, а моята цел в живота е да никога да не бъда изконсумирана.

- Иронично, нали? – каза той. – Аз искам поне един път някой да ме погледне по начина, по който ти гледаш Натаниел, а ти се страхуваш до смърт от същото. Продължаваш да твърдиш, че ardeur е проклятие, но ако ardeur не се беше появил, нямаше да имаш нито Натаниел, нито Майка. Не съм сто процента сигурен че щеше да се срещаш и едновременно с Ашър и Жан-Клод.

Кръстосах ръцете си върху задника на Натаниел, подпрях глава върху тях и погледнах Джейсън. Погледнах го и се опитах да чуя какво ми казваше.

- Може би, Ашър имам предвид. Когато прекрачиш достатъчно граници, една повече вече няма такова значение.

- Именно – каза Джейсън.

- Така че ardeur е какво? Благословия?

- Виж върху какво си се подпряла и ми кажи че не е? Чух те преди малко, Анита. Ако ardeur не се беше проявил при теб, все още щеше да си си там, където беше. Все още щеше да се бориш с това, което искаше и с това, което смяташ че трябва да искаш.

Погледнах го, както лежах върху тялото на Натаниел. Натаниел се беше подпрял на лакти и гледаше нагоре към Джейсън. И двамата изглеждахме абсолютно спокойни той да е с нас. Това грешно ли беше? Не го усещах грешно.

Исках да споря, но не можех, добре де, можех, но щях да звуча глупаво. Ако ardeur не се беше появил, къде щях да съм? Помислих че още щях да съм с Ричард, но веднага се осъзнах. Ричард беше използвал ardeur като допълнително извинение да избяга от мен, но не харесваше нито една част от живота ми. Не харесваше работата за полицията, вдигането на зомбита, спокойствието ми около вампири и превръщачи. Странно, но нещото което изглежда най-малко харесваше, беше че приемах него и звяра му. Бях проникнала твърде навътре в главата му, онзи път в банята ми. Деймиън го беше казал най-добре: Ричард обичаше срама си повече, отколкото каквото и да било друго.

Така че къде щях да съм аз без ardeur? Без Майка, без Натаниел, без Ашър. Животът ми щеше да продължава да се състои само от разкриване на престъпления, вдигане на зомбита и убийства на вампири. По дяволите, дали без ardeur щях да съм с Жан-Клод или щях да съм си намерила друга причина да избягам и от него? Може би. Звучеше като нещо, което бих направила.

Погледнах Джейсън и се притиснах по-плътно към тялото на Натаниел. Той въздъхна и положи глава на леглото.

- И какво, ardeur е начинът на вселената да ме накара да отида там, където трябва да отида?

- Може би, - каза той и се ухили, - не мога да говоря от името на вселената. Знам само че ти завиждам, а аз не завиждам на много хора.

Намръщих се.

- Ревнуваш ли? – попита Натаниел.

Джейсън изглеждаше изненадан, или от въпроса, или от това, кой го беше задал. Най-накрая поклати глава.

- Не ревнувам от теб или Анита, не като „влюбен в теб“ ревност. Дяволски ревнувам това, което имате заедно. По дяволите, ревнувам даже, че няма толкова много хора влюбени в мен. – Усмихна се, после се ухили, и този път се усмихнаха и очите му. – Освен това не съм типа, който Анита харесва за връзка.

- Това какво трябва да означава? – попитах.

- Не съм нито достатъчно подчинен, нито достатъчно доминиращ за теб. Със сигурност не съм и достатъчно домошар. И не искам да поемам всички отговорности, които Майка прегръща с такава лекота. Намерила си си друг човек, който гледа сериозно на работата си и на грижата за чуждите проблеми. На мен това не ми е забавно. – Разтвори ръце широко. – Ти и Жан-Клод, това вече е нещо съвсем различно. С това знам, че не мога да се конкурирам.

- Ние не се състезаваме – каза Натаниел.

- Ти не, – отбеляза Джейсън, - но аз съм достатъчно доминантен и достатъчно мъж, за да го приемам така.

- Ако който и да било от тях го виждаше като състезание, нещата нямаше да проработят – казах.

- Знам – съгласи се Джейсън и поклати глава. – Отивам в банята и този път ще остана там, докато не бъда повикан, или докато не усетя ardeur да се надига. Вие се забавлявайте. Съжалявам, ако ви развалих настроението.

- Моето си е добре – казах.

- Моето също – добави Натаниел.

Джейсън се втренчи в двама ни.

- Няма ardeur, накарах ви да говорите и да мислите твърде задълбочено, и все още всичко е наред?

- Да – казах.

- Защо?

- Защото много мъдър и добър приятел ми каза че съм на път да прецакам нещата, а аз не искам това да се случва.

Той се усмихна и лицето му омекна.

- Ако някога избереш да се омъжиш за един от тях, и ако това е Натаниел, искам аз да съм ви кум.

- Не мисля че това ще излезе някога на дневен ред - казах, - но ако се случи, ти ще се първият, за когото ще помислим.

- Не попита Натаниел.

- Нямаше нужда да ме пита – каза Натаниел.

Джейсън тръгна към банята, клатейки глава.

- Толкова си доминираща, че чак е дразнещо.

Извиках след него:

- Знаеш че трябва да съм по-добрия мъж във всяка връзка, Джейсън.

Това трябваше да е шега.

Той се обърна на вратата на банята и каза:

- По дяволите, Анита, ти си по-добрия мъж. Фактът че нямаш правилното оборудване, не променя какво си. – Затвори вратата зад себе си плътно, докато не щракна.

Останахме сами в стаята. Натаниел се надигна и погледна надолу към мен.

- Няма нужда да довършваш тази вечер, Анита. Джейсън е прав, с начина, по който ме докосваш, знам че ако не е сега, ще е следващият път. Колкото по-скоро нахраниш ardeur, толкова по-скоро ще се чувстваш по-добре.

Усмихнах му се, после разгънах лице и плъзнах лице надолу, докато се отзовах толкова надолу между краката му, колкото можех. Сега не беше толкова възбуден и кожата беше отпусната. Близнах тази най-деликатна част от плътта му и чух как дъхът му излиза в дълга въздишка. Изтеглих кожичката в устата си, подръпвайки я нежно надолу и настрани от тялото му. Тя не остана дълго отпусната и щом се стегна и можех да оближа тестисите му вътре, казах:

- На четири крака.

Поех топките му в устата си, една по една, внимателно, много внимателно. Плъзнах ги в устата си с език и устни, докато не станаха влажни и мокри. От време на време виждах останалата му част, точно отпред, но не целия, не добре. Бях го виждала гол отпред само три пъти. Един път, когато се срещнахме за първи път, втория, когато направих триумвирата между него и Деймиън, и малко по-рано, в офиса ми.

- Обърни се – казах и той се отпусна на гръб. Членът му лежеше дебел и потреперващ на корема му, сочещ нагоре като удивителен знак върху тялото му. – Не помня да беше толкова голям първия път, когато те видях гол.

- Бях в болница. Някой почти ме беше убил. Не беше най-доброто ми представяне.

Плъзнах поглед надолу по него и се съгласих:

- Забелязвам. – Посегнах към него, бавно и положих длан върху топлината му. Но губех търпение. Някой друг път ще действам по-бавно, но сега обвих ръка около него, позволих дебелата закръглена твърдост да изпълни дланта ми. Горната част на тялото му потръпна, карайки го да се повдигне от леглото. Плъзнах другата си ръка по топките му, масажирайки ги, докато едновременно галех плътната кадифена топлина. – Толкова меко и толкова твърдо едновременно.

Продължих да го галя, докато очите му се разфокусираха и вратът му потръпна, така че когато се наведох надолу той беше със затворени очи и не ме видя. Плъзнах уста по връхчето му, докато не гледаше и той изкрещя, докато го поемах навътре. Знаех какво искам. Исках да го поема целия в устата си поне веднъж, чак до топките. Следващият път щях да започна докато е още малък, но сега трябваше да се боря, за да го постигна. Бях станала по-добра в дълбокото поемане, защото споделянето на легло с Майка означаваше, че или трябва да стана по-добра в поемането на повече, или да спра да правя едно от любимите си неща. Практиката си казваше думата и поех Натаниел в устата си с едно бързо, чисто движение, докато устните ми докоснаха горната част на тестисите му. Можех да остана така само за момент, после трябваше да се измъкна. За да вдишам и за да позволя влагата от устата ми да се разстеле надолу по ствола му.

Повдигнах се на колене между бедрата му и изразът на лицето му си струваше всичките усилия. На практика струваше толкова много, че трябваше да го направя още един път. После започнах да го поемем по-плитко, за да мога да се движа по-добре, тласкайки го навътре и навън от устата си. Облизвайки го, увивайки се около него, смучейки го и когато започна да издава достатъчно звуци, много леко използвах зъби.

- О, Боже, да, да, моля те.

Отдръпнах се достатъчно, за да попитам:

- Моля, какво?

- Повече със зъбите, моля.

Намръщих му се.

- Повечето мъже смятат че боли.

- Аз не съм повечето мъже – каза той и нещо в начина, по който го каза ме накара отново да притисна уста към него. Засмуках го, дърпайки си грубо и силно , после насилих устата си по ствола му, не толкова дълбоко като преди и го ухапах, не много силно, но по-силно, отколкото го бях правила с който и да е мъж преди това. Задържах очи на лицето му, за да мога да видя дали не го наранявам. Изразът му нямаше нищо общо с болка. Очите му бяха подивели и каза:

- По-силно.

Погледнах го.

- Моля те, Анита, моля те, не знаеш от колко много време искам точно това.

Не моите интимни части биваха хапани, но си припомних, че по едно време Натаниел нямаше мярка за спиране, не използваше знак „Опасност, не преминавай“. Можех да направя това, което искаше, но от мен зависеше да внимавам да не стигнем твърде далеч. Най-после правех това, което той винаги бе искал. Аз го доминирах.

Отново го поех, силно и бързо, и този път го ухапах достатъчно силно, че зъбите ми да се затворят около тази дебела, месеста плът. За момент имах проблясък, но не от ardeur, а от звяра, и копнежа му за месо между зъбите му. Отблъснах го, но освен това пуснах Натаниел и не го направих повече. Но това беше достатъчно, защото очите му се бяха обърнали назад до бяло и той се гърчеше на леглото. Дланите му бяха сграбчили чаршафите и тялото му се напрягаше и потрепваше върху леглото.

Изчаках да се успокои, макар че очите му си останаха като пеперуди – клепачите потрепваха върху бузите му. Когато улових проблясък на лавандулово в потрепването, започнах да го галя нежно. Галих го с длани, докато очите му не започнаха да виждат мен, вместо вътрешната част на клепачите му.

Той вдигна поглед към мен, лавандуловите му очи гледаха мързеливо и се усмихваше като котка преяла със сметана. Обвих с ръка горещата му, твърда дължина. Обвих я с ръка и стиснах.

- Искам това вътре в мен.

Когато очите му се отвориха, той каза:

- За теб нямаше никаква предварителна игра.

Стиснах го отново, гледах как гърбът му се извива и главата му се отмята назад, карайки плитката му да се плъзне от леглото, като нещо бягащо през ръба.

- Вярвай ми, Натаниел, предварителната игра ми беше достатъчно.

Когато се възстанови достатъчно, той изпъшка:

- Ти не си единствената, на която не й се е отдавала възможност да докосне някого под кръста.

Притворих очи.

- Моля те, Натаниел, моля те, просто ме люби. Искам да довършиш това, което започна по-рано в офиса ми, моля те.

Погледна ме и в очите му се четеше нещо много мъжко и много пораснало.

- Това ти хареса, нали?

Погледнах го и отговорих:

- Нали беше там, как мислиш?

Седна и внезапно се оказах обградена от ръцете и краката му. Целуна ме и целувката беше нежна, но не целомъдрена. Проучваше устата ми по начина, по който аз бях проучила краката и дупето му, леко, деликатно, вкусващо. Но едната му ръка се спускаше надолу по предната част на тялото ми, докато пръстите му се плъзнаха по мен. Тялото ми реагира на това леко докосване, но ръката му не спря. Той прекара пръст по отвора на тялото ми.

- Колко си мокра!

- Казах ти.

Плъзна пръста на вътре и дъхът ми спря. След това плъзна два пръста и с върховете им откри онази точка. Потрепна с горната им част, само с връхчетата, притискайки ги бързо и плътно към нея. И сякаш тази част от тялото ми го беше очаквала, сякаш цялата работа, която беше извършил по-рано, беше все още там, защото тези бързи, плътни докосвания ме накараха да свърша. Накараха ме да свърша крещейки, с нокти забиващи се в раменете и гърба му.

Хвана ме с другата си ръка през кръста, иначе щях да падна назад на леглото. Изтегли пръстите си от мен и каза:

- Сега, вече си готова.

След като всичко, което виждах, беше вътрешността на очите си, а говорът не беше опция, се опитах да кимна, но наистина не мисля че имаше нужда. Както казват действията говорят по-силно от думите.

51

Наблюдавах лицето му над мен, докато тялото му влизаше и излизаше от моето. Стоеше облегнат на ръце, краката му бяха извити към мен, така че се явяваше опора на собственото си тяло. Когато видях как се плъзга вътре и извън мен, главата ми се отметна назад, тялото ми потрепери, но се опитах да се контролирам. Опитах се да го видя. Да го наблюдавам по време на този първи път. Първият път след толкова неуспешни опити. Борех се с тялото си, противопоставях се на невероятните усещания, които ме изпълваха, защото исках да наблюдавам лицето му.

По начина, по който се беше подпрял, проникването бе плитко, а аз предпочитах по-дълбоко, но нещо във връзка с ъгъла, или дълбочината, или с липсата ѝ, с ритъма, който беше бърз, толкова бърз, започна да ме доближава до оргазма. Можех да усетя как започва. Опомних се навреме, за да изпъшкам:

– Когато свърша аз, свършваш и ти.

Гласът му прозвуча странно контролиран, сякаш беше съсредоточен наистина много върху това, което правеше.

– Ти може да свършиш повече от веднъж, аз може и да не успея.

Докоснах го по лицето и го задържах между дланите си.

– Свършваш заедно с мен, без повече разминавания.

Очите му ми се усмихнаха.

– Съгласен.

Изведнъж вече нямаше време за думи, нямаше време за разговори. Оргазмът накара тялото ми да се стегне, след това се разпростря навън, избухвайки през тялото ми, през кожата ми. Носех се върху вълните от удоволствие. Очите му се разшириха, като че ли беше изненадан, дишането му се учести, тялото му се поколеба, почти спря, след което той рязко навлезе дълбоко в мен, и ако не държах лицето му в дланите си, щеше да отметне главата си назад, но исках да виждам очите му. Бяха почти обезумели. Тялото му отново се разтресе, но този път оргазмът ме хвана неподготвена и изпуснах лицето му, очите ми се извъртяха назад и изкрещях.

Той се стовари отгоре и започна да влиза в мен толкова силно и бързо, колкото можеше. Изкрещях под него и забих нокти в гърба му. Кожата му се разкървави и той се загърчи върху мен. Извивайки тялото си, което все още беше дълбоко в мен, накара ноктите ми да се забият по-дълбоко, поставих зъбите си върху рамото му и изкрещях до кожата му, използвайки я като превръзка за уста.

Тялото на Натаниел харесваше болката. Сякаш докато го наранявах, той не приключваше. Като че ли колкото повече моите нокти и зъби се забиваха в него, толкова повече бедрата му се забиваха в мен. Сякаш бяхме уловени безкрайно между болката и удоволствието, и границите между двете бяха размити.

Дишането му отново се промени и когато оргазмът накара тялото му да се отметне назад, зъбите ми все още бяха забити в рамото му. Той се откъсна от устата ми. Пуснах го навреме, за да не отхапя от него или да не загубя зъб, но не и преди да го разкървавя. Внезапно се давех във вкуса на неговата кръв. Сладък, солен и метален, но под това имаше нещо друго, нещо повече. Бях го ухапала по шията броени часове по-рано, но тогава не усещах вкуса на кръвта му толкова силно. Приличаше на разликата между това да се наливаш с вода, защото си много жаден и да отпиваш вино, за да се насладиш на букета от вкусове. Оставих кръвта на Натаниел да спре на езика ми, облизах я в небцето си, поиграх си с вкуса, с консистенцията, с топлината ѝ.

Позволих ѝ да се спусне по гърлото ми. Удължих времето, сякаш това бе последната глътка течност, която щях да отпия някога. И преди бях жадувала за кръв, но както и при звяра, си мислех, че не става въпрос за нищо повече. Но с тази сладка глътка кръв разбрах, че не е така. И преди бях опитвала кръв, но никога не се бях наслаждавала или разбрала, че може да има такъв вкус.

Силата се процеди по кожата на Натаниел, попадна в капан под тялото му, след което измарширува върху мен, карайки кожата ми да изтръпне и дъхът ми да спре. Това ме накара да потреперя, звярът ми се размърда като нещо космато и полузаспало, пробудено от сън.

Натаниел отново се изви надолу към мен, очите му бяха бледосиви с намек за синьо. Взирах се в леопардовия му поглед и усетих как звярът в него се протегна в тялото му, сякаш се търкаше в костите на скелета му.

Моят звяр се изпъна в мен. И преди бях усещала нещо подобно, но никога не бях имала чувството, че тялото ми е кухо по някакъв начин и тялото на звяра ме изпълва по цялата ми дължина. Това ме накара да потреперя, за момент ми беше трудно да дишам, като че ли в мен наистина имаше нещо и се беше протегнало достатъчно високо, че да засегне дробовете ми. Натискът продължи един миг, след което изчезна, но усещането за него не ми хареса.

– Миришеш на кръв – каза Натаниел, а в гласа му се чуваше намек за ръмжене.

– Кръвта е твоя – прошепнах, а сърцето ми вече биеше по-бързо.

– Но устата е твоя – изръмжа той точно над устните ми. Внезапно устата му се озова върху моята, а езикът му се промъкна между устните ми. Целуна ме, силно, продължително и дълбоко, вкарвайки езика си толкова навътре в устата ми, че сякаш стигаше навътре в гърлото ми. Но езикът му не бе нито толкова дълъг, нито толкова широк, колкото бяха другите му части. Зъбите му почти порязаха устните ми, силата на целувката можеше да причини наранявания, които никакъв орален секс не можеше да предизвика. Езикът му облиза небцето ми, вътрешната страна на бузите ми. Облизваше вкуса на собствената си кръв от устата ми.

Леопардът изкрещя в съзнанието ми "Той ни яде!". Знаех, че не е така, но нещо в мен се раздвижи в места, в които не би трябвало да се движи нищо. Почувствах го не като някаква течна, неясна форма, а сякаш нещо много солидно и много истинско стоеше в центъра на тялото ми и се движеше из него. То се размърда и този път усетих нещо като ръка, която се протяга нагоре, а нещо друго се протегна надолу. Болеше и внезапно започнах да се задушавам от целувката на Натаниел.

Той се дръпна назад, а усмивката на лицето му бе свирепа и изпълнена с радост, жестока красота, като че ли мислите зад лицето му вече не бяха човешки.

– Вкусна си – каза той, а гласът му беше болезнено нисък. Въобще не звучеше като неговия.

Леопардът не реагира на това ръмжене, беше изчезнал от съзнанието ми. Но това нещо в центъра на тялото ми се протегна, опъна краката и ръцете си в мен. Можех да го усетя как се докосва до неща, които никога не би трябвало да бъдат докосвани. Изкрещях, вгледах се нагоре в очите на Натаниел и се почудих дали в него е останало достатъчно от него самия, за да ми помогне.

– Анита, какво има? – С очите на леопард и глас на непознат, но лицето му бе изцяло неговото, изпълнено с тревога и притеснение.

– Боли.

– Кое? Аз ли те нараних?

Поклатих глава, а нокти погъделичкаха ребрата ми и ме накараха да се заизвивам под тялото му.

– Помогни ми!

Той се извъртя от мен и извика:

– Джейсън!

Наложи се да изкрещи два пъти, преди Джейсън да излезе от банята, подгизнал от душа и с хавлия в ръката. Той ни погледна, но усмивката му се изпари на мига.

– Какво не е наред?

– Не знам – отвърна Натаниел с все още нисък глас, – тя казва, че нещо я боли.

Нещото отново се протегна, започна да се разпъва и разпъва, а тялото ми се разпъваше заедно с него, сякаш съществото изпълваше ръцете и краката ми. Не беше точно болка. Като че тялото ми беше ръкавица, а нещото проверяваше с колко място разполага.

– Усети ли това? – попита Джейсън. Кожата му беше настръхнала.

Натаниел кимна.

– Това е звярът ѝ.

Джейсън коленичи до ръба на леглото.

– Да, но преди никога не е било по този начин.

Звярът ме изпълни до краен предел, след което разбра, че няма накъде повече да ходи. Преди години бях придобила малка част от звяра на Ричард, а по някакъв начин кръвната линия на Бел ми беше дала мое животно – леопардите. По този начин бях Нимир-Ра за Нимир-Радж-а на Майка. Натаниел беше моят pomme de sang, но сега бе и мое животно, така, както Ричард беше на Жан-Клод. Сега, тази част от мен, която беше звярът, котката, се протегна в човешкото ми тяло. Преди го усещах като някаква сила – повече като метафора, отколкото физическа, но сега чувството бе много, много реално. Можех да го почувствам. Да усетя как се бори в мен и търси изход. Сякаш бях станала превръщач, само че ми липсваща тази последна част от пъзела, тази част, която би позволила на звяра да се изплъзне от кожата ми и да стане реален.

Той отново се сви в центъра на тялото ми, където стоеше през повече време. Но сега беше като един от тези леопарди в зоологическата градина, които имаха малки метални клетки. Той вървеше, вървеше, вървеше и най-накрая се втурна към решетките, замахвайки с нокти. Но тези решетки бяха тялото ми и аз изкрещях. Протегнах се, опитах се да се уловя за нещо, каквото и да е, което да ми помогне. Как се бориш с нещо, което е вътре в тялото ти? Как унищожаваш нещо, което е част от същността ти?

Джейсън улови ръката ми и внезапно дишах сладката мускусна миризма на вълк. Но сякаш допирът на Джейсън бе изиграл ролята на канал, и внезапно можех да видя Ричард. Намираше се в ярката слънчева светлина на кухнята си и готвеше нещо в тиган. Беше облечен само с дънки, а в колана им имаше затъкната кърпа за чинии. Гърбът му беше покрит с белези от дълги нокти или от много сериозен маникюр. Приличаше повече на последица от хубав секс, отколкото от нападение. Главата му се изправи и той подуши въздуха, и едва тогава се обърна и се загледа зад себе си, като че ли можеше да ме види. Изрече:

– Анита, ти ли си?

– Помогни ми.

– Какво има?

Стиснах ръката на Джейсън и сякаш допълнителният контакт ме приближи до Ричард. Като че ли се носех точно пред него. Той се протегна и ръката му мина през мен.

Звярът ми реагира на това, започна да крещи, да дере с нокти и полудя. Не искаше вълка вътре в нас, нямаше място за него. Със сигурност нямаше място за двамата.

Ричард отдръпна ръката си и каза:

– Анита, Анита, можеш ли да ме чуеш?

Изкрещях името му, защото единствено можех да крещя. Имах чувството, че леопардът ме разрязва и се опитва да си пробие път навън, но не можеше да излезе.

– Дай звяра си на някой друг, Анита. Някой, чието тяло може да позволи на звяра да излезе.

Не разбирах какво има предвид. Започнах да му обяснявам, но изглежда, че той усети объркването ми, защото сподели спомен с мен. Казват, че една снимка струва колкото хиляда думи, но един спомен, допълнен със звук и усещания, струва много повече. Спестява толкова много време, споделя болката по-бързо.

Намирахме се на централната арена на "Цирка на прокълнатите". Протегнах се към звяра на Ричард, към яростта му, защото ако не можехме да го контролираме, Съветът щеше да го убие. Протегнах се към този гняв. Силата, която наричаше свой звяр се пресегна към докосването ми. Миришех й на дом, някак си и тя се изля в мен, върху мен, през мен като заслепяваща буря от топлина и сила. Много приличаше на онези пъти, когато бяхме призовавали силата заедно с Ричард и Жан-Клод, но този път нямаше заклинание върху което да я използваме. Звярът нямаше къде да избяга. Опита се да изпълзи през кожата ми, да се разшири в тялото ми, но нямаше звяр, който да повика. Бях празна за нея, и тя се разбесня в мен. Почувствах как нараства, докато не помислих, че ще избухна в кървави парчета. Налягането се увеличаваше и увеличаваше и нямаше къде да отиде.

Ричард беше допълзял кървейки до мен на длани и колене. Беше поставил устните си до моите в трепереща целувка. Тих звук се изтръгна ниско от гърлото му и внезапно притискаше устата си в моята със сила, която или щеше да ме посини, или да ме накара да разтворя устни. Разтворих ги и езикът му се гмурна вътре в мен, устните му се хранеха от моите. Раната от вътрешната страна на устата му, изпълни моята с вкуса му, солен и сладък. Хванах лицето му с длани, устата ми търсеше неговата, но това не ми стигаше.

Изправихме се на колене с все още притиснати усти. Дланите ми се плъзнаха по гърдите му, по гърба му и нещо дълбоко в мен прещрака и се отпусна. Силата му се опита да се излее навън, но аз я удържах… Ръцете на Ричард се плъзнаха нагоре по краката ми, откривайки дантеления ръб на бикините ми. Пръстите му проследиха голия ми гръб и аз свърших.

Силата се изля нагоре, навън, изпълвайки двама ни. Проблесна над нас в пареща вълна от жега и светлина, докато зрението ми не стана на петна и двамата изкрещяхме в един глас. Звярът му се плъзна вътре в него. Почувствах как изпълзява от мен, изтегля се като голяма, дебела връв, изсипвайки се вътре в Ричард и се нави в тялото му. Очаквах да усетя последната част да се изплъзва между нас, като последната капка вино от чаша, но тази капка остана.

Споменът се изтегли и ме остави задъхана на леглото. Натаниел се беше надвесил над мен.

- Анита, Анита, добре ли си? – очите му бяха избледнели до лавандулово.

Джейсън душеше косата ми.

- Миришеш на глутницата.

Ричард стоеше в кухнята си, едната му ръка лежеше върху плота, сякаш за подкрепа.

- Сега спомняш ли си?

- Спомням си – прошепнах.

- Какво си спомняш? – попита Натаниел.

- Не го ли надушваш? – попита Джейсън. Той потъркваше устни отстрани на лицето ми.

Натаниел се надвеси над мен, лицето му беше много близо над моето.

- Вълк – подуши отново, - Ричард – прошепна до кожата ми.

Усещането за устните им до кожата ми, ме накара да затворя очи за секунда. Но щом зрението ми изчезна, миризмата им ме покри като одеяло. Сладкият мускус на вълк и парливата сладост на леопард бяха навсякъде, като невидима вода и аз се давех в нея. Очаквах котката ми да е недоволна, но тя кротуваше. Беше странно успокоена от двете миризми.

- Все още си част от глутницата, Анита, както си част от парда. Дай звяра си на тях. – Ричард ме гледаше втренчено и за пръв път забелязах, че имаше драскотини ниско на дясната си буза. Необичайно място да оставиш белези по време на любовна игра.

Спрях да виждам одраното лице на Ричард в огряната му от слънце кухня. Отворих очи и видях кичур кестенява коса пред очите си. Натаниел се беше притиснах към бузата ми, устата му беше точно под линията на челюстта ми. Тялото му отново беше върху моето, леко на една страна. Толкова беше топъл.

Джейсън все още държеше ръката ми и устата му се потъркваше във врата ми, от другата страна.

Бях топла и в безопасност и осъзнах че Ричард ми беше дал част от своя самоконтрол. Беше ми дал възможност да си поема глътка въздух. Трябваше да я използвам преди звярът ми да успее да се освободи от тази топла, успокояваща отпадналост.

Премислих отново спомена за Ричард, който получава звяра си. Как беше станало? С целувка, защо всичко трябваше да включва целувка или докосване? Жан-Клод беше отговорил снощи на този въпрос. Защото можехме да използваме само инструментите, които имахме на разположение. Повечето от нашите идваха от линията на Бел Морт и това означаваше че инструментите ни, уменията ни, носеха определена тема. Очаквах да се уморя от нея, и част от мен беше, част от мен смяташе че наистина имахме нужда от нов комплект умения, но по-голямата част беше топла и в безопасност, и покрита с миризмите на пард и глутница.

Устните им работеха нежно от двете страни на врата ми с леки целувки. Тялото на Натаниел беше толкова топло, притиснато по дължина на моето, по-топло от всяко одеяло, по-добро от това просто да те държат в нечии обятия. Ръката на Джейсън погали ръба на бедрото ми и не можах да не се притисна към докосването му. Това малко движение подейства на тялото на Натаниел. Изведнъж натежа повече от преди, по начина, по който в спомена ми беше тежка целувката на Ричард. Бедрата на Натаниел ме притиснаха и както при спомена за целувката, той се притисна към мен и трябваше да избера дали да се отворя пред него, или да го задържа извън тялото си.

Звярът на Ричард беше напуснал чрез целувка. Можех да целувам само един от тях. Помислих си, че мога да правя други неща и все пак да целувам. Но ми беше писнало от тройки, а и повече. Изстрадалият ми морал беше приключил с многочислените актове за известно време. Тихият гласец прошепна: „Но е толкова приятно“. А гласът, който бях научила под ръката на баба си изкрещя: „Курва!“. Човек работи толкова сериозно и усилено, за да слуша вътрешния си глас, но понякога вината или навика, те карат да слушаш другите гласове – онези, които те смачкват в калта. Понякога просто не можеш да се отърсиш от тях.

- Трябва да дам моя звяр на котката си – казах с плътен, бавен глас.

Опитах да изтегля ръката си от тази на Джейсън, но той я задържа. Промълви в извивката на врата ми:

- Аз ще бъда твоята котка.

Натаниел прошепна до другата ми буза:

- Аз съм нейната котка.

Гласът на Джейсън до кожата ми:

- Тогава аз ще съм твоето кученце. – Прокара език по врата ми и това ме накара да се извия, но поклатих глава, съвсем малко, обръщайки лице, за да мога да видя неговото.

- Не тази вечер, Джейсън. – Този път ме пусна, когато се опитах да изтегля ръката си.

Сините му очи се появиха в полезрението ми и ме целуна, дълго и дълбоко, но звярът ми остана спокоен.

- Имаш вкус на кръв и целувките на други мъже – прошепна, докато се оттегляше.

Звярът ми се събуди вътре в мен, сякаш само си беше подремвал. Събуди се и опита да се изхвърли навън. Изпълни тялото ми като някой, пробващ палто, което е твърде малко. Можех да почувствам как се разтяга вътре, да почувствам как ме изпълва, като гореща вода, която се издига нагоре и нагоре, докато не изпълни всеки сантиметър от мен, но продължаваше да приижда. Изсипваше се, изсипваше се като вода, ако водата можеше да има кости, мускули и гняв. Защото когато откри че има ограничения, че кожата ми не избухна, че костите ми не се извиха, че тялото ми не поддаде, звярът започна да беснее отвътре. Удряше с нокти и се биеше с мускули, които трябваше да са метафорични, но се усещаха твърде реално. Опитваше се да си проправи път извън клетката, която беше тялото ми.

Крещях, крещях и се борех, но не можеш да се бориш с нещо, което не можеш да докоснеш. Натаниел все още беше върху мен, с широко разтворени уплашени очи. Започна да се отдръпва от мен, но аз сграбчих ръцете му и казах:

- Целуни ме.

Ако беше който и да било друг, щеше да започне да спори, но не и той. Постави устата си върху моята и следващият писък беше заглушен от нея. Пожелах нещото вътре в мен да се прехвърли в него. Опитах се да го накарам, но то се беше паникьосало и не можеше да ме чуе. Беше като диво животно, притиснато в ъгъла, но чуваше нищо, освен собствения си страх.

Откъсна устата ми от Натаниел и просто изкрещя. Джейсън беше там, хвана главата ми между дланите си и в момента, в който ме докосна, звярът се поколеба. Котката спря, за да може да подуши въздуха, сякаш се чудеше какво беше той.

Погледнах към Натаниел, докато дланите на Джейсън още ме придържаха.

- Опитай отново, целуни ме.

Той ме целуна и този път успях и да му отговоря, но звярът не се надигна. Седеше вътре в мен, душейки объркано, но не се надигна. Прекъснах целувката и изкрещях, не от болка, а от раздразнение.

- Ричард каза да споделя звяра си с някого, който може да го освободи, но той не иска да премине. Не иска да напусне.

- Все още ли се бориш да контролираш ardeur? - попита Натаниел.

Премигнах срещу него и се замислих. Правех ли го? Не съзнателно, но контролирането му беше станало автоматично. Сега, когато не се налагаше да го контролирам, а трябваше вместо това да го повиквам, все още ли продължавах да го потискам? Все още ли се предпазвах? Отговорът беше да, да.

- Аха.

- Спри да се бориш – каза Натаниел, - просто се отпусни.

- Не… - започнах, но той докосна устните ми с пръсти.

- Тихо, Анита, можеш да се храниш и от двама ни – това няма да ме изцеди толкова много. Не е добра идея, но не е трагедия. Спри да се бориш и може би и звярът ще спре да се бори.

Отворих уста, въпреки че пръстите му все още ме докосваха. Той ги плъзна леко навътре, закачайки се с ръба на устните ми. Движението ме спря да не говоря, по-ефективно, отколкото нещо друго би успяло. Просто лежах там и позволих на пръстите му да си играят покрай ръба на устата ми, деликатно, чувствено.

- Отпусни се, Анита, просто се отпусни. Ние ще те хванем.

Джейсън се притисна до лицето ми.

- Тук съм, Анита. Няма да позволя нищо лошо да се случи на Натаниел. Обещавам. – Постави лице до челото ми. – Можем да го направим, Анита, но ти трябва да се пуснеш. Трябва да ни позволиш да те хванем.

Да се отпусна. Звучеше толкова просто. Но да се отпускам не беше една от силните ми страни. Даже не бях сигурна, дали знам как се прави. Как се пускаш? Как отваряш пръсти и се оставяш да паднеш, и се доверяваш, че други хора ще те хванат? Че ще те хванат и няма да ти позволят да нараниш себе си или тях. Вярвах ли толкова много на Натаниел и Джейсън? Донякъде.

Вярвах ли изобщо на някого толкова много? Може би. Добре де, не наистина. Поех си дълбоко въздух, изпуснах го бавно и се отпуснах. Отпуснах се и се доверих. Доверих се, въпреки слабото гласче в главата ми, което нашепваше: „Глупачка, глупачка, глупачка“

52

Адът е нокти и зъби, и борещи се тела. Забих зъби в нечии гърди, поех месо колкото устата ми можеше да поеме и започнах да стискам. Исках месо. Исках да се нахраня, а леопардът пищеше, че ако не ги убием , те щяха да ни убият. Отпусни се, бяха казали, аз се отпуснах и сега вместо звярът да беше нещо, което се бори да се измъкне навън, аз бях тази, която беше малка, хваната в капан и не можеща да се измъкне.

Онази част, която искаше месо и кръв и смяташе боричкането за нещо средно между секс и храна, се намираше в предната част от главата ми. Винаги съм смятала, че сигурно е спокойно да си животно, но това не беше спокойно. Беше по-просто, но не беше спокойно.

Спомнях си само откъслеци. Вкусът на кръв в устата ми. Усещането за зъбите ми, забиващи се в плът. Ноктите ми, разкъсващи нечие тяло. Лежах по корем и не можех да помръдна. Не можех да помръдна. Някой лежеше на гърба ми, а друг държеше ръцете ми и не можех да помръдна. Зъби на задната част на врата ми. Момент на сляпа паника, после всичко се успокои. Както по-рано в офиса ми, когато Натаниел ме беше ухапал на същото място. Спокойно.

Джейсън беше коленичил пред мен, извън ръба на леглото, държейки китките ми. Лявата страна на лицето му беше кървава пихтия и някъде отдалеч знаех, че се дължи на моите нокти. Окото му примигваше болезнено през кървавите бразди. Ръцете му бяха толкова покрити с ухапвания и драскотини, че изглеждаше сякаш носи червени ръкавици чак до рамената. Гърдите и коремът му също бяха кървави.

Зъбите на Натаниел на врата ми стиснаха малко по-силно и клепачите ми потрепнаха, а когато изръмжа срещу кожата ми, тялото ми се изви, не за да се бори, а за да се предложи. Джейсън проговори и от устата му протече струйка кръв, докато го правеше:

- Следващият път, когато направим нещо такова, първо ще те вържем.

Натаниел изръмжа, но не мисля че беше предназначено за мен.

Джейсън погледна покрай мен, за да срещне очите на другия мъж и каза:

- Добре, добре. Дай ми твоя звяр, Анита. Позволи ми да го преглътна. – Той се надвеси над мен и кръвта, която потреперваше на ръба на устата му ме омагьоса. Опитах се да достигна тази потрепваща капка червено, но зъбите на Натаниел ме накараха да спра, накараха ме да чакам устата на Джейсън да дойде при мен.

Устата му спря точно извън обсега ми. Опитах да вдигна ръце и да го стигна, но неговите притиснаха китките ми надолу плътно върху леглото. Постави устата си върху моята, но не го целунах, а облизах кръвта от ъгълчето на устата му.

Той се отдръпна, смеейки се.

- В момента предпочиташ да ме изядеш, не да ме целуваш. – Но се приведе към мен с полуразтворени устни и можах да надуша на кръвта в устата му. Бях го ухапала. Спомних си усещането за устната му между зъбите ми. Изпъшках ниско в гърлото и той отново се засмя, чисто мъжки звук, с устни толкова близо до моите, че езикът ми можеше да ги докосне. Гласът му запази мъжествения смях, но добави и нотка на ръмжене – Боже, колко е нетърпелива.

Натаниел отново изръмжа, докато зъбите му още притискаха здраво задната част на врата ми. Ръмженето беше ниско и дълбоко, и премина надолу по гръбнака ми, сякаш тялото ми беше камертон. Това ме накара да се притисна към него. Устата ми се стремеше към Джейсън, но тялото ми се предлагаше на твърдата тежест, притискаща се към задната му част.

- Добре, но ако ми отхапе езика, ще се ядосам – и той притисна устни към моите, но не се опитах да го ухапя, защото устата му беше пълна с кръв и имаше вкус на месо. Вече бях започнала това ядене и исках само да го довърша.

Звярът беше там, под кожата ми и само захватът на Натаниел го задържаше спокоен. Вкусът на свежата кръв, на месото и усещането за устата на Джейсън върху моята, ме накара да почувствам звяра като топлина по кожата си. Можех да почувствам как тялото ми се сготвя в тази топлина, сякаш беше контейнер за нещо много по-топло от човешката плът. Нещо, което беше почти там, почти готово, почти …

Натаниел повдигна уста и само тежестта му, заедно с тази на Джейсън ме задържаха долу. Прошепна нещо върху раната на врата ми, мисля че каза „Сега.“ Но никога няма да съм сигурна, защото в този момент звярът ми се надигна.

Надигна се нагоре по гръбнака ми като жега. Изсипа се от устата ми и в тази на Джейсън в една пареща, изгаряща вълна от сила. Откъсна устата му от моята, накара главата му да се отметне назад с писък, тялото на Натаниел да се извие над моето и той също да изкрещи. Звярът ми беше като меч, пронизващ и двама им. Изсипах своята енергия в телата им, докато те не се взривиха от нея.

Видях кожата на Джейсън да се разделя и почувствах Натаниел да трепери над мен. В един момент бяха там, а в следващия бях накисната в течност, топла, толкова топла, сякаш бях потопена в прясна кръв, но това не беше кръв. Беше бистра и лепкава – течността, която превръщачите оставят, когато изтеглят телата си от една форма в друга.

Бях покрита с нея, капеше от мен и тъй като ноктите на Джейсън все още притискаха ръцете ми, нямаше как да я избърша от лицето си. Примигнах към човеко-вълка коленичещ пред мен. Неговата козина беше суха, както винаги е, като по магия. Гледах във вълчи очи с цвета на ранна пролетна трева. Козината му беше гъста, в нюанси на бледо сивото. Отвори челюст по-дълга от човешка и пълна със зъби, на които всеки вълк би завидял. Прекара невъзможно дългия си език върху тези зъби и се втренчи в мен с очи, пазещи неща, които аз едва бях започнала да отгатвам.

Нокът се изви в мокрите чаршафи от едната ми страна и този нокът принадлежеше на ръка покрита с черна козина. Обърнах се назад и разиграх онзи бавен оглед от филмите с ужаси, където знаеш какво има зад теб, но просто не можеш да не погледнеш. Трябва да погледнеш, въпреки усещането и натиска на козина върху голото ти тяло. Знаех какво ще видя и въпреки това се обърнах и погледнах.

Лицето на Натаниел беше странно грациозна смесица от човек и леопард. Формата му беше по-близка до човешката, отколкото на върколака, но когато погледнах в тези сиво-сини очи, разбрах че у дома няма никой с когото да мога да разговарям.

Бях се отървала от звяра си, като повиках техните и сега внезапно се оказах покрита с топла течност, която приличаше на кръв и два прясно преобразени ликантропа ме притискаха долу. Натаниел постави косматите си ръце на леглото от двете ми страни, размърда длани и нокти като бели ножове изскочиха от върховете на пръстите му. Само да ги гледам лежащи там и неизползвани, накара пулса ми да се ускори мъничко.

Знаех че няма да ме наранят. Вярвах им. Но част от мен вярваше на Джейсън и Натаниел повече, отколкото вярвах на зверовете им. Опитах се да не се страхувам, защото страхът е като подправка към храната им. Страхът възбужда ликантропите, просто го прави. Така че лежах съвсем неподвижна и се опитвах да успокоя сърцебиенето си, опитвах се да измисля начин как да ги накарам да ме пуснат без да звуча като жертва.

Натаниел премести ръцете си, така че застанаха от двете страни на тялото ми, козината на палците му галеше кожата ми. На сърцебиенето ми това не му хареса. Нито на мен. Отново размърда длани и ноктите изчезнаха в козината. Прокара я надолу по тялото ми и това погалване от топла, топла козина накара дъхът ми да излезе с потреперваща въздишка.

Гласът му беше повече ръмжене, отколкото каквото и да било друго, когато каза:

- Никога преди, когато се превръщах, не съм имал длани. – Постави тези „длани“ обратно от двете страни на тялото ми, толкова близо, че края на козината докосваше страните на гърдите ми. Насочи ноктите надолу и почувствах мускулите му да се раздвижват до тялото ми. Дланите му бяха точно до гърдите ми и почувствах ноктите му да сграбчват леглото. Започна да ги забива надолу. Чаршафът се разкъса, но звукът от разкъсващият се матрак беше този, който ме накара да изпусна звук, почти като проплакване от гърлото си. Матракът издаде месест звук, докато ноктите му с лекота го разкъсваха. Премести тялото си така че да може да проследи очертанията на тялото ми върху чаршафите и матрака. Гравира очертанията ми с ноктите си. И не можех да не бъда уплашена.

Джейсън се засмя и странно, но това мъжествено посмиване се пренесе чудесно през вълчето гърло. Звукът ме накара да го погледна. Проблеснаха зъби, когато каза:

- Не се страхувай, Анита.

- Тогава ме пуснете – казах и гласът ми беше приятно спокоен, едва потрепваше. Ако бяха хора нямаше да могат да вкусят ускоряващия ми се пулс, нито да надушат страха ми. Но те не бяха хора.

Натаниел отпусна тялото си върху моето и го усетих по-висок, по-широк, по-мускулест и даже мускулест на места, на които преди не беше. Сякаш към мен се беше притиснало различно тяло, такова, което досега не бях докосвала. Козината на гърдите, корема и слабините му беше по-рядка, но кожата му беше по-топла, почти пареща, опряна в голото ми тяло, сякаш в тази форма кръвта му беше по-гореща.

Облиза рамото ми и тих звук, като леко изпискване се изплъзна от устата ми. Затворих очи и се концентрирах върху дишането си, само на него. Не на усещането за тялото му, или за дланите на Джейсън с не толкова прибиращите се нокти, гъделичкащи китките ми. Дишах, дишах, докато език, по-груб от този на Натаниел, ближеше с дълги, плътни движения раменете и горната част на гърба ми.

Когато отново отворих очи, пулсът ми беше нормален и осъзнах, че Натаниел почистваше прозрачната гадост, с която ме бяха обляли с Джейсън. Изръмжа в ухото ми:

- Изцапали сме те.

- Аха – отговорих с шепот.

Той намести бедрата си към ханша ми и направи леко мощно движение, нещо между огъване и бутане. Изведнъж се опря в задника ми и можех да почувствам, че и там беше различен. Чувствах го по-голям, но може просто да бях уплашена. Всичко изглежда по-голямо, когато се чувстваш заплашен.

Той пошушна до ухото ми, като подсмръкване, не като да ме подуши, а сякаш трябваше да знам какво означава звука.

- Ти си гладна. Гладна като нас. Мога да го почувствам.

Преборих се да запазя пулса си спокоен и нормален, дишането си равно. Нямаше да направя нищо, за да накарам ситуацията да ескалира, не и ако имах избор.

- Не съм гладна – казах.

Притисна се по силно към мен, плъзгайки се по-ниско между краката ми, не вътре, но в тази посока. Мисълта накара пулсът ми да се ускори и не можех да направя нищо. Той потърка косматата си буза в лицето ми.

- Имаш нужда от душ.

- Добре – казах. В този момент бих се съгласила да направя всичко, за да се измъкна изпод двама им и да се изправя на крака.

- Няма да те изядем, Анита – каза Джейсън. – Ако това беше възможност, Жан-Клод никога нямаше да те повери на мен, знаеш това.

Повдигнах лице и погледнах в тези вълчи очи.

- Съжалявам, но когато сте целите само зъби и нокти, някак си се чудя дали е вярно.

- Няма да те нараним – каза Джейсън.

- Тогава ме пуснете – настоях и гласът ми беше равен, спокоен, пулсът ми се забавяше.

- Още не – каза Натаниел, а лицето му още беше притиснато до моето.

Джейсън го погледна.

- Защо не? – попита преди аз да успея.

- Защото все още трябва да нахрани ardeur.

Не мислех че вълчо лице може да изобрази такъв скептицизъм, но Джейсън се справи.

- Анита не прави секс с косматковци.

Човекът-леопард на гърба ми премести бедрата си още сантиметър надолу. Притисна се към мен, не навътре, но почуквайки на тази интимна врата.

- Празна си отвътре, мога да го почувствам. Преди не можех.

Да го каже един път, можеше да е догадка, но два пъти ме накараха да погледна навътре в себе си. Опитах се да видя ardeur без да го събуждам. Имах нужда от някакъв свръхестествен измерител за това, но сега откривах единствено празнота в центъра си. Едно място, където трябваше да има нещо, а нямаше нищо.

- Чувствам го – казах.

- Не се чувствам изморен, Анита. Чувствам се като нов. – Приближи се нежно към мен. – Кажи да.

- Пусни ме и може би – опитах.

- Харесва ми да те държа долу. Харесва ми да те държим долу двамата заедно – изръмжа той до кожата ми.

- Мислех че не обичаш ти да си активен.

- Обикновено не, но днес ми харесва. Днес обожавам чувството за тялото ти под моето. Харесва ми да чувствам как се бориш, за да не започнеш да се дърпаш, за да не се паникьосаш. Мога да вкуся самоконтрола ти на езика си. И искам да го погълна до край.

- Натаниел – казах.

- Кажи да, Анита, просто кажи да. Нахрани ardeur, след това можеш да се изкъпеш, докато ние отидем да си потърсим нещо друго за ядене.

- Какво нещо друго? – попитах.

- По-дълбоко в подземията има запаси от храна – каза Джейсън, – имаме твърде много превръщачи наоколо, така че се налага да сме подготвени.

- Подготвени с какво? – продължих да питам.

Той се наведе напред, докато дланите му продължаваха да държат китките ми.

- Нищо човешко, нищо незаконно, обещавам ти.

Облиза лицето ми с бързо движение на езика и после се засмя, но не мъжествено, а просто като Джейсън, който се е пошегувал. Джейсън, който би се пошегувал на път за ада, дори и да означаваше повече време там и по-лошо наказание. Без значение в каква форма, Джейсън си оставаше Джейсън.

Тази мисъл накара някакво напрежение, което дори не бях осъзнала че е там, да падне от раменете и от тялото ми. Под всичката тази козина и нокти продължаваше да си е Джейсън. Все още Натаниел беше този, който се търкаше в бузата ми.

Някога молех Ричард да ми покаже звяра си. Но когато го направи, не успях да се справя. Отне ми много време да осъзная, че Ричард ми беше показал звяра си във възможно най-лошата светлина, защото част от него не искаше да мога да го приема, както самият той не можеше. Бях избягала от него, след като го видях да яде Маркус. Бях избягала от него при Жан-Клод, защото онази нощ вампирът ми се струваше като по-малкото чудовище.

Все още ли бях същият човек, който не беше успял да се справи? Все още ли бях човекът, който можеше да приеме красивия принц, но не и чудовището? Дали красотата, повече от любовта, не беше това, което ме караше да се движа?

Натаниел се притисна нежно към мен.

- Ако не се нахраниш сега, от кого ще се нахраниш?

- Греъм е надолу по коридора – предложи Джейсън. – Ще е в човешка форма, защото Минг Ди не прави секс с него, ако е космат. Тя не иска дори да спи до него, ако е космат.

Не исках Греъм. Само в човешката форма ли бях влюбена? Дали не обичах просто някаква антропоморфна идея? По дяволите. Това не бяха въпросите, по които можеш да потърсиш съвет в списанията. Дали „Госпожица Маниери“* можеше да даде съвет как да се държиш, когато си уплашен от животинската форма на гаджето си? Съмнявах се.

(*Miss Manners – американска журналистка, водеща от 1978 г. популярна колонка със съвети за поведение и етикет, публикувана в над 200 вестника по целия свят)

Джейсън деликатно оттегли ноктите си от китките ми.

- Ще потърся Греъм и ще го изпратя тук.

- Не – казах и посегнах към косматата му предмишница. Козината беше толкова мека, а ръката му толкова истинска. – Не, не искам Греъм.

Джейсън отново ми хвърли един от погледите, които говореха, че мисли че се шегувам.

- Не правиш секс с косматковци, Анита.

- Но правя секс с Натаниел и правя секс с теб при случай.

Той се ухили, макар че не беше съвсем същото, идвайки от вълча муцуна.

- При случай. – Отново приклекна пред мен. – Искаш тази вечер да съм твоето кученце?

- По скоро си мислех, че можем просто да се изчукаме – казах.

Или лицето му беше по-изразително от това на всеки друг човеко-вълк, който съм срещала или все още беше достатъчно Джейсън, че да мога да прочета изражението му. Все още беше там някъде отдолу. Бях го изненадала. Бях го изненадала, не по лош начин, но бях успяла истински да го изненадам.

Натаниел се притисна към сърцевината ми и прошепна до бузата ми:

- Това „да“ ли е?

- Да – казах.

Той издаде звук, наполовина изръмжаване, наполовина чисто нетърпение. Надигна се съвсем малко и се гмурна между краката ми. Крещях преди да беше влязъл до край и то не от болка. Беше по-голям, по-дебел, повече, и всички тези допълнителни части работеха здраво вътре в мен.

53

Накара ме да свърша с размера на тялото си, ритъма на бедрата си и проблясъка на бели нокти като малки ножове върху най-нежните части на тялото ми. Мисълта какво можеха да ми причинят тези нокти, ако искаха, ме накара да свърша гърчейки се под него. Позволих си да направя всичко срещу което се бях борила. Гърчех се, крещях, борех се, а той ме държеше внимателно, деликатно, но без никакво съмнение, че може да ме разкъсана парчета, ако пожелаеше. Това беше едновременно най-деликатният секс и най-опасният. Не заради това, което се случваше, а заради това, което би могъл да направи.

Изправи ме на колене, притискайки ме към тялото си с ръце и аз прокарах длани по тях, по мускулите, по козината, толкова мека и различна от тази на вълка. Погалих го, не като домашен любимец, а като любовник. Почувствах ритъма му да се променя, разбрах че е близо, почувствах тялото му да се бори, за да не ме разкъса на парчета. Почувствах финия натиск на върховете на всеки от тези нокти, докато се докосваха до плътта ми. Свърших, гледайки как връхчетата на тези остриета започват да одраскват кожата ми, почти, почти порязващи, почти, почти пробиващи, почти, почти убиващи. В последния момент той прибра ноктите и ме притисна силно и бързо към тялото си, с кожата и мускулатурата на тези ръце, изгубени някъде между леопард и човек.

Ardeur се нахрани. Нахрани се от силата на тялото му, от топлината на кожата му, от семето му, което се изсипа в мен по-горещо от всичко, което бях усещала от човек.

Мисъл прониза ума ми: „Той не е човек“. Думите не бяха ядосани, но емоцията, която дойде с тях, сякаш щеше да пробие дупка в кожата ми. Ярост, такава ярост, че знаех кой е още преди вратата да се отвори.

54

Ричард влезе през вратата и енергията му прелетя през стаята като горещи искри от огън. Заболя ме, когато докосна кожата ми, като от малки хапещи насекоми. Какво казваш, когато намериш бившата си годеница, чукаща човеко-леопард? Ричард знаеше точно какво да каже.

- Последният път, когато видях нещо толкова болно, беше в един от порно филмите на Рейна.

Джейсън се измъкна от леглото и се изправи пред него. Мисля че се опитваше да даде време на Натаниел да стане без да съм прикрепена към тялото му. Или може би се опитваше да даде време на мен. Каквито и да бяха мотивите му, стоеше между мен и своя Улфрик, а това не беше най-мъдрото нещо, което някога беше правил. Смело, дори елегантно, но не и мъдро.

Силата на Ричард изпълни стаята като вряла вода. Натаниел се изтъркаля от леглото и се зачудих дали и за него въздухът беше толкова тежък и твърд за дишане, колкото беше за мен. Мисълта беше достатъчна. Знаех че чувстваше силата на Ричард като нещо, с което трябваше да се бориш, за да преминеш през него, сякаш тя беше някакъв вид ураган, виелица или пясъчна буря. Нещо, което можеше да те ослепи и да отнеме живота ти, ако не намериш подслон.

Моят подслон беше коленичил между мен и вратата. Човекът-вълк беше висок, широк и опасен. Ричард в човешката си форма би трябвало да изглежда чуплив, но не беше така. Можеше да е с трийсет сантиметра по-нисък, но с толкова много сила изтичаща от него пак щеше да изглежда огромен.

- Разкарай се от пътя ми, Джейсън. Няма да го кажа втори път.

- Кажи ми, че няма да нараниш нея или Натаниел и ще се отдръпна – каза той с дълбок ръмжащ глас, който би накарал всеки топлокръвен човек да се замисли, но Ричард не беше човек.

Натаниел беше станал от леглото и се движеше към тях. Ричард щеше да нарани Джейсън достатъчно, за да го разкара от пътя си, но щеше да нарани Натаниел по други причини. Причини, които може би никога нямаше да признае на глас, но не исках да виждам подобно нещо. Повиках Натаниел обратно при мен.

Под възглавницата ми имаше пистолет, но не исках да застрелвам Ричард, а ако не искаш да стреляш, пистолетът е просто камък направен от метал. Все още се опитвах да измисля нещо, което щеше да оправи малко бъркотията, когато Ричард удари Джейсън с опакото на ръката си.

Кръв излетя в малка дъга, блещукайки под светлините, но Джейсън не отстъпи. Не се опита да отговори на удара, но и не се отдръпна от пътя му.

Изкрещях:

- Ричард, не!

Той повдигна Джейсън, сякаш беше гира. Ловко изтласкване и мускулите на Ричард изпъкнаха от усилието, докато повдигаше върколака над главата си и го задържа там за един удар на сърцето.

Преживяхме един от онези замръзнали моменти, когато всичко се забавя и знаеш че ще се случи нещо лошо, но не можеш да го спреш. Можеш да направиш избор и да промениш какво ще бъде увредено, но не можеш да спасиш всичко. Давех се в яростта на Ричард, силата му кипеше като море. Бях се докосвала и преди до яростта му, до звяра му, но това не беше същото, не съвсем. Само секунда ми трябваше, за да осъзная че яростта му имаше вкус на стар приятел. Това беше моята ярост или поне на вкус беше повече като моята. Имах време само за този „аха“ момент, след което той хвърли Джейсън, не през стаята, а върху леглото. Може би искаше да удари мен, но аз се изтъркалях настрани и когато Джейсън се приземи в средата му, достатъчно силно, че да го срути, на леглото нямаше друг, освен него.

Бях от далечната страна на счупеното легло и Натаниел беше до мен. Беше застанал малко пред мен. Не ме беше избутал зад себе си като дама в нужда, но беше близо. Аз бях неговата Нимир-Ра и негов доминант. Не трябваше ли аз да съм отпред?

Джейсън лежеше зашеметен на разрушеното легло. Беше хвърлен от по-малко от три метра върху легло, а лежеше без дъх, замръзнал, докато се възстанови. Аз не притежавах възстановителните сили на Джейсън и Натаниел. Може би аз да съм отпред не беше най-умното нещо, но по дяволите. Не знаех какво да правя. Както толкова често покрай Ричард, не знаех какво да правя.

- Защо не се върнете всички обратно на леглото? Предполагам че е страхотно шоу. Рейна и Гейбриъл щяха много да го харесат. – След като ми се беше наложило да убия и двамата, за да не ме принудят да участвам в порно с изнасилване и смърт, това беше много злобен удар. Но времето, когато този вид гадости от страна на Ричард можеха да ме ядосат, беше отминало. Страхувах се да добавя моя гняв към неговия.

Силата му беше навсякъде, сякаш самия въздух щипеше и пареше. Но не усещах само яростта му. Отвращение, ужас и под всичко това беше нещото, което подхранваше гнева… завист. Защо завист? Но той беше твърде широко отворен, сякаш изобщо не се предпазваше. Получих отговора си.

Сякаш някой хвърли пъзел във въздуха и видях парченца. Клеър и Ричард в леглото. Ричард действащ по обичайния си енергичен начин. Клеър, която се трансформира по средата на действието. Ноктите й, разцепващи кожата на гърба и раменете му. Клеър в човешка форма, пищяща.

Ричард наблъска гнева си в мен и залитнах, сякаш ме беше блъснал наистина.

- Стой извън главата ми.

- Тогава спри да излъчваш толкова силно, че да не мога да направя нищо, за да го спра.

Той изкрещя, истински крясък от гняв. Той прокънтя в голямата стая и чух тичане в коридора. И този път знаех кой идва, или поне какво.

Трима човека нахлуха в стаята. Една жена, двама мъже, всичките с пистолети. Насочиха ги към Ричард. Клаудия, която беше висока почти колкото Долф и имаше по-широки, по-мускулести рамене от повечето мъже в живота ми, огледа набързо стаята, оценявайки ситуацията. Стегнатата й конска опашка потрепваше докато се движеше, защото беше вързана високо на главата й. Момичешка прическа, в контраст с липсата на грим и невероятните й ръце. Не разпознах мъжете с нея, освен че държаха оръжията така, сякаш знаеха как се използват, но бях започнала да очаквам нищо по-малко от професионализъм от хората на Рафаел. Плъхолаците не набираха аматьори.

- Какво става тук, Анита? – попита Клаудия. Гласът й беше равен, съвсем леко напрегнат, сякаш се настройваше да си свърши работата, а тя имаше по-малко скрупули от мен по отношение на същата тази работа.

- Различие в мненията – отговорих.

Тя се засмя, но не сякаш й беше смешно.

- Различие в мненията, добре, по дяволите.

- Това не е работа на родере – каза Ричард, - това засяга глутницата и парда, не плъховете.

Погледът на Клаудия отново обиколи стаята, огледа кървящия вълк и счупеното легло, дланта ми, лежаща на рамото на Натаниел, за да го задържа при мен и далеч от Ричард. Върна се отново на Ричард и се усмихна отново, сякаш не и беше много смешно.

- Това не ми мирише като работа на глутницата и парда, мирише ми на лично.

- Това не е ваша работа – каза отново той и гласът му беше нисък, не ръмжене, но по-нисък от преди.

Тя се усмихна отново и този път беше просто оголване на зъби.

- Наша е, когато ни се плаща да пазим „Цирка“ и всички в него. Вече си окървавил един от хората под наша грижа, Улфрик, не можем да ти позволим да нараниш още някого.

- Той не ми се подчини. Никой не може да откаже подчинение на краля. Рафаел би се съгласил с това. – Беше се обърнал с лице към нея и осъзнах, че той беше един от мъжете в живота ми, които не изглеждаха крехки до Клаудия.

- С какво би се съгласил нашия крал и с какво не би, не е в момента проблема. – Тя въздъхна и наведе пистолета да сочи към пода. Двамата мъже последваха действията й.

Ричард се обърна отново към леглото и към нас. Даже пристъпи крачка към леглото.

- Не, Улфрик, не отиваш отново да ги тормозиш. Може и да не можем да те застреляме без политически проблеми, но няма и да стоим отстрани и да те оставим да малтретираш тези, които сме се съгласили да пазим.

Той погледна към нея и цялата тази горяща енергия сякаш се изтегли от останалата част от стаята, за да се концентрира като някакво гигантско оръжие. Не бях достатъчно близо, за да го усетя, но можех да се хвана на бас, че цялата енергия сега беше фокусирана върху Клаудия.

Тя разтърси глава, сякаш беше зашлевена. Двамата мъже с нея се отдръпнаха назад от Ричард, сякаш искаха повече място за маневри, ако нещата се объркаха.

Клаудия му отговори, гласът й горещ с прилива на нейния собствен гняв.

- Никой не оспорва силата ти, Улфрик, тя е огромна. Твоят самоконтрол е нещото, което поставям под въпрос.

Ричард беше вбесен, много вбесен и си търсеше бой. Предпочитах да не е с мен, но не мислех че с нас нещата щяха да ескалират толкова много, колкото с плъхолаците. Някой можеше да бъде сериозно наранен, дори по-лошо. Не си заслужаваше някой да умре, само защото Ричард беше в скапано настроение. Знам, знам, вероятно нямаше да се стигне до там, но обикновено плъхолаците бяха или бивши наемници, или бивши военни. Когато се биеха, го правеха за оцеляване. Ричард не беше нито едно от тези неща. Той се ядосваше, но не обичаше наистина да убива. Нещата можеха много бързо да се объркат.

- Всички да се успокоят – казах. – Не си заслужава да умираме за това.

Ричард ме погледна.

- Никой нищо не е казал за убиване, с изключение на теб.

- Ричард, и тримата пазачи, които те наблюдават се чудеха дали да те убият в момента, в който влязоха през вратата. Попитай ги, давай, попитай ги.

Той хвърли поглед на плъхолаците, все още държащи пистолетите си насочени към пода.

- Права ли е?

Тримата размениха погледи, после Клаудия отговори.

- Да.

- Чудехте се дали да ме убиете, просто така?

- Не знаехме, че ти си този, който руши, Улфрик. Но ни е разрешено да използваме всички възможни средства, за да си свършим работата. Не можем да ти разрешим да нараниш никого, който е под наша защита.

- Не ви е разрешено да се месите и когато дисциплинирам някой вълците си.

Тя кимна.

- Прав си. Не е разрешено едно животно да се меси във вътрешните диспути на друг вид. Ако можеш да докажеш че това е работа на глутницата, а не лично, ще си тръгнем и можеш да довършиш, но трябва да докажеш, че става въпрос за работа.

Един от другите мъже, дребен и тъмен, изглеждащ сякаш е прекарал твърде много време в плъша форма каза:

- На мен ми намирисва на ревност.

- Роберто, не помагаш – каза Клаудия, продължавайки да държи погледа си върху Ричард.

Джейсън се превъртя и се опита да седне. Движеше се, сякаш наистина го болеше.

- Той ми се противопостави – каза Ричард, сочейки към Джейсън.

- Как? – попита Клаудия.

- Отказа да се отмести от пътя ми.

- Какво щеше да направиш, ако се бях отместил? – попита Джейсън, а гласът му съдържаше нещо по-плътно от нормалното, сякаш все още кървеше в устата. – Ако не беше хвърлил мен, кой щеше да е? Натаниел, Анита? Тя не се лекува като нас, Ричард.

- Не бих…

- Когато връхлетя през вратата, искаше да нараниш някого, - прекъсна го Джейсън и позволи на кръвта да се процеди от устата му, защото във вълча форма не можеше да я изплюе. – Мислех, че е по-добре това да съм аз.

Изгарящата сила започна да отслабва. Раменете на Ричард се отпуснаха и той отново изкрещя. Мощен вик, с цяло гърло, силен и продължителен колкото му стигаше дъх. Падна на колена и удари ръце в пода. Изглежда му харесваше да го прави, защото продължи да удря ръцете си в покрития с килим под, отново и отново. Чак когато каменният под отдолу започна видимо да поддава, чак тогава спря.

Страните на дланите му бяха окървавени, там където ги беше одрал на килима, като наистина гадни ожулвания. Повдигна тези окървавени длани нагоре и просто остана там, клекнал, гледащ ръцете си. Не заплака, не заруга, не направи нищо.

Всички замръзнахме, очаквайки какво ще направи. Мина поне една цяла минута, но той не се размърда. Клаудия ме погледна от другата страна на стаята. Свих рамене. Някога бях сгодена за него и му бях любовница, но си нямах и идея какво да правя. Това беше един от проблемите между Ричард и мен - прекалено често не знаехме какво да правим един с друг.

Тръгнах да заобикалям леглото, но Джейсън ме сграбчи за китката.

- Това е достатъчно близо.

Не започнах да споря. Просто спрях и погледнах надолу към него. Все още се взираше в надраните си длани.

- Ричард, Ричард, там ли си?

Той се разсмя в този момент, но смехът не беше хубав. Беше един от тези смехове, които съдържаха повече горчивина, отколкото забава. Всички в стаята, освен мен подскочиха, когато се разсмя, сякаш бяха очаквали всичко друго, но не и това. Аз се бях научила да не опитвам да отгатвам какво ще направи.

- Искам да оближа кръвта от дланите си – каза той със задавен глас.

- Тогава го направи.

Вдигна поглед към мен.

- Какво?

- Това си е твоята кръв. Твоите длани. Ако искаш да оближеш собствените си рани, просто го направи.

- Няма ли да се погнусиш?

Въздъхнах.

- Ричард, няма значение какво мисля аз. Значение има какво мислиш ти.

- Ти щеше да си помислиш, че е гнусно – продължи да настоява той.

Отново въздъхнах.

- Не, Ричард, всъщност не. Облизването ще накара драскотините да се чувстват по-добре, а ти ще се насладиш на вкуса на кръвта.

Той ми се намръщи.

- Нямаше да кажеш такова нещо преди една година.

Каза го почти като шепот.

- Можеше да не го кажа и преди шест месеца, но го казвам сега. Оближи раните си, Ричард, само не се вживявай в тях.

- Това пък какво трябва да означава? – попита и гневът му припламна като малък горещ бич по кожата ми.

- Не се нервирай, Ричард. Опитвам се да живея живота, който имам, не някаква мечта за живот, който никога няма да имам.

- И мислиш че аз го правя.

- Ти си Улфрик на Клана на каменния трон, а се страхуваш да оближеш собствените си окървавени длани, защото някой друг може да си помисли, че не е много човешко. Така че, да, мисля че все още се преструваш че ще получиш друга възможност за живот. Това е, Ричард. Това е кои и какво сме. Точно това. И трябва да го приемеш.

Той разклати глава и очите му проблеснаха на светлината, сякаш можеше да има сълзи в тези перфектни кафяви очи. Гласът му, когато прозвуча, беше равен и нямаше никакъв намек за тези проблясващи очи.

- Опитах.

Бях вдигнала колкото можех здраво всичките си щитове. Не исках никакви други образи от неговия и на Клеър любовен живот, но можех да предположа.

- С Клеър?

Той вдигна поглед, в който гневът побеждаваше сълзите. Никога не го бях виждала толкова неовладян в емоциите. Бях го виждала гневен, злобен, тъжен, но никога толкова непостоянен. Сякаш ядосан и тъжен бяха единствените емоции, които му бяха останали.

- Значи си видяла.

- В момента съм се прикрила дяволски здраво. Видях че сте се скарали, силно. Но това е горе-долу всичко, което видях.

Той отвори уста, после погледна зад гърба си.

- Няма да нараня никого, но това не е разговор за пред тълпа.

Плъхолаците погледнаха към мен. Въздъхнах и се зачудих дали не правех нещо глупаво. Може би, но щях да го направя така или иначе.

- Можете да вървите, момчета.

Клаудия ме погледна.

- Не мисля че идеята е добра, Анита.

- Нито пък аз – казах, - но все пак го направете.

Тя поклати глава, но махна на двамата мъже да излязат. Обърна се в полузатворената врата. Погледна ме и каза:

- Ще бъдем точно отпред. Извикай, ако имаш нужда от нас.

Кимнах.

- Ще го направя, обещавам.

Хвърли ми поглед, който говореше, че не ми вярва, но излезе и затвори вратата зад себе си.

- Излизай, Джейсън – каза Ричард.

- Това е неговата стая, Ричард.

- Той няма да чуе това.

Джейсън се изправи от леглото, бавно, сякаш все още го болеше.

- Ако изляза и ти я нараниш, нито ти, нито аз някога ще ти простим.

Ричард се загледа във високият човеко-вълк. За един момент просто се гледаха втренчено, и каквото и да видяха един на друг в лицата си, изглежда задоволи и двамата. Ричард каза:

- Прав си. Няма да я нараня.

- Ами Натаниел?

Ричард погледна покрай него към високата, тъмна форма на Натаниел.

- И той трябва да напусне.

- Само Анита може да ми нареди да изляза – каза Натаниел.

Ричард ме погледна, после сведе очи.

- Две молби – дрехи за теб и всички да излязат. Моля.

С дрехите беше трудно, защото все още бях покрита с гадост. Колкото малко дрехи имах, определено не исках да ги цапам. Това от което имах нужда беше роба, но нямах такава в тази стая. Поколебах се прекалено дълго за настроението на Ричард, защото той каза:

- Не ме карай да провеждам този разговор, докато си гола, Анита. Моля те.

Каза „моля те“ както го беше казал и първия път, сякаш беше самостоятелно изречение, не като мисъл, която му е хрумнала по-късно, а сякаш „моля те“ беше по-важно от обикновено и трябваше да се постави отделно.

- Бих се облякла с радост, Ричард, но все още съм покрита с прозрачната слуз. Предпочитам да не правя целите си дрехи в нея.

- Имам роба, висяща на задната страна на вратата на банята – каза Джейсън, - би трябвало да ти стане.

- Откога носиш роба? – попитах.

- Беше подарък.

Погледнах го.

- Жан-Клод помислил, че ми е студено. – Реших че се опитва да ми се ухили, но вълчата муцуна просто не беше пригодена за подобно нещо.

- Нека позная – черна коприна?

- Синя, за да пасва на очите ми. – Той тръгна към банята, не точно накуцвайки, но почти.

- Аз ще я взема. Всички да стоят мирно и да се държат мило, докато се върна. – Тръгнах към банята, макар че убий ме, ако можех да си спомня за роба на задната страна на вратата. Но тя беше там, висяща точно където Джейсън беше казал. Беше прекрасно синьо, някак си меко и ярко едновременно. Явно снощи съм била по-уморена, отколкото си мислех, щом съм я пропуснала.

Сложих я и се мернах в огледалото. Остатъци от вчерашния грим все още обгръщаха очите ми, макар че малко се бяха размазали, така че изглеждаше малко по-готик от обичайния ми стил. Червилото беше изчезнало. Прозрачната слуз беше изсъхнала от едната страна на косата ми, така че тя приличаше на гнездо, което само душ можеше да излекува. Тялото ми беше покрито с още от изсъхващата маса, започваща да се отлюспва, когато се движех. Ако правиш секс с презервативи, забравяш че това, което влезе, трябва и да излезе, затова си позволих да се почистя малко, защото беше прекалено засрамващо да не го направя.

Синята роба беше прекалено светла за моите цветове и твърде широка в раменете. В моменти като този се чудех защо изобщо някой ме искаше. Просто не виждах причина. Разбира се, да се чувствам толкова зле относно себе си, може би имаше нещо общо с нежеланието ми да проведа малкия разговор с Ричард. Може би.

Поех си много въздух, изпуснах го бавно и отворих вратата. Това беше едно от най-смелите неща, които съм правила наскоро. Много повече предпочитах да се разправям с лоши момчета, отколкото с Ричард. Лошите са лесни – убий ги, преди те да убият теб. Ричард може и да беше много неща, но лесен не беше едно от тях.

55

Джейсън излезе без да добави нищо повече, но Натаниел каза че ще чака отвън с плъхолаците. На никой не му харесваше да ни оставя сами, дори и на мен. По дяволите, не бях сигурна даже дали на Ричард му харесваше да остане сам с мен, но той го беше пожелал, аз – не.

Ричард седеше на пода, сякаш никога повече нямаше да мръдне от там. След като нямаше столове, смъкнах изцапаните чаршафи от леглото и седнаха на ръба му. Седнах някак си наполовина по турски, с един крак висящ от леглото, но внимавах робата да покрива, колкото повече от мен можеше.

Седяхме така в тотална тишина за поне минута, макар че ми се струваше като повече. Пречупих се първа, защото просто да го гледам коленичил там, с наведена глава, ме караше да искам да го успокоявам, а това щеше да приключи лошо. Ричард вече не понасяше аз да го успокоявам или поне не го правеше без да ме накара да си платя по-късно. Това беше игра, която повече не исках да играя.

-           Какво става, Ричард? Искаше да останем насаме, за да говорим. Вече сме сами така че говори.

Той повдигна единствено очите си нагоре към мен, но този поглед беше достатъчен. Ядосан. Не се изливаше в силата му, нито изпълни стаята, но предполагам че беше защото се предпазваше, вероятно толкова силно, колкото и аз.

-           Караш го да звучи лесно.

-           Не съм казала, че е лесно. Просто казах – искаше да говорим, така че говори.

-           Просто така.

-           По дяволите, Ричард, ти си този, който искаше да проведем този разговор. Не аз те поканих за лична беседа.

-           Попита за скарването ни с Клеър. Не искам да споделям това с всички.

-           Няма нужда да го споделяш и с мен.

-           Мисля че трябва.

-           Какво трябва да означава това?

Той преглътна достатъчно силно, че да го чуя, после поклати глава.

-           Нека започнем отначало. Аз ще се опитам да не се ядосвам, ако ти се опиташ да не се заяждаш.

-           Не се заяждам с теб, Ричард. Опитвам се да те накарам да говориш с мен.

Той ме погледна, с цялото си лице, вече не толкова ядосан, но не и щастлив.

-           Ако приятел имаше да ти казва нещо трудно, щеше ли да му кажеш „така че говори“?

Поех си дълбоко въздух и го изпуснах.

-           Не, нямаше да го направя. Добре, нека го кажа така. Съжалявам че се чувстваш така, сякаш трябва да ми кажеш нещо, което очевидно е много болезнено за теб. Но това, което казах по-рано все пак е вярно – не ми дължиш обяснение за караница между теб и приятелката ти, Ричард. Наистина няма нужда.

-           Знам, но това е най-бързия начин, който мога да измисля, за да обясня всичко.

Исках да попитам „Да обясниш какво?“, но преборих нуждата. Очевидно го болеше, а аз се опитвам да не трия сол в чужди рани. Но желанието за уединение и голямата прелюдия, ме караха да се чувствам нервна. Доколкото знаех Ричард и аз нямахме нищо толкова важно за споделяне. Това че той не мислеше така, ме караше да се чувствам напрегната.

Седях на ъгъла на леглото, придърпвайки с една ръка горния ръб на робата, защото дори и с колана, все пак зееше. Беше твърде голяма в рамената, така че просто не пасваше правилно. Поставих едната си ръка в горната част, а другата в скута си, така че да не се разголя инцидентно. Седях чисто гола пред него толкова време, а внезапно се притеснявах да не види нещо. Мисля че беше заради коментара му, че не може да води този разговор, докато съм гола. Щеше ли да ми е трудно да говоря сериозно, ако той беше гол пред мен? Исках да отговоря с не, но честно казано в главата ми, отговорът беше да. По дяволите, нямах нужда от всичко това.

Той отново се беше върнал към изучаване на пода. Не можех да издържа. Трябваше да го подтикна, но се опитах да го направя по-нежно от преди. Опитах се да мисля за него като за приятел, а не като за бившия, който изглежда винаги трябваше да ми развали настроението.

-           Какво искаш да ми кажеш за караницата с Клеър? – даже успях да накарам гласа си да звучи неутрално. Точка за мен.

Той си пое много въздух и го изпусна, после вдигна чифт тъжни кафяви очи към мен.

-           Може би не точно от тук трябва да започнем.

-           Добре – казах с внимателен тон, - започни тогава от някъде другаде.

Той поклати глава.

-           Не знам как да направя това.

Исках да изкрещя „Да направиш какво?“, но се въздържах. Но търпението ми никога не е било неограничено и знаех че ако продължава да се държи глупаво, щях да избухна. Или нравът ми щеше да го направи. Това ми да де идея: може би, ако аз започнех да говоря, той щеше да се включи.

-           Мина известно време откакто съм усещала яростта ти – казах.

-           Съжалявам за това, изгубих контрол, не исках…

-           Не се оплаквам, Ричард. Това, което исках да кажа беше, че я усетих различна от първия път, когато я докоснах.

Той ме погледна.

-           Какво имаш предвид?

-           Усещаше се, не, имаше вкус на моя гняв, на мен, почти повече, отколкото на теб.

Бях успяла да привлека пълното му внимание.

-           Не разбирам.

-           Аз също не съм сигурна, че разбирам, но се опитай да следваш мисълта ми. Ашър ми каза един път, че Жан-Клод е станал по-безмилостен, защото аз съм неговия човешки слуга. Но тъй като Деймиън е моя вампирски слуга, аз придобих част от неговия емоционален контрол. Можеш да придобиеш само това, което партньорът ти може да сподели.

Той ме гледаше и тъгата се стопяваше, заради замислянето му. Там някъде отдолу се криеше добър ум, просто май не винаги го използваше.

-           Добре, това го разбирам.

-           Ако Жан-Клод е придобил част от моята практичност, което го е направило по-безмилостен, тогава ти какво придоби? Имам предвид, че аз получих част от твоя звяр и твоя глад за плът. Получих жаждата за кръв на Жан-Клод иardeur. Ти какво придоби от нас?

Това явно го накара да се замисли.

-           Получих част от жаждата за кръв на Жан-Клод. За мен кръвта вече е почти толкова привлекателна, колкото и плътта. Преди не беше така. – Премести се, така че да седне по индиански на земята. – Напоследък ми е по-лесно да говоря с теб директно ум с ум, а снощи се намесих в контролирането на онова зомби. – Той потрепери малко, сякаш нещо от това го плашеше. Предполагам че не можех да го обвинявам.

-           Но разговорите на ум и тези неща със зомбито са отскоро, Ричард. Какво получи първият път?

Той се намръщи към пода.

-           Не виждам …

-           Ами ако си получил част от моя гняв?

Това го накара да вдигне поглед.

-           Твоя гняв не може да е по-лош от яростта на звяра.

Засмях се и беше по-весело от неговия предишен смях, но не с много.

-           О, Ричард, не си прекарал достатъчно време в главата ми, ако вярваш в това.

Той поклати глава инатливо.

-           Един човек не е способен на тази безумна ярост, каквато е звяра.

-           Не си проучвал много човешки серийни убийци, нали?

-           Знаеш, че не съм – каза и звучеше кисело.

-           Не се вкисвай, Ричард, опитвам се да ти кажа нещо.

-           Тогава го кажи.

-           Виждаш ли, точно за това говоря. Това звучи повече като мен, отколкото като теб. Напоследък се ядосваш по-бързо, а аз по-бавно, защо? Какво ако си взел част от моя гняв, а аз част от твоето спокойствие?

Той отново разтърси глава.

-           Казваш че човешкият ти гняв е по-лош от яростта на звяра ми. Това не е възможно.

Мой ред беше да поклатя глава.

-           Ричард, изглежда мислиш че човекът е по-добър от ликантроп. Не знам от къде си получил тази идея.

-           Хората не се изяждат едни други.

-           По дяволите, Ричард, напротив, правят го.

-           Нямах предвид култури, които имат ритуален канибализъм.

-           Нито пък аз.

-           Да сравняваш ликантропите със серийни убийци, няма да ме накара да се чувствам по-добре за това че съм ликанроп.

-           Искам да кажа че хората могат да бъдат също толкова изпълнени с ярост, също толкова разрушителни. Разликата е, че върколакът е по-добре екипиран за всяване на хаос от обикновен човек. Ако човешките същества имаха зъбите и ноктите, които имате вие, тогава ние, те, щяха да са също толкова разрушителни. Не че не искат да го направят, просто липсата на правилните инструменти прави хората по-малко страшни.

-           Ако това е твоята ярост, Анита, то тя е ужасна. По-лошо е от почти всичко друго, което някога съм усещал. Все едно си луд. Толкова ядосан през по-голяма част от времето. Не мога да повярвам, че това е нещо, което е било в теб.

-           Не в минало време, Ричард, повярвай ми. Наложи ми се да прегърна това, което ме движи преди много време.

-           Това което те движи? Какво значи това?

-           Означава че в центъра ми, има една дълбока, кипяща, бездънна яма от чиста ярост. Може би съм си дошла с нея. Знам че смъртта на майка ми спомогна да се донапълни. Но си беше там откакто се помня.

Той поклати глава.

-           Казваш го просто, за да ме накараш да се чувствам добре.

-           Защо бих казала нещо, което не е истина, само за да те накарам да се чувстваш добре?

Гневът изпълни очите му като магия. В един момент бяха солидно кафяво, в следващия - убийствено тъмни.

-           Благодаря ти, благодаря ти много, че ми напомни, че вече не означавам нищо за теб.

Поклатих глава и оставих ръцете си да паднат в скута ми.

-           Ако не означаваше нищо за мен, Ричард, съвсем нищо, нямаше да сме сами в тази стая.

-           Права си, права си. Съжалявам. Просто се ядосвам, така се ядосвам. – Опита се потърка ръце, но кървавите драскотини го боляха.

-           Каза че искаш да оближеш раните – направи го. Няма да ме притесни.

-           Ще притесни мен – каза той.

-           Не, Ричард, да си оближеш раните ще те накара да се чувстваш по-добре. Ще му се насладиш и това е, което те притеснява. Не че искаш да го направиш, а колко добре се чувстваш, когато му се поддадеш.

Той кимна, втренчен в дланите си.

-           Опитах се да приема звяра си, Анита. Наистина опитах.

-           Почувствах те да се храниш от елен. Почувствах колко беше щастлив във вълчата си форма. Изглеждаше, сякаш си го приел.

-           Когато съм в животинска форма, да. Но когато съм човек отвън и не-човек отвътре, това ме обърква.

-           Обърква теб или Клеър?

Хвърли ми поглед, който не беше точно ядосан.

-           Мислех че не си чула скандала.

-           Схванах една дума, която тя крещеше към теб – животно. Греша ли? Може би се е оплаквала от себе си и своя звяр?

-           Не, разбрала си правилно. – Той отпусна длани в скута си и очите му отново станаха тъжни, сякаш някой превключи ключе. Ядосан, тъжен, ядосан, тъжен. Почти като някакви демонични бебешки настроения. – Тя ме обвини, че съм я изнасилил. – Гласът му беше тих, докато го казваше.

Погледнах го с много широко разтворени очи и позволих на лицето ми да се изпише за колко невъзможна смятах тази идея.

Той се усмихна съвсем леко.

-           Изразът на лицето ти в момента наистина си заслужава. Не го вярваш, просто така, не вярваш че мога да и причиня нещо такова.

-           Не вярвам че можеш да причиниш такова нещо на която и да е жена, но не за това става въпрос.

-           Не – каза той, а гласът му звучеше по-спокоен отколкото откакто беше влязъл в стаята, - за това става въпрос, поне за мен. След като бях такова копеле към теб, това че все още ми вярваш, означава много за мен.

Не бях сигурна какво да отговоря на това. Ако се съгласях, че е бил копеле, това щеше ли да доведе до ново скарване? Ако смяташе че вярвам в него, това щеше ли да го подведе? Искам да кажа, това че не вярвах, че Ричард може да изнасили някого, не означаваше много за мен. Просто беше добър човек.

-            Радвам се, че това те кара да се чувстваш по-добре, но спомни си че видях началото на любовната ви игра. Не можеш да изнасилиш желаещия, Ричард.

Очите му изглеждаха притеснени, сякаш имаше нещо, което бях пропуснала.

-           Тя каза, че винаги правя любов, сякаш изнасилвам.

Това отново накара веждите ми да се вдигнат.

-           Моля? Повтори ми това бавно, защото бързо нямаше смисъл.

Той вдигна поглед към мен и в очите му имаше нещо, някакво настоятелност, нещо, което искаше да каже или да направи, но не знаех какво.

-           Наистина ли имаш това в предвид?

-           Исках да кажа, обясни ми какво тя е имала в предвид.

-           Тя каза, че винаги съм толкова груб, че е като изнасилване. Че не знам как да правя любов, че знам само как да се чукам. – Очите му изглеждаха наранени, сякаш болката в тях бе оголена и проблясваше от лицето му. Болеше ме да го видя, но не отместих очи. Показах му моите и му позволих да види какво мислех за думите на Клеър.

-           Тя още ли ти е гадже?

-           Не мисля така.

-           Добре, защото ще ми е неприятно да кажа че е луда, ако все още смяташе да излизаш с нея.

-           Защо да е луда? – попита.

-           Какво ти е направила на главата, Ричард? Изнасилване не е дума, която някой трябва да използва с лекота.

-           Тя не я използва с лекота – каза Ричард и усмивката му стана горчива. – Имаше го в предвид.

-           Как?

Той ме погледна, а болката беше ясна.

-           Някога наранявал ли съм те, когато сме били заедно?

Тръгнах да питам „емоционално или физически“, после реших да сменя въпроса:

-           Искаш да кажеш физически?

-           Искам да кажа наранявал ли съм те, когато сме правили любов? – той поклати глава. – Съжалявам че ти задавам такъв въпрос, но не знам кого другиго да попитам. Знаех че няма да ме излъжеш защото съм ти Улфрик, или защото не искаш да нараниш чувствата ми. Знаех че ако те попитам ще ми дадеш истински отговор.

Погледнах го и се надявах че не изглеждам толкова учудена, колкото се чувствах. След всичко, което си бяхме причинили един на друг, след всички скандали и болка, той още ми вярваше. Вярваше ми да не го излъжа, да не преувеличавам лошото или доброто, а да кажа истината. Не бях сигурна дали съм поласкана или обидена. Реших да съм поласкана, защото всичко друго щеше да ме накара да се ядосам. Но количеството доверие, което ми показваше направо ме плашеше, не лично заради мен, защото беше прав – щях да му кажа истината. Но много хора нямаше да го направят. Много хора щяха да използват възможността да забият ножа още малко по-дълбоко. Дяволски късмет имаше че не бях един от тези хора.

Отворих уста, затворих я, погладих с длани коприната на халата и най-накрая ми се наложи да отклоня поглед от тези изпълнени с болка очи, докато се опитвах да измисля как да отговоря. Не дали да е истина или лъжа, а как да го кажа.

Той се изправи внезапно и рязко.

-           Всичко е наред, не трябваше да те питам.

-           Седни обратно, Ричард. Просто се опитвам да измисля как да го кажа, за да не звучи глупаво.

Той остана изправен, лицето му готово да изглежда ядосано, сякаш не ми вярваше.

-           Добре, стой си прав, но ме попита дали си ме наранявал, докато сме правили любов, нали?

Той кимна.

-           И да, и не.

Начумерването се превърна в намръщване.

-           Какво значи това „и да, и не“?

-           Означава че майката природа е направила така, че да ти е почти невъзможно да си нещо друго освен груб, освен ако не си много внимателен.

Той се намръщи още по-силно.

-           Не разбирам.

Разбира се, че не разбираше, разбира се, че щеше да е колкото се може по-притеснително.

-           Ричард, наясно си че си надарен, нали? – почувствах как изчервяването плъзва нагоре по врата ми и нямаше нищо, което да можех да направя. Винаги съм се изчервявала лесно, но рядко съм мразела да го правя повече отколкото в този момент.

-           Рейна каза, че съм. Това беше една от причините да ме иска за филмите.

-           Не знаеше, че си голям преди Рейна?

Беше негов ред да се изчерви.

-           Бях девствен преди Рейна.

Потреперих, а изразът на лицето му стана толкова болезнен, че казах на глас:

-           Мисълта за девственик с Рейна е просто ужасяваща. Тя беше едно много болно пале.

Кимнах.

-           Сега го знам.

-           Знаеше ли го в началото с нея? – попитах.

-           Нямах с кого да сравня преди това.

Получих прозрение. Рейна е била първата му любовница, а Рейна си падаше по садомазохизма до такава степен, че караше думи като безопасно, нормално и по взаимно съгласие да звучат смешно. Тя снимаше порно, по дяволите снъф* филми. Беше един от най-страшните и изкривени хора, които някога съм срещала, а аз съм срещала много такива. Ричард нямаше с кого да сравнява, какво точно значеше това?

/*да припомним: снъф филм – порно филм, който завършва със смъртта на един от партньорите/

Опитах се да го кажа по внимателно, да мина по заобиколен път, моята версия на фино. Върнах се към първоначалната си мисъл.

-           Ти си голям, Ричард, което означава, че когато правиш любов може да боли, освен ако не си много внимателен.

-           Наранил съм те – каза той и звучеше неутешимо.

-           Не казах това.

-           Напротив, каза го.

-           Ричард, чуй какво всъщност казвам и не го редактирай в главата си, чу ли? – изправих се, за да мога да ходя. Това не беше разговор, през който да мога да седя спокойно.

-           Ще опитам – каза той.

-           Това е добре. – Застанах пред него и опитах отново. – На много жени не им харесва шийката на матката им да бъде докосвана по време на секс.

Той отново ме погледна с обърканото смръщване. Как се стигна до там, че да давам секс уроци на бившия си годеник? Как изобщо някой стига до тези разговори? Предполагам че просто нямам късмет.

-           Ако влезеш прекалено дълбоко, стигаш до края на повечето жени. Щом докоснеш дъното на вагината им, удряш и шийката на матката им.

Той кимна и добави:

-           Винаги влизам до края.

Направих жест воала.

-           Точно това имах в предвид.

-           Какво имаше в предвид?

Сложих ръце на кръста, защото той или се правеше нарочно на глупав, или наистина не схващаше.

-           Ти си толкова голям, че винаги удряш шийката на жената, ако си в позиция, която позволява целия ти… пенис да навлезе в нея. Не мога да го обясня по-просто, Ричард, така че моля те, трябва и ти да помогнеш.

-           Искаш да кажеш, че това ги наранява? – попита.

-           Да.

-           Наранило е и теб – каза той.

-           Не. На мен ми харесва докосването на шийката. Това ме довежда до съвсем различен вид оргазъм, така че нямам нищо против.

Той отново се беше намръщил, но изглеждаше просто замислено.

-           Казваш ми, че ако не ти харесваше, това щеше да те нарани.

-           Просто щеше да боли – казах, - защото в някои позиции, с някого толкова надарен като теб, това е донякъде болезнено. Но за мен, и мога да се хвана на бас за Рейна, това носи повече удоволствие, отколкото болка. – Мразех че се поставям в каквато и да е категория, включваща и Рейна, но можех да се обзаложа на много пари, че бях права.

-           Наранил съм те, но не съм?

Въздъхнах.

-           Виж, това е област, в която съвсем наскоро започнах да откривам себе си. Понякога центровете ми за болка и удоволствие се объркват. Това, което би причинило болка на повечето хора, на мен ми носи удоволствие, поне по врем на секс. – Това беше мое признание и не се налагаше да го гледам в очите, след като си беше моята болка, а не неговата.

-           На мен също – призна и той.

Погледнах го.

-           Е, това би обяснило доста.

-           Какво имаш в предвид с това?

-           Сексът винаги беше страхотен, Ричард. Дори когато всичко отиваше по дяволите, сексът никога не спря да бъде страхотен.

-           Честно ли го казваш?

Кимнах.

-           Да.

Той се усмихна, с почти истинска усмивка, с изключение на потрепването в очите му.

-           Значи мислиш че съм бил прекалено груб за Клеър, заради размера си?

-           И техниката ти е доста енергична.

Отново видях онова смръщване.

-           Ричард, никога ли не си бил с някого, с когото не си били толкова… енергичен?

Погледна ме с израз, който повече от всякакви думи ми показа, че отговорът е „Не“.

-           Добре, един приятел ми каза, че всички мъже са патенца – имат навика да се отбелязват с първата си любовница. Това означава, че имат навика да правят любов по начина, по който са свикнали да го правят за пръв път. Ти си бил трениран от жена, която беше сексуален садист и правеше порно филми, порно филми с насилие.

Той изглеждаше шокиран, а после ужасен.

-           Казваш, че Клеър е права. Бил съм прекалено груб. Наистина съм я наранил.

Поклатих глава.

-           Тя помолили те да не си толкова енергичен по време на любовната игра?

-           Никога не ме е питала за… техниката ми. Просто избухна и каза, че съм прекалено груб. Че се наслаждавам да карам звяра й да се проявява. Че се наслаждавам да ме дере така. Че се наслаждавам да я превръщам в чудовище. Че винаги правя любов като животно, независимо в каква форма съм.

Блях. Казах това, което мислех.

-           Дали Клеър се е опитвала да те нарани колкото може повече, или е уцелила по погрешка?

-           Какво имаш в предвид?

-           Имам в предвид, че ако се опитвах да те нараня колкото мога повече, нямаше да мога да се справя по-добре.

-           Мисля че просто беше искрена. Искам да кажа, ако правя секс толкова грубо, че да хареса на Рейна, как това може да е различно от изнасилване за някого другиго?

Поклатих глава и размахах ръка пред лицето му, за да ме погледне.

-           Никога повече не използвай думата „изнасилване“ пред мен, Ричард, защото ти не правиш това. Ако си с някого, който харесва същия секс като тебе, тогава си е просто хубав секс.

-           Но груб – заинати се той.

Свих рамене.

-           Не започваш с грубост, но да, обикновено стигаш до там, но никога не е било нещо, което не съм искала да правя. Всичко, което трябваше да направи Клеър, беше да си каже какво иска, но тя се е отнела към теб, както много жени се отнасят към мъжете, сякаш трябва да можеш да й прочетеш мислите. Ти не си телепат, Ричард, просто мъж, а обикновено мъжете са доста по-неспособни да разчетат женския ум, отколкото друга жена.

-           Аз не съм мъж, Анита. Аз съм върколак. Животно.

Сграбчих горната част на ръцете му.

-           Повече никога да не си казал подобно нещо, никога. Казваш „животно“, сякаш е мръсна дума, но Ричард, тя не е. Но докато не приемеш сам, че не е, не позволявай на никого да те кара да се чувстваш толкова зле относно себе си.

Той се усмихна, малко тъжно в ъглите, но с истинска усмивка. Докосна ръцете ми с длани и аз се отдръпнах назад. Никак шанс нямаше да се прегърнем и да се сдобрим. Щях да му помогна през това, ако можех, но вече не бяхме двойка.

-           Ако не съм те наранил, тогава защо се отдръпна току що?

Скръстих здраво ръце и отстъпих малко по-надалеч от него.

-           Дойде тук за истината, добре, ето ти истина. Вече не сме двойка, Ричард, но това не означава че не усещам… ох, по дяволите, не искам да ти давам грешни идеи.

-           И какви биха били те? – гласът му отново беше предпазлив.

-           Вчера в къщата ми беше пределно ясен. Бях в главата ти, Ричард. Знам какво мислеше, какво чувстваше. Бях там, в главата ти.

-           Тогава си видяла какво исках да ти направя. – Той се обърна настрани, така че можех да го видя само отзад, по дънки и дънково яке, с няколко нюанса по-синьо от дънките. Косата му започваше отново да има вълни, но все още ми изглеждаше като остригана. – Това беше гадно, Анита. Исках да се страхуваш от мен. Да се страхуваш, докато те чукам, би било… щеше да е…

-           Просто страхотно за теб – довърших вместо него.

Той се обърна и ме погледна. Очите му бяха празни, сякаш нещо в тях беше умряло.

-           Да, да, точно така.

-           Ричард, всеки ликантроп, който познавам е малко объркан относно страха, храната и секса.

Той поклати глава, но сигурно го направи прекалено силно, защото се присви.

-           Но никой ликантроп, който съм срещал, с изключение на Рейна и Гейбриъл, не мисли че страхът е афродизиак.

-           След като съм срещала някои от същите ликантропи, които си срещал и ти, знам че това не е вярно. Вярно е, че Гейбриъл и Рейна бяха тези, които биха си го признали пред всеки и всичко.

-           Не, не – каза той и се приближи към мен, с гняв, започващ да се надига като топъл боцкащ душ. – Никой друг не иска това, което искаха те, не и като тях. Не и толкова истинско.

-           Аха – казах, и след това се извиних че казах „Аха“, - но главното е казваш „не и толкова истинско“. Срещала съм доста превръщачи, които харесват да се изявяват на садо-мазо сцената, но това си е игра с правила. Безопасно, разумно и по взаимно съгласие. Има думи за безопасност и щом тази предварително съгласувана дума се отрони, всичко спира, край.

-           Нямаше дума, която можеше да те запази в безопасност от Рейна и Гейбриъл.

-           Именно, Ричард, именно. Но можеш да се наслаждаваш на играта и без да правиш това, което правеха те.

Той посегна към мен и аз се опитах да се измъкна, но в крайна сметка имах само сянка от неговата скорост, не истинската. Хвана само едната ми китка вместо и двете, но все пак я хвана. Подръпна ме малко към себе си, не силно, но достатъчно че да стегна крака и да се подготвя да не бъда притеглена по-близо. Просто принцип, инстинкт, нищо лично.

-           Какво ако искам истинското, Анита? Дали причината Рейна да ме харесва толкова много, не е защото съм точно като нея? – Не ме нарани, не направи нищо, освен да продължи да държи китката ми, да държи мен, така че да знам, че не мога да се измъкна лесно, ако изобщо можех да го направя. Бях по-силна от обикновен човек, но не колкото истински ликантроп.

Изпуснах дъх, който беше равен и гласът ми звучеше нормално, но не можех да направя нищо. Започнах с:

-           Пусни ме, Ричард.

-           Страх те е от мен.

-           Не, но ти вече не си ми гадже. Нямаш право да ме докосваш без разрешение.

-           Фактът, че се опитваш да се дръпнеш, а аз знам че не можеш, ме възбужда.

Имаше период в живота ми, когато бих започнала да споря, но щяхме да спорим за това по-късно, ако имаше нужда. Не повторих искането си, защото не бях сигурна какво би се случило, ако качах летвата физически. Знаех, че не искам да разбирам, затова заговорих.

-           Имаш нужда единствено от собствен подчинен, на когото да му харесва да играе тези игрички и всичко ще е наред, но аз не съм ти вече никаква, така че ми пусни китката. – Добре де, не можех да не го кажа отново.

Той ме пусна толкова рязко, че залитнах малко. Май съм дърпала по-силно, отколкото мислех. Както и да е. устоях на нуждата да разтъркам китката си. Никога не им позволявай да видят, че са те наранили. Правило.

-           Нямаш нищо общо с Рейна, Ричард.

-           Напротив – каза той, - имам.

-           Нося мюнина й, нали помниш, имам я в цялата й пълноцветна прелест в главата си, а съм била и в твоята глава. Вярвай ми, не мислиш както го правеше тя.

-           Понякога си фантазирам ужасни неща, Анита.

Исках да му кажа, че не съм му изповедник, но не го направих, защото не знаех при кой друг да го изпратя за този разговор. На кого можех да се доверя? На никой. Проклятие.

-           Не го ли правим всички, Ричард, разликата е не какво мислиш, а какво правиш относно това. Повечето от нас знаят разликата между фантазия и реалност. Знаем че измислиците, не вършат работа в истинския свят.

-           Какво ако искам неща, които биха наранили други хора?

Изобщо не исках да участвам в този разговор, но поглеждайки лицето му, разбрах че това беше част от демона, който го беше принудил почти да унищожи себе си, а и нас.

-           Ако нещо може да осакати, да бележи за постоянно или да убие, не го правиш. За всичко извън тези граници разговаряш с любовницата си и разбираш какво тя би искала да направи. Какво би се съгласила да направи.

Той пак ми се беше намръщил.

-           Без осакатяване, белязване или убиване, всичко останало е добре? Просто така.

Поклатих глава.

-           Не, всичко останало, за което партньорката ти каже „Да“ е добре. Ако ти си отгоре, ако доминираш, трябва да се държиш под контрол и да внимаваш, дали всичко е безопасно и не  е прекалено страшно.

-           Аз искам да е страшно – каза.

Свих рамене.

-           Казах „не прекалено страшно“. Чрез… приятели, започвам да разбирам че малко страх върши доста работа като предварителна игра.

-           Нямаш предвид приятели, имаш предвид Натаниел.

-           Ако имах предвид само Натаниел, щях да кажа просто Натаниел. Той не може да ме научи как да съм добър лидер. За да се научиш да бъдеш доминант, трябва да говориш с доминант, не с подчинен.

-           Звучиш, сякаш си правила проучване.

-           Повечето от леопардлаците в моя пард харесват връзване и подчинение. Не мога да съм добра Нимир-Ра за тях, ако не  ги разбирам.

Той ме погледна, обмисляйки нещо. Не бях сигурна какво точно мислеше, но поне не беше тъжен или ядосан. На този етап бих приела почти всяка емоция, която беше различна от тях.

-           Знам че до днес не чукаше Натаниел. Бях в ума ти и го знам. Наистина си правила проучване, за да се опиташ да разбереш леопардите си, не само заради любовника си.

-           Звучиш изненадано – казах.

-           Тъй като Рейна беше наша лупа за толкова дълго, и много от върколаците харесват садо-мазото, но аз научих всичко, което някога съм искал да знам от Рейна и Гейбриъл и техните съучастници.

За малко да не го кажа, но той беше дошъл при мен за истината. Щях да разбера дали наистина искаше истина или само част от нея.

-           Ричард, казваш че ти харесва да има страх със секса. Харесва ти играта на страх и харесваш да правиш груб секс.

Гледаше ме, а в погледа му се четеше предупреждение. Тези тъмни кафяви очи се опитваха да ме накарат да не продължа, но ако аз не му кажех, тогава кой?

-           Ти също харесваш садо-мазото, Ричард.

-           Аз не…

Вдигнах ръка.

-           Не правиш това, което Рейна и Гейбриъл, и някои други правеха, но можеш да го харесваш и без да си сексуален садист. Някои хора смятат че да използваш нокти и зъби по време на секс е садистично.

Той клатеше глава, отново и отново. Този път не показа, дали това дразнеше драскотините по лицето му.

-           Само защото харесвам нокти и зъби, не означава, че съм такъв. Не съм като тях.

-           Ако имаш в предвид Рейна и Гейбриъл, не, не си. Но не избяга от мен, само защото смяташе че съм кръвожадна. Избяга, защото с мен, не можеше да продължаваш да се преструваш.

-           Да се преструвам на какво? Не се преструвам на нищо.

-           Не само ти се преструваше, Ричард.

-           Да се преструвам на какво? – Гневът му започваше да изпълва стаята, горещ и близък, като буря, която още не беше избухнала.

-           Харесвам нокти и зъби по време на секс, Ричард. По дяволите, харесва ми и само да хапя, дори без много секс. Харесвам усещането за плът между зъбите ми.

Той погледна настрани.

-           Това е по моя и на Жан-Клод вина. Това е нашия глад в теб.

-           Може би, но те все пак са в мен и са нещо, на което се наслаждавам.Може никога да не се чувствам толкова комфортно около тях, колкото Натаниел, и това ме притеснява, защото ако той е мой, то искам да е щастлив. Но трябваше да спра да се преструвам, че не харесвам груб секс. Джейсън каза че харесвам доминиращи мъже, защото някак си поемат нещата в свои ръце и тогава нямам избор. Причината поради която успявах да избягвам Натаниел за толкова дълго беше, че той се опитваше да ме накара аз да свърша всичко. А аз имам нужда от малко игра на доминиране, иначе не играя. Мислех че е луд, но последните двадесет и четири часа бяха доста натоварени и се уморих да бягам.

Той отново ме погледна.

-           Да бягаш, бягаш от какво?

-           Същото нещо като теб – бягам от себе си.

-           Ти не…

Отново го спрях с жест.

-           Да, правех го. Може би още го правя. Има части от живота ми, които не искам да поглеждам. Някой ми каза че няма проблем да ми харесва да имам двама мъже в леглото с мен. Спорих с тях, Ричард. Спорих че, не, не ми харесва. – Направих две крачки към него. – Но споровете са доста глупави, не мислиш ли?

-           Не знам какво имаш в предвид.

-           Излизам с Жан-Клод и Ашър. Излизах с теб и Жан-Клод.

-           Не и по едно и също време и на една и съща дата – каза той.

Отклоних отговора му с махване.

-           Добре, няма да закачам теб. Но все още съм гадже с Жан-Клод и с Ашър. Живея и споделям легло с Майка и Натаниел. Да, това беше донякъде инцидентно. Не съм се опитвала да попадна в нито една от тези ситуации нарочно, но съм там. А сега и с Деймиън и Натаниел имам нова тройка, в която съм единственото момиче. Не нарочно, но след известно време, Ричард, да споря, че не се наслаждавам да съм с двама мъже заедно, просто звучи глупаво.

-           А ти наслаждаваш ли се?

Не му дължах отговор, но може би го дължах на себе си. Бях го признала пред себе си само преди секунди.

-           Да, да съм между двама мъже, просто е моето нещо. Да ги усещам от двете ми страни, просто го прави за мен. – Чаках изчервяването да се появи или поне засрамване, но това не се случи. Това беше истината и аз бях спокойна. Бях добре. Имах мъже в живота си, които смятаха че е добре.

Ричард погледна към пода, сякаш не искаше да вижда, каквото и да се беше изписало на лицето ми. Или може би на негово лице имаше нещо, което не искаше да виждам.

-           Това никога няма да мога да го направя.

-           Никой не те е карал да го правиш.

Това го накара да вдигне глава и гневът му да плесне навън, почти сякаш беше прекарал горещ бич по кожата ми. Подскочих от усещането.

-           Ох – казах.

-           Съжалявам, не исках да те нараня, но по дяволите с твоето „никой не те е карал“.

-           Добре, доколкото знам никой не те е карал.

-           Всички, всички в свръхестествената общност, независимо от животното или нещото, което са, мислят че съм спял с Жан-Клод и теб. Че сме били някаква щастлива тройка.

-           Попадала съм на този слух – казах. – Ти знаеш какво си правил и с кого, така че какво значение има?

Той изпусна сянка на онзи нечленоразделен крясък от преди малко.

-           Анита, как мислиш че се чувствам, когато почти всеки лидер в този град, с когото трябва да правя бизнес, смята че си лягам с Господаря на града?

-           Да не би да казваш, че това че хората мислят че си бисексуален, засяга статута ти на водач?

-           Да.

-           Не мисля че наранява статута на Жан-Клод – казах.

-           Това е различно.

-           Не мисля така.

Сви ръце в юмруци, от което го заболя и отново направи онзи звук.

-           Не разбираш, Анита. Ти си момиче и не разбираш.

-           Аз съм момиче и не разбирам. Какво трябва да значи това?

-           Значи, че все още е социално по-приемливо за момиче да е бисексуално, отколкото за мъж.

-           Кой казва? – попитах.

-           Всички! – Гневът му избухна навън като гореща вода, дълбока до кръста и продължаваща да се покачва.

-           Ти си хомофоб – казах.

-           Не съм.

-           Да, си. Ако не те притесняваше толкова много, че хората смятат че си бисексуален, нямаше да ти пука какво казват. Щеше да знаеш истината и това щеше да ти е достатъчно. – Преместих се по-близо до него, пробивайки си път през жегата на силата му, на гнева му, на раздразнението му. – Освен това, какъв е проблемът да си бисексуален, или хомосексуален, или какъвто и да е? Какво значение има, Ричард, щом си щастлив и никой не е наранен?

-           Не разбираш – каза отново.

Стоях толкова близо, че можех да го докосна. Толкова близо, че силата му щипеше и цвърчеше почти върху кожата ми, сякаш халатът не беше там. Боже, толкова беше могъщ, повече от последния път, когато я бях докосвала. Беше получил от Жан-Клод и мен, точно както Жан-Клод беше получил, както бях и аз. Ако можехме да накараме триумвирата ни наистина да проработи, по начина, по който беше предназначен, никой би ни докоснал, никой не би посмял.

Последната мисъл не беше моя, не съвсем. Жан-Клод още не беше буден, бих го почувствала, но мисълта беше повече негова, отколкото моя. Спомних си последната нощ, в клуба и как се бяхме слели по-близо, по-плътно, откогато и да било преди. Предишната нощ бях направила неща, които преди това не ми бяха възможни. Бях достигнала нови нива на силата и с Жан-Клод, и с моите собствени способности. Освен това бях правила секс с вампир, когото познавах от по-малко от две седмици и само джентълменството на Реквием ги беше свело до един. Това не звучеше като мен, а сега стоейки толкова близо до болката на Ричард, мислех за силата, а не за цената, която той трябваше да плати. И това не звучеше като мен. Но и двете звучаха доста като Жан-Клод.

-           Какво не е наред? – попита Ричард. – Сети се нещо.

-           Просто се чудех какви други части от Жан-Клод нося със себе си наоколо.

-           Вече ми каза:ardeur,жаждата за кръв.

Поклатих глава.

-           Никога не съм имала много практично отношение към връзките или секса, а напоследък, да кажем в последните двадесет и четири часа, имам. Или поне много по-практично, отколкото когато и да е било преди.

-           Вярно ли е че си правила секс с двама от новите британски вампири снощи в „Престъпни удоволствия“?

-           Леле, леле, мелницата за слухове наистина мели бързо.

Той се отпусна и някакво напрежение се източи от него.

-           Значи е било само слух.

Въздъхнах отново, започвах да се уморявам да го правя, но изглежда Ричард просто ги вадеше от мен.

-           Наполовина вярно.

-           Коя половина? – попита.

Не ми хареса изразът на лицето му. Не беше точно ядосано, което трябваше да е някакво подобрение, но не беше и неутрално.

-           Един вампир, не двама. – Поклатих глава. – Но знаеш ли какво? Не мисля че ти дължа обяснение, Ричард. Аз не държа сметка на бройката, която трупаш в собствената си глутница и в глутницата на Върн, когато си в Тенеси.

Той ме гледаше, изучавайки лицето ми, сякаш се опитваше да разбере какво криех.

-           Ако не се срамуваше от това, щеше просто да ми кажеш.

-           Ричард, ти не си ми баща, нито гадже. Не ти дължа обяснение с кого спя или не спя.

-           Спа до Натаниел четири месеца, преди да правиш секс с него. Какво се промени? Защо тези два вампира, защо сега? Чух че снощи е било адско шоу, какво стана по дяволите?

-           Заради някаква мачовско притежателско чувство ли питаш?

-           Не, като третия от твоя триумвират. Или трябва да кажа един от триумвиратите ти?

Като една трета от нашия триумвират той имаше право да знае колко близо бяхме стигнали да загубим контрол върху Примо и някои други избрани части. Снощи ми беше помогнал и въпреки че нещата се бяха объркали, беше опитал. Наистина беше опитал.

Седнах на ръба на леглото, а той седна на пода и притисна колене нагоре към гърдите си, докато му описвах бегло почти случилото се бедствие и редактирана версия на това, което бях направила, за да помогна на Жан-Клод да се нахрани. Не пропуснах много неща, просто не бях подробна.

-           Не мога да повярвам, че си чукала Байрон. Не мислех че харесва момичета.

-           Жертва се за всеобщото благо – казах и се опитах да сведа иронията в гласа си до минимум.

Той успя да се изчерви.

-           Нямах това в предвид. Исках да кажа, че ако подбирах мъже за теб измежду новите вампири, той нямаше да е сред първите в списъка ми.

-           Честно казано и в моя списък не е от първите. Имам в предвид че е доста приятен мъж, но като приятел, нищо повече.

-           Тогава защо?

-           Той беше човекът, който беше там, Ричард. Ако инцидентно изсмучех нечия душа през устата им, Жан-Клод смяташе, че ще съжалявам по-малко, ако е Байрон, а не Натаниел.

-           Примо да не е някакъв вид троянски кон? – попита той, и това че го направи ме накара да го видя в по-добра светлина, много по-добра. Въпросът беше много добър.

-           Имаш в предвид дали Дракон не е позволила на Жан-Клод да го вземе, за да се опита да ни завземе?

-           Или просто да причини достатъчно разрушения, така че да осъдят Жан-Клод. Или да съсипе бизнеса му, нещо такова. От новините, които Жан-Клод получава от Европа, Съветът не е много доволен от него.

Сигурно се беше изписало на лицето ми, защото Ричард каза на глас:

-           Следя тези неща, Анита.

-           Съжалявам, наистина съжалявам, не знаех че го правиш.

-           Признавам че преди не го правех, може би до преди месец, но вече не е така. Казах ти, решил съм да живея, а не да умра. Това означава че трябва да обръщам внимание на работата и това може да не ми хареса. Дори и да го мразя, но да съм част от този триумвират си е работа.

-           Не знам за Примо. Може и да е, както го описа така ловко, троянски кон. Оставих един от плъхолаците на стража до ковчега му. Дадох нареждания, че ако Примо се измъкне от ковчега, трябва да бъде убит. Без трети шанс, защото вече получи втория си.

-            Защо Жан-Клод би довел някой толкова опасен?

-            Видях Примо да се бие и го видях да лекува по-сериозни наранявания, отколкото който и да е вампир, който съм виждала. Беше впечатляващо. Имаме доста силни вампири, но повечето от тях са от линията на Бел, а от там идват доста красота и съблазън, което е страхотно за клубовете. Искам да кажа че имаме някои много добри, които да се събличат и да танцуват с публиката в „Смъртоносен танц“, но ако се наложи да воюваме, в истинска война, нямаме почти никакви войници.

-            Имате вълците – каза той, - и чрез две споразумения и плъхолаците.

-            Аха, но е необичайно да имаш толкова близки връзки с останалите групи. Вампирите, които ни проучват за превземане, няма да гледат по-далеко от вълците. Изобщо няма да им хрумне, че споразумение с животно, което не е това на господаря, ще послужи, когато нещата станат трудни.

-            Така че си съгласна с присъствието на Примо?

-            Не със сигурност не, не и след снощи. Мисля че трябва да му отстреляме задника, но мога да разбера защо Жан-Клод е поел риска. Имаме нужда от вампири, които могат да се бият, не просто да изглеждат добре. – Като по даден знак вратата се отвори и през нея влезе любимият ми добре изглеждащ вампир.

56

Двамата се обърнахме към вратата, въпреки че аз не се извъртях толкова, колкото Ричард. Жан-Клод стоеше в рамката, облечен в черния халат, който харесвах толкова много. Този, който по реверите си имаше истински черен пух, и който обграждаше гърдите му толкова добре. Дългите му черни къдрици бяха сресани, така че изглеждаше освежен и прекрасен. Аз все още се нуждаех от душ. Карай да върви.

– Не почувствах събуждането ти. Винаги те усещам.

– И двамата се предпазвате много силно – отвърна Жан-Клод, докато влизаше с големи крачки в стаята. Босите му крака изглеждаха много бледи на фона на тъмния килим. – Чух последния ти коментар, ma petite, да го приема ли като обида?

– Съжалявам, но имаме нужда от войници, а не от прелъстители. От последните имаме предостатъчно.

Той сви рамене по онзи прекрасен начин, който означаваше всичко и нищо. Движението бе грациозно. Понякога се чудех дали "сви" е подходящата дума. Ако американците "свиваха" рамене, то това, което правеше Жан-Клод не беше същото.

– Изпратих твоя Натаниел да нахрани новата си и изненадваща форма. Ще стане дори още по-популярен, когато дамите я видят. – Държеше се много любезно, много непринудено. На лицето му имаше усмивка, движенията му бяха грациозни и леко превзети. Криеше нещо. Отдавна бях разбрала, че това не е истинският Жан-Клод. Това бе едно от многото му лица, които използваше когато реалността беше прекалено груба, прекалено шокираща или прекалено някаква.

– Какво става, Жан-Клод?

– Какво имаш предвид, ma petite? – запита той и се приближи, за да седне върху част от леглото до мен. Бях свалила чаршафите от тази част, така че седяхме върху сравнително чист матрак. Леглото заподскача неравномерно, докато той се настаняваше. Погледна към Ричард, докато леглото се движеше странно.

– Мисля, че дължиш на моя pomme de sang нова рамка за легло, Ричард.

Ричард имаше благоприличието да изглежда смутен.

– Изпуснах си нервите, съжалявам. Ще сменя рамката.

– Добре – Жан-Клод кръстоса краката си – единият се намираше по-високо от необходимото, така че да може да преплете ръцете си около коляното и да покаже част от бледия си крак. Флиртуваше ли? Не, не беше това.

Не аз изрекох следващите думи, но сякаш мислите ми излязоха от устата на Ричард – плашещо.

– Зарежи преструвките, Жан-Клод, просто ни кажи какво стана току-що?

Физиономията, която ни демонстрира, бе прекалено невинна.

– За какво говориш, mon ami?

Двамата с Ричард разменихме погледи, които говореха много. Ричард каза и от името на двама ни:

– Без игрички, Жан-Клод, не го забравяй.

– Започваш да звучиш болезнено много като ma petite.

– Благодаря, ще го приема като комплимент.

Това му спечели усмивка и кимване от мен.

Ричард ми се усмихна истински за пръв път от влизането му в стаята. Беше хубава гледка и открих, че мога да му отвърна по същия начин. Ето, всички се държахме приятелски.

– Държиш се по типичния си превзето-небрежен начин – допълних. – Престани и ни кажи какво става.

– Нали осъзнаваш, ma petite, че на моменти Ричард е точно толкова директен, колкото теб?

– А на моменти аз започвам да звуча като теб, Жан-Клод. Нека да позная – снощното сближаване има някои интересни странични ефекти.

– Не само това, че ние сме по-свързани, но и фактът, че ти обвърза със себе си нов триумвират. Това, вярвам, е засилило страничните ефекти. – Лицето му продължаваше да бъде прекрасно, но почти превзетите движения намаляваха и се появяваше сериозност, която не ми харесваше. Не беше доволен от нещо. Не знаех какво, но сигурно беше нещо, за което мислеше, че или двамата, или един от нас наистина нямаше да хареса.

Започна с признанието, че готовността ми да спя с Байрон и да нахраня Реквием, вероятно идваше от неговия не толкова придирчив вкус, който излизаше наяве чрез мен. Спрях го преди да приключи.

– Ако не се бях хранила от Байрон и Реквием, ти нямаше да имаш достатъчно енергия, за да контролираш Примо. Той щеше да избие публиката. Моята добродетелност срещу живота на десетки хора... Нека да помисля. – Свих рамене. – Всичко е наред, въпреки че предпочитам да не го превръщам в навик.

– Изненадваш ме, ma petite.– Но се отпусна върху леглото. Позата му продължаваше да бъде идеална – много от старите вампири имаха такава, но в същото време беше по-отпуснат.

– Разбрах, че малко секс е за предпочитане пред смъртта*, Жан-Клод.

(*Оригиналният израз идва от томовете на английския историк Едуард Гибън "Залез и упадък на Римската империя", издадени в периода 1776 – 1789 г. Използван е като евфемизъм за изнасилване.)

– Това ли е всичко? – попита Ричард. – Или има още, което предпочиташ да не го знаем, въпреки че имаш усещането, че трябва да го знаем?

– Виждаш ли, той е станал като теб. Двама като вас, не знам дали ще мога...

– Просто ни кажи – изрекох.

Той ми се намръщи леко.

– Явно си разбрала, че смесваме способностите си не само по свръхестествен начин. Не знам всичко, което ще спечелим, или загубим, зависи как човек ще погледне на това, знам само, че това се случва.

– Мисля, че двамата с Натаниел си разменихме малко доминантност и подчинение. – Видях изражението на Ричард и допълних: – Имам предвид, че откакто се превърнахме в триумвират, Натаниел изглежда малко повече доминантен и явно аз започнах да се наслаждавам малко повече на подчинението. Разбира се, Натаниел се опитваше да бъде по-доминантен и преди, но сега изглежда, че наистина започна да му харесва. – Заради гласното признание на това, ми се прииска да се свия от неудобство, но се преборих с желанието си. Да бъда проклета, ако се извиня дори само с жест. Аз съм крайно непокорна, особено когато се чувствам неловко.

– В такъв случай, очевидно можем да очакваме и смесване на основните черти на характерите ни – констатира Жан-Клод, неуспешно опитвайки се да звучи небрежно.

– Това може да стане наистина странно – допълних и бе мой ред да свия колене към гърдите си, макар че при Ричард вероятно е било въпрос на удобство, при мен беше заради спокойствието ми.

– Това ли са всички лоши новини? – попита Ричард и погледна право в Жан-Клод.

– Аз не гледам на това като на лоши новини, mon ami, но вие двамата бихте могли.

– Изплюй камъчето – казах с присвити към гърдите ми колене.

– Превърна моя pomme de sang в животинската му форма, или поне в една от тях. Аз, също като теб доскоро, предпочитам храната ми да е без козина.

Положих големи усилия да не погледна към Ричард.

– Кого имаш предвид?

– Реквием ми спомена за голямото количество кръв, което си загубила снощи, ma petite. Смятам, че е по-разумна да не даваш още толкова скоро.

Чух въздишката на Ричард от мястото, където седях, но той не стоеше чак толкова близо до мен.

– Бих казал, че това винаги съм аз, но в общия случай това не е така. Знам, че не се храниш често от Анита, но че тя ти позволява да го правиш. – Облегна лице върху коленете си и отново въздъхна. – Добре, но само ако и Анита е с нас. Не само аз и ти.

– Какво точно разбираш под "с нас"?

– Не казах това – възрази Ричард.

– Не си имал предвид това? – попита Жан-Клод.

Изглежда, че Ричард се замисли за секунда върху въпроса, след което кимна леко.

– Май е точно това, но да те чуя да го кажеш, изглежда...

– И аз ще задам същия въпрос: Какво разбираш под "да бъда с вас"?

Ричард се изчерви. Не му се случваше често, а това беше за втори път в един разговор.

– Нямах предвид по начина, по който звучи, казано от вас.

– Кажи ни какво имаш предид, mon ami.

– Не искам. Искам да кажа... – Той отново издаде този звук, без думи, раздразнен. – Защо всеки път, когато правя нещо, което включва и двама ви, накрая имам чувството, че правя нещо нередно?

Направих връзка в съзнанието си, защото си спомних за проблема на Ричард, че всички мислеха че прави секс или е правил секс с Жан-Клод. Реших да го спася. Все пак, той щеше да дава кръвта си за Жан-Клод. Този факт заслужаваше да му бъде обърнато внимание, като се има предвид, че правилата на Ричард относно храненето на вампири бяха същите като моите. Той продължаваше да се опитва да обясни и да не успява.

– Виж, разбирам какво се опитва да каже Ричард.

И двамата ме погледнаха. Ричард с поглед, изпълнен със съмнение, а Жан-Клод – развеселено, сякаш и той разбираше неудобството на Ричард, но не можеше да позволи на другия мъж да го види. А може и нещо друго да го беше развеселило, човек никога не можеше да бъде сигурен с него.

– Не искаш да бъдете само двамата, когато Жан-Клод се храни – обясних.

Ричард изглеждаше облекчен и кимна.

Не изрекох гласно "Не, не си хомофоб", защото, ако Ричард не се чувстваше комфортно да бъде докосван от друг мъж, то той имаше право на това. Никога не бях хранила доброволно женски вампир, така че нямах очи да недоволствам.

Усмивката на Жан-Клод се разшири съвсем леко.

– И защо да бъдем само двамата се оказва чак такъв проблем?

Погледнах ядосано Жан-Клод, а Ричард отново не знаеш какво да обясни.

– Жан-Клод, нали знаеш старата поговорка, че на харизан кон зъбите не се гледат?

– Oui.

– Гледаш зъбите на този.

Той се разсмя с онзи звук, който те докосваше,а дори и през най-силните щитове ме караше да потреперя, но не от страх. Улових движението на Ричард с периферното си зрение. Той също потръпна. За пръв път се почудих каква част от уменията на Жан-Клод въздействаха на Ричард. Бях изключително хетеросексуална и понякога не разсъждавах извън тази рамка. Ричард не харесваше мъже, така че Жан-Клод не му влияше по начина, по който влияеше на мен. Преди вярвах в това, но сега се чудех дали Ричард нямаше повече проблеми с Жан-Клод, отколкото си мислех. Ако си силно хетеросексуален, но силите на Жан-Клод могат да ти повлияят, значи имаш проблем, ако си мъж. Фактът, че това въобще не ми беше хрумвало досега, доказваше, че не съм достатъчно умна що се отнася до мъжете около мен.

– Преди да се сближим, трябва да махна това от мен. Става на люспи и не се чувствам чиста.

– Това вероятно ще ни даде време да сменим чаршафите – вметна Жан-Клод. Докосна засъхващото, втвърдяващо се бельо. – Никога не съм виждал легло, в което повече от един ликантроп е сменил формата си. То е... Как да се изразя? Бъркотия.

Английският му беше по-добър от това, дори и разговорният. Отново изглеждаше доволен от себе си, а не знаех защо. Ако свалях щитовете си достатъчно, за да може да говори в съзнанието ми, Ричард също щеше да бъде вътре. Не исках това, така че щеше да се наложи да го попитам по-късно или да се сетя сама. Както и да е.

– Ще побързам с душа – заявих и се запътих към отдалечената врата.

– Ако той щеше да се къпе – Ричард посочи Жан-Клод с палец, – нямаше да повярвам, че ще стане бързо, но на теб ще ти повярвам.

Този коментар ме накара да се запитам колко време Ричард прекарва с Жан-Клод, когато аз не съм наоколо. Но не изрекох тази мисъл гласно, започвах да поумнявам. Ричард и така се чувстваше неловко с Жан-Клод. Не беше нужно и аз да допринасям.

– Ще бъдем тук, когато приключиш, ma petite. Да се надяваме, че леглото ще бъде оправено. – Той стоеше прав и гледаше надолу към него, сякаш не бе сигурен дали наистина може да се оправи.

– Защо да не използваме твоята стая? – попита Ричард.

– Ашър е в леглото ми. Сега е мъртъв, а ma petite намира това за смущаващо. Ако той се събуди насред храненето, смятам, че ти, Ричард, ще го счетеш за смущаващо.

Ричард се изправи и облече дънковото си яке.

– Смущаващо. Може и така да го наречеш.

Не звучеше доволен и се зачудих дали между него и Ашър не се е случило нещо, за което трябва да знам. Вероятно не. Не беше моя работа.

Трябваше да се върна към леглото и да потърся оръжието в кобура ми под възглавниците. Размахах го към двамата.

– Не ми се иска това да се озове в шахтата към пералнята.

Жан-Клод ме подкани с жест да ходя към банята.

– Върви, вземи душ, ma petite, ще бъдем готови, стига да не си прекалено бърза.

""Ние" ще бъдем готови" каза той. В живота ми нямаше ли прекалено много "ние"? Тръгнах към банята и ги оставих да спорят дали леглото ще издържи или ще бъде по-безопасно просто да махнат цялата рамка. Чак когато затворих вратата след себе си, започнах да се чудя защо ни е нужно легло. Жан-Клод можеше да се храни от Ричард коленичил на пода, нали? Ако това беше първата ми възможност от месеци насам да докосна и двамата едновременно, то тогава предпочитах да не бъда покрита със засъхваща лепкава течност. Но след като се измиех, бихме могли да направим всичко на пода. Не ни беше нужно легло.

Почудих се дали да не се върна обратно и да не им го кажа, но не го направих. Без значение всичко останало, и двамата все още бяха мъже, а мъжете се чувстват по-добре, ако имат нещо да правят. Можеха да оправят леглото и чаршафите, и да подредят всичко. Това щеше да попречи да настъпи неловко мълчание. Или поне така се надявах.

57

Когато излязох изпод душа, черният ми халат висеше от вътрешната страна на вратата. Как не бях видяла или чула това? Ако Жан-Клод можеше да направи такова нещо, докато бях под душа и аз изобщо да не разбера, значи бях вдигнала щитовете прекалено стегнато. Когато се защитавах толкова силно губех представа за някои от нещата, случващи се около мен. Лошо.

Подсуших се, загърнах кърпа около косата си и си сложих халата. Бих дала много за чисто бельо, но по дяволите, ако завържех колана здраво, а малката връзка още по-здраво, робата не се разтваряше. Проверих в огледалото нищо да не се вижда, освен малко от горната част на гърдите ми, съвсем скромно. Бях измила целия грим. Изглеждах бледа и чиста и с косата, вдигната в светло синята кърпа, изглеждах почти прекалено бледа, направо като болна. Тръгнах да свалям кърпата, защото знаех че изглеждам добре в робата с пусната коса, мокра или не. Но устоях на нуждата. Първо, косата ми беше прекалено мокра, а коприната не обича да се мокри. Второ, в другата стая имах само едно гадже, не две. Не се опитвах да изглеждам добре, а само да помогна на Ричард да не изпадне в истерия, че позволява на Жан-Клод да го докосва.

Погледнах лицето си, с тъмните ми очи и се зачудих дали можех да си призная, дори пред себе си, че все още ме беше грижа, дали Ричард ме смяташе за привлекателна. Аха, пред себе си можех да го призная, но все пак оставих кърпата на мястото й.

Когато излязох спореха за свещи. Жан-Клод беше наредил да му донесат няколко за масичките до леглото, а Ричард точно казваше:

-            Нямаме нужда от свещи, Жан-Клод. Просто ще се нахраниш. Това е всичко.

-            Съгласна съм с Ричард. Нямаме нужда от свещи.

-            Никак не сте романтични.

-            Не става въпрос за романтика, а за храна – казах.

Ричард ме посочи.

-            Виждаш ли, Анита е съгласна с мен.

-            Разбира се, че е,mon-ami. – Жан-Клод не звучеше много разочарован, в гласа му все още се долавяше онази нотка на котката, излочила сметаната.

Матракът и основата му стояха на земята, покрити с нови кървавочервени чаршафи. Дори и калъфките бяха сменени, така че леглото проблясваше в алено на приглушената светлина. Това че рамката на леглото липсваше, вероятно обясняваше защо Ричард беше свалил дънковото си яке и беше само по една маслинено зелена тениска.

-            Не съм осъзнал колко тъмна е стаята на Джейсън – казваше Жан-Клод. – Нямам допълнително място където да поставим лампи, но можем да увеличим осветлението чрез свещи. Бих предпочел романтична причина, но всъщност е проста практичност. Бих искал повече светлина.

-            Ти си вампир – каза Ричард, - виждаш в тъмното по-добре от мен.

-            Това е вярно, но ако ти се разреши да докоснеш някого, който рядко ти позволява да го сториш по какъвто и да е интимен начин, няма ли да искаш светлина, за да виждаш какво правиш? – Той хвърли поглед на Ричард, после очите му се плъзнаха от него към мен. Погледът беше бърз, но Ричард го последва и внезапно изглеждаше сякаш не знае какво да прави с израза на лицето си, затова го обърна обратно към другия мъж.

-            Пропуснах ли нещо – попитах, - или съм на път да пропусна?

-            Пропускаш много малко,ma petite.

-            Свещи става – каза Ричард.

Клатех глава, но почувствах леко докосване върху кожата си. Познавах това докосване. Свалих съвсем миниатюрна част от щитовете си. Гласът на Жан-Клод прелетя през мен като нежен вятър.

-            Нищо ли не означава за теб,ma petite,че един поглед към теб в робата ти, накара Ричард да промени мнението си?

Поклатих глава и се опитах да отговоря също толкова безшумно, колкото го беше направил и той. Все още не бях много добра в тези разговори. Това, което се опитах да помисля беше:

-            Аз в робата, с тази хавлия, не съм фактор, който може да промени мнението му.

-            Все още не цениш себе си така, както ние те ценим,ma petite.

Ето го отново онова „ние“. Тръгнах да отварям уста, за да добавя нещо на глас, когато топъл поток енергия затанцува по тялото ми. Това ме спря насред дума.

-            Да говориш в главата на някого, когато третият човек не е допуснат в разговора е грубо – каза Ричард. – Все едно да шепнеш и да сочиш.

Не можех да споря, въпреки че ми се искаше.

-            Вярвай ми, Ричард, не си заслужава повтарянето.

-            Бих искал да имам възможността аз да отсъдя това – каза той.

Въздъхнах за, както ми се струваше, хиляден път днес. Какво си мислех? Трябваше да кажа на Жан-Клод, че нямахме нужда от леглото, че Ричард можеше да коленичи и да той просто да се нахрани.Voila*, и щяхме да сме приключили.

/*воала, готово/

Ричард свали тениската си.

-            Твърде светла е, ако я накапеш с кръв, си изглежда като кръв.

Обясни го на глас и имаше смисъл, но се радвах че не гледаше към мен, когато я сваляше, защото гледката на голото му тяло имаше обичайния ефект. И преди съм казвала – денят, в който вляза в стая и тялото ми не реагира на Ричард, ще знам че всичко между нас е приключило. Но хормоните са малки гадни предателчета. Не им пука колко е разбито сърцето ти, а само че в стаята има привлекателен мъж. По дяволите.

Жан-Клод се придвижваше от свещ към свещ с една от онези дълги запалки на батерии. Аз никога не успявах да ги запаля. Той се движеше без напрежение свещ след свещ, а с другата ръка придържаше висящия ръкав на робата си извън обхвата на пламъка.

Ричард седна на ръба на леглото. Сините дънки и широката ивица на черния му колан изглеждаха добре на фона на червените чаршафи. Почернялата горна част на тялото му изглеждаше по-добре и сякаш чувайки какво си мисля, той полегна назад на чаршафите, не изцяло, а подпрян на лакти, така че проблясващото алено обграждаше торса му като рамка. На корема му се образуваха малки ивици, както при нормалните хора, освен ако нямат жестоки плочки, а Ричард имаше по-полезни работи за вършене, отколкото да прави серии от коремни преси. Коремът му беше плосък и перфектен, но перфектен не означава перфектно плосък. Дъските са плоски, хората имат извивки и издутини и места за проучване.

Ричард обърна глава и ме погледна. Лицето му вече не беше неутрално. Тъмните му очи съдържаха жега, и то не от звяра му или поне не само от него. Бях виждала и преди този поглед, поглед, който казваше че знае точно какъв ефект упражнява върху мен и му се наслаждава. Напоследък този поглед служеше, за да ми каже „Знам че мислиш че съм страхотен, но вече не можеш да ме докосваш“. Сега не знаех какво означава, но не ми харесваше.

Жан-Клод се премести от другата страна на леглото, високата му, облечена в черно фигура прекъсна взирането между мен и Ричард. Когато Жан-Клод привършваше Ричард се беше изтеглил по-високо, така че краката му вече не докосваха пода. Всичките му метър и осемдесет бяха на леглото, обградени от чаршафите с цвят на прясна кръв и потрепващата светлина на свещите.

Устата ми беше пресъхнала. Лошо.

-            Промених си мнението – казах. – Вие момчета нямате нужда от мен, не и наистина. – Гласът ми звучеше задъхано.

Жан-Клод се обърна след като запали и последната свещ. Приглади ръкавите на робата си надолу около изящни те си длани и застана, гледайки ме. Очите му проблясваха като тъмни сапфири, отразявайки потрепващата светлина така, както човешките очи просто не го правят.

-            Ах, но не е така,ma petite. Със сигурност имаме нужда от теб. Ти си моста между нас. Ти си третата част от силата ни. Това звучи ли ти като някой от когото нямаме нужда?

-            Нямам в предвид като завинаги, не и сега, не тук. Искам да кажа, че можеш да се нахраниш без аз да съм тук. Можеш… - изпитвах затруднение да се концентрирам.

Ричард се претърколи по корем и направи едно движение с глава, което ми показа, че косата му е пораснала достатъчно, че да пада леко напред около лицето му. Не беше дълга, но по-плътна, отколкото си мислех. Светлината от свещите не танцуваше по дънките му, но тялото на Ричард в стегнатите дънки не се нуждаеше от нищо друго, един вид беше самодостатъчно.

-            Тръгвам. Излизам сега. Да, точно това правя. – Бърборех и не можех да спра. Но тръгнах към вратата, което ми донесе толкова много точки, че не можех да броя до толкова.

Жан-Клод ме повика.

-            Ma petite, не тръгвай, моля те.

Обърнах се, но не знам какво щях да кажа, защото той беше седнал на леглото, но беше и направил нещо на горната част на робата си, което я беше накарало да се разтвори и можех да видя почти целите му гърди, обградени от черната козина на реверите му. Белегът от изгорено изглеждаше съвсем черен на фона на бялото на кожата му и проблясващото черно на халата. Зърната му бяха в най-бледо розово и това беше достатъчно, за да разбера, че не се беше хранил. Ръката му докосна гърдите му, сякаш знаеше къде гледам. Слезе надолу и с нея и погледа ми, така че погледнах плоския му корем, тъмната ивица косъмчета, която започваше точно под пъпа му и продължаваше, за да се скрие в сянката на робата. Имах почти неудържима нужда да отида и да дръпна колана му, за да видя тялото му, бледо и перфектно, на фона на тъмната роба и пурпурните чаршафи. Знаех точно как ще изглежда, защото вече го бях виждала. Тази мисъл накара погледа ми да се премести към Ричард, защото него никога не бях виждала на фона на червена коприна. Никога не го бях виждала на светлината на свещи.

Докато гледах, той се обърна настрани, подпря се на лакът, а другата му ръка се отпусна ниско на бедрата му, сякаш за да привлече вниманието ми към дънките му и това, което знаех че криеха. Но не, Ричард не обръщаше такова внимание на тялото си, поне не и когато ставаше въпрос за прелъстяване. Това беше нещо, което Жан-Клод би направил, не Ричард. И тогава ми мина ужасна мисъл. Какво ако едно от нещата, които Ричард беше получил с усилването на белезите, беше някои от уменията на Жан-Клод в прелъстяването.  О, това просто нямаше да е честно.

Затворих очи и отново се запътих към вратата. Не че много ми помогна да не ги виждам. Жан-Клод извика:

-            Ma petite,ще се удариш в стената.

Спрях рязко и отворих очи на сантиметри от стената. Вратата беше на около шейсет сантиметра в ляво. Страхотно, просто страхотно.

-            Ma petite,не ни оставяй. – Гласът му пропълзя през малката дупка, която бях отворила за него в щитовете си. Пропълзя навътре и се плъзна по кожата ми, накара ме да потреперя и Бог да ми е на помощ, обърнах се и погледнах. Колко съм глупава.

Жан-Клод беше пропълзял нагоре по леглото, почти до възглавниците. Лежеше в цялата си дължина на червената коприна, а робата му зееше разтворена, едва покриваща нещо. Бялото му, бяло рамо беше обградено в горната част от пурпурната коприна. Дългите му крака бяха наполовина върху черната роба и наполовина на алените чаршафи. Само една тънка ивица козина покриваше бедрата му.

Ричард все още лежеше настрани. Бяха в почти идентични позиции, само дето главата на Ричард беше насочена към вратата, а на Жан-Клод гледаше настрани.

-            Това не е честно – казах. – Не и двамата, не и по едно и също време.

-            Какво имаш в предвид,ma petite? – Но изглеждаше толкова доволен от себе си, че едва ли имаше нужда да пита.

-            Ти, копеле, ти си знаел.

-            Не знаех нищо, но човек може да се надява.

Изпитвах затруднения да дишам, поне не и спокойни, равни вдишвания. Клатех глава и кърпата започна да се смъква. Хванах я и останах там, държейки я в ръце. Платът беше мокър и студен. Треперех, но само частично заради мократа коса, спускаща се по врата ми.

-            Ричард, качил си обувките си върху копринените чаршафи. Никой ли не ти е казвал да не носиш планинарски обувки върху коприна? – Не се и опита да звучи истински, шегуваше се, но не Ричард беше целта му.

Ричард просто седна, присви коремните си мускули, постави единия си крак върху дънките си и започна да развързва връзките на ботите си. Не погледна към мен, докато го правеше, но знаеше че гледам.

Трябваше да изляза сега. Наистина трябваше. Знаех го, но някак си все още стоях там, когато Ричард захвърли първия ботуш на земята. Звукът ме накара да подскоча.

Гледаше ме, докато сваляше другия, или ме гледаше, докато го гледах. Чувствах се като една от онези малки птички, за които казват че са хипнотизирани от движенията на змията. Толкова красиви, толкова гъвкави, толкова опасни. Той просто си сваляше ботушите, по дяволите. Не би трябвал ода означава толкова много за мен, проклятие, за когото и да било.

Когато и двата му ботуша се оказаха на земята, той свали дебелите си чорапи без никой да го подканя. Легна обратно по корем на леглото, с голи крака на чаршафите. Гледаше ме над рамото си с тази вълна от коса, едва извиваща се пред очите му. Изразът му успяваше да бъде едновременно срамежлив и знаещ. Като паднал ангел, невинност и обещание за грях, всичко в един поглед. Изглеждаше много добре.

Не беше израз, който някога съм мислела че ще видя на лицето на Ричард. Не изглеждаше много като него.

-            Колко от това си ти, Ричард и колко от това е той?

Той се изтегна на коприната и се извъртя по гръб в движение, което наподобяваше кучешко и котешко едновременно. Или просто изпитвам предубеждение, че кучетата не се движат с такава течна грация като котките, когато се претъркулват по гръб. Протегна ръце над главата си, протегна цялото си дълго тяло, от пръстите на краката, до пръстите на ръцете, протегна се, докато тялото му не потрепера от усилието, после се отпусна на леглото. Сложи ръце на корема си и ми се усмихна с тази смесица от невинен грях.

-            Не съм сигурен – каза с глас, който беше по-плътен, отколкото би трябвало да е на този ранен етап.

-            Това не те ли плаши? – попитах и изведнъж се задъхах по друга причина.

Ричард се намръщи, съвсем леко, между тези тъмни, тъмни кафяви очи. После поклати глава.

-            Не съм уплашен, напротив, чувствам се по-спокоен, отколкото съм се чувствал от дни.

Погледнах покрай него към Жан-Клод, който беше полегнал върху планината от възглавници, така че пурпурното на чаршафите перфектно подчертаваше черните му къдрици.

-            О, стига си лежал толкова живописно. Разбъркваш му ума.

-            Не съвсем.

-            Какво значи „Не съвсем“?

-            Значи че не съм искал да го правя. Аз също все още се приспособявам към това ниво на сила,ma petite. По рано днес се притеснявах за теб. Притеснявах се какво ще се случи с Натаниел и Деймиън. Мислех си „Иска ми се тя да не се страхува толкова много от Натаниел и това, което той иска от нея“. Кълна ти се, че това е всичко, което съм си помислил, нищо повече, но днес откривам, че си прекрачила няколко граници с него, които се бе заклела никога да не прекосяваш.

-            Казваш че ти си ме накарал да го направя?

-            Non, ma petite.Казвам само,че ми се искаше да си по-малко уплашена от това, което искаш, и ти беше. Не осъзнах че може да окаже някакъв възможен ефект върху теб до преди няколко секунди, когато просто си помислих че ми се иска Ричард да не е толкова уплашен от това, което иска и сега той не е.

-            Чу ли всичко това, Ричард? Използва вампирски сили върху теб.

Ричард ми се усмихна мързеливо.

-            Чувствам се по-спокоен, по-малко уплашен, по-малко объркан. До този момент не бях осъзнал колко зле се чувствам все още.

-            Добре, аз съм достатъчно уплашена и за двама ни, ако наистина си ми разбъркал акъла по-рано днес, защо сега съм на път да изляза от тази стая.

-            Аз просто си помислих, че искам да си по-малко уплашена от това, което искаш от Натаниел и това, което Натаниел иска от теб. Не бях толкова специфичен с нашия Ричард.

-            Чудил си се дали е проработило първия път, затова опита отново иvoila, имаш своето емпирично доказателство, защото проработи два пъти.

-            Може би, а може да е и просто съвпадение. Ще ни отнеме седмици и месеци, за да разберем кое е истинска сила и кое просто е всички ние да приемем себе си.

Не ми хареса как звучи това.

-            Не мога да го направя.

-            Защо не? – попита Жан-Клод.

-            Защото имаше момент, когато бих дала почти всичко, за да имам двама ви така, по този начин. Трябва да знам какво означава всичко това.

Ричард се поизправи достатъчно, че да се подпре на лакти.

-            Сама го каза, Анита, вече излизаш с Жан-Клод и Ашър и живееш с Майка и Натаниел. Каза че мисълта за мъже от двете ти страни „просто го прави“ за теб. Какво е още една двойка?

Изгледах лошо Жан-Клод.

-            Да не би да си забил някакъв метафизичен юмрук в задника му, все едно е кукла за вентрилоквизъм, защото това не звучи като него. Звучи като теб.

-            Не говори с него, когато искаш да говориш с мен – каза Ричард. Седна, а сънливата му усмивка беше изчезнала. – Притеснява ли ме, че си с Майка и Натаниел, и с Жан-Клод и Ашър? Да, по дяволите. Притеснява ли те, че съм с Клеър и половин дузина жени от глутницата ми? – Погледна ме, докато казваше последното. Отвърнах на погледа му. Най-накрая каза: - Това беше въпрос, Анита, мога ли да получа отговор?

-            Да, притесни ме да срещна Клеър и да срещна приятелката ти за първи път, когато съм гола. Да, това беше специален момент. Опитвам се да знам колкото е възможно по-малко за личния ти живот с дамите от глутницата ти, така че останалото не го знаех.

-            По-рано в къщата ти почувствах колко много ме искаш, а ти знаеш как се чувствам относно теб. Така че нека не се преструваме повече по темата.

Не знаех, че се преструваме, но не го казах на глас.

-            Не знам какво имаш в предвид с това, Ричард.

-            Означава че и двамата искаме да можем отново да се докосваме един друг. Изчука Байрон за бога. Защо нямаш проблем да оправиш него, а имаш проблем с това, с нас? – Направи движение, сякаш обхващаше цялото легло. Не мисля че „нас“ означаваше мен и Ричард. За първи път с Ричард, бях почти сигурна че говореше за него и Жан-Клод.

Стиснах кърпата и се опитах да кажа на глас нещо, което да има смисъл.

-            Не съм – нека перифразирам – Байрон беше храна за спешен случай. А някога мислех че ти и аз ще бъдем единствени един за друг. Когато ме заряза, това ме пречупи. Да те докосвам за мен все още не е същото, като да докосвам други хора.

-            Чувствам се по същия начин. Знаеш че е така – каза.

-            Знам че ме искаш, но също така знам и че по-късно ще си засрамен. Когато Жан-Клод не е там, за да успокоява страховете ти, отново ще започнеш да се давиш в тях. – Засмях се. – Боже, за първи път разбирам какво имаше предвид Ашър за мен иardeur. Не искам да си изкараме хубаво сега, а после отново да започнем да се нараняваме. Не бих могла да го понеса. – Ето, това беше истината. За първи път прозрях защо някои хора правят случаен секс с хора, за които не им пука. Ако не ти пука, не е толкова важно, ако нещата вземат че много се объркат.

-            Аз също не искам да продължаваме да се нараняваме, Анита. Наистина не искам. – Той се претърколи до ръба на леглото и се изправи. Дузината или повече свещи оцветиха горната част на тялото му в сенки и светлина. Липсваше ми плътната маса на косата му около раменете, но това все още си беше Ричард. Все още беше единственият мъж, който почти беше успял да ме накара да се пробвам с бялата оградка и двете деца и половина*. – Все още имаш нужда от поне още едно дневно хранене.

(*според статистическите данни, на едно американско семейства се падат по 2,5 деца)

Темата се смени прекалено бързо за мен. Притиснах се към вратата, така че да мога да достигна дръжката. Ако се налагаше да се измъкна с бягство, предпочитах да уцеля вратата, а не стената.

-            Да, макар че открих че мога да се храня веднъж от човешката форма, а после и от животинската, и са все едно две различни хранения.

Жан-Клод пропълзя по-близо до ръба на леглото, робата по-скоро обграждаше тялото му като бельо, отколкото да прикриваше нещо.

-            Тоест в момента имаш четири дневния хранения?

-            Нещо такова, в момента с Натаниел смятаме че трябва да храняardeurна шест часа, иначе започвам да изцеждам жизнената енергия на Деймиън. След като не мога да се храня от един и същи човек всеки ден, това все още ме оставя открита.

-            Това може да ни остави, както каза открити, дори и през нощта. Беше успяла да се пребориш да раздалечиш храненията на всеки дванадесет часа.

-            Не знам, Жан-Клод, но изглежда сега имам нужда да се храня по-често.

-            Ти си енергията за новия ти триумвират. Трябва ти енергия, за да го поддържаш.

Ричард се обърна и погледна другия мъж.

-            Искаш да кажеш, че Анита и аз теглим енергия от теб? – Обърна се отново към мен, преди да беше получил отговор, и изразът на лицето му показваше, че не е доволен от шоуто, което изнасяше Жан-Клод.

-            Не съвсем, но по един начин,oui. Всяка сила си има цена, Ричард, и тя може да е висока.

-            Мисля че докато не се науча да разпределям енергията между трима ни, ще се наложи да е на всеки шест часа. Не се бях замисляла над факта, че само ти и Ашър ме храните през нощта. По дяволите. – Казах последното с чувство.

-            Сега имаш Деймиън – каза Ричард. – Трима няма ли да са достатъчно?

Погледнах го и се опитах да видя ревност или гняв, но явно го беше предложил просто като факт.

-            Не знам, може би.

-            Вярвам чеma petiteще контролира това, което може – обади се Жан-Клод, вече почти на задния ръб на леглото, робата се беше спуснала по горната част на тялото му, оставяйки почти всичко над все още завързания колан голо под светлината. Имаше нещо в начина, по който тялото му улавяше пламъците, блестящо и бледо, почти нереално, сякаш беше някакъв вид жива скулптура, която ако само докоснеш ще изчезне, твърде красив, за да е истински.

Ричард щракна с пръсти и острият звук върна вниманието ми отново към него. Беше намръщен.

-            Да не би всъщност да ми отказваш?

Този въпрос ми беше прекалено сложен. Затворих очи, за да не мога да виждам и двама им.

-            Не точно, но трябва да знам какво да очаквам, Ричард. Трябва да знам какво променя това.

-            Всеки трети ден горе-долу, идвам до къщата ти и хранишardeur.

Тогава отворих очи.

-            Просто малко секс и толкова.

-            Какво искаш от мен, Анита?

Отблъснах се от вратата, защото сега аз започвах да се ядосвам.

-            Без срещи, просто приятелчета за секс, така ли?

-            Вече живееш с двама мъже, не мисля че в живота ти има място за мен.

Това, което исках да кажа беше „Ако можеш просто да ме изчукаш и нищо повече, значи никога не сме били наистина влюбени“. На глас казах:

-            Не мен не ми липсва само сексът, Ричард. Липсват ми филмовите маратони през почивните дни. Липсва ми да ходим на различни места заедно. Липсваш ми ти, не само тялото ти, Ричард. – За малко да не кажа следващата част, но трябваше да знам. Беше ми време. - Липсвам ли ти, Ричард, или ти липсва само тялото ми?

Бях успяла да го кажа неутрално, много неутрално. Червени точки за мен.

Той погледна надолу, а по лицето му се бореха емоции. Силата му пламна като топъл вятър, а после утихна. Когато ме погледна, в очите му имаше болка и гняв.

-            Ти си тази, която първа го каза, Анита. Не можем да бъдем единствения един за друг. Работя здраво, за да приема живота си такъв, какъвто е, но не мога да живея като теб. Все още искам една жена да бъде човекът, който ще е до мен завинаги. Все още искам брак и може би, деца. Искам живот, Анита. Вече знам че не мога да имам това, което искам, заедно с теб. – Пресегна се към мен, после дланите му се свиха в юмруци. – Но ми липсваш. Не само секса. Липсва ми миризмата ти на възглавницата ми, на кожата ми. Дължа ти извинение. Когато всичко се случи в Тенеси, първо обвиних звяра си, а после теб. Отне ми шест седмици терапия, за да мога разбера, че съм ядосан, защото ти спаси майка ми и брат ми, когато аз не можах.

-            Би дал живота си, за да ги спасиш – казах.

-            Да, и тогава всички щяхме да сме мъртви. – В очите му имаше не само болка, а и страдание. От онзи вид емоция, който те изяжда и после те изплюва обратно. – Ти направи ужасни неща, Анита, ужасни неща, за да разбереш къде са навреме. Измъчва човек, наряза го, за да получиш информацията. Аз не бих могъл да го направя. Не бих позволил на никого да го направи пред мен. Не беше просто затова, че ги спаси ти, а не аз, а когато чух всичко, което се беше случило, осъзнах че дори и да съм бил там с теб, те щяха да умрат. Майка ми и Даниел щяха да са мъртви, защото нямаше да ти позволя да направиш това, което беше нужно, за да ги спасиш.

Само го гледах, защото не можах да измисля нищо хубаво, което да кажа. Не бях горда от това, което бях направила в Тенеси, не от всичко, но и не съжалявах за нищо, защото за да спася Шарлот и Даниел бих направила и по-лошо. Единственото ми съжаление беше че не бях успяла да стигна до тях преди да бъдат измъчвани и изнасилени. Ще легна в гроба с това съжаление, защото бях видяла Шарлот да се разплаква в кухнята си. После каза:

-            Не знам защо плача. Колко глупаво. – Не беше глупаво и й бях препоръчала добър терапевт, който познавах. Онзи, който обикновено препоръчвах на хората, искащи да се присъединят към Църквата на Вечния живот като постоянни членове.

-            Ти си Бьолверк за моята глутница. „Правещият зло“, онзи който прави това, което Улфрик не би или не може да направи. Рейна беше Бьолверк за Маркус.

-            Аха – казах. Виждате ли, можех да говоря, но все още нямах нищо хубаво за казване.

-            Искам бялата оградка, Анита, а знам че ти не я искаш.

-            Не, че не я искам, Ричард, но за мен вече е твърде късно. Животът ми не пасва в тази картинка.

Той кимна.

-            Знам, и може би и моят няма да пасне, но все още искам да пробвам. Има много водачи на глутници, които имат жена и семейство извън глутницата. Опитвам се да намеря нова лупа за глутницата и никоя не става. Никоя не си ти.

Отново не знаех какво да кажа, затова си замълчах. Рядко се забърквах в неприятности, когато си мълчах.

-            Мисля че причината днес звярът ти да излезе извън контрол е, че прекарваш твърде много време само с едно животно. Мисля че ако имаш личен контакт с нещо друго освен леопарди, звярът ти отново ще се превърне в нещо по-безформено, по-безтелесно и нематериално. Искам разрешението ти да изпратя някои от вълците да поживеят при теб.

-            Ричард…

-            Нямам предвид да ги чукаш, а да спиш с тях. Или вземи някои от плъхолаците в къщи, избери едно животно, но ако силата ти докосва само леопарди, ще си мисли че е леопард.

-            А ти един от вълците, които ще се отбиват ли си? – не можах да скрия иронията и недоволството от гласа си.

-            Нямам в предвид да бъде неформално, Анита. Искам да кажа, бъди наша лупа. Доведи леопардите с теб и могат да ловуват с нас по пълнолуние.

-            Да бъда твоя лупа, това какво означава? Какво ще се промени?

-            Ще бъдем двойка в ликантропската общност. Ще имаш контакти с вълците ми и извън кризисните ситуации. Майка наистина си скъсва опашката да помага на всички. Имаме нужда от поне още един човек на пълен работен ден на горещата линия. Той направо се е изтощил.

-            Не знаех че следиш тези неща.

-           Опитвам се да внимавам, Анита. Опитвам се да виждам това, което е, а не това, което искам да е там. Не бих могъл да те деля по начина, по който Майка те дели с Натаниел, не всеки ден и всяка нощ. Не смятам, че бих могъл да приема да се срещаш с Жан-Клод и Ашър. Със сигурност няма да мога да стана редовен донор на кръв като Майка и Натаниел.

Мигах срещу него, защото това беше разговор, какъвто не допусках, че някога ще водя с Ричард. Бе прекалено логичен.

-           Съгласна съм с всичко, което каза накрая. Но това не променя нищо, нали?

-           Почувствах силата на триумвирата ти с Деймиън и Натаниел. Деймиън не е господар, а Натаниел не е Нимир-Радж, но тримата заедно сте невероятна сила. Какво би станало с трима ни, ако го направим правилно? Ако го извършим по начина, по който би трябвало да бъде направено?

-           Това определено не звучи като типично за теб – отбелязах аз.

-           Кажи ми, че не си се замисляла по въпроса след като създаде другия триумвират.

С цялата си честност не можех, затова не се и опитах.

-           Почувствах какво бихме могли да направим двамата с Жан-Клод, когато Примо излезе извън контрол. Усетих какво би могъл да направи Жан-Клод, когато го оставих да нахрани ardeur по начин, който приличаше на истинското му хранене с други жени. Така че, да, замисляла съм се върху това.

-           Сама го каза, Анита: "Нямаме достатъчно войници". Трябва да изглеждаме силни не само заради вампирите, които биха могли да поискат тази територия. Глутницата ни има лоша репутация благодарение на мен, и на Рейна и Маркус преди мен. Моята репутация е много зле сред останалите водачи на глутници. Мислят ме за слаб и са идвали разузнавачи от някои от другите територии, които имат прекалено много алфи и недостатъчно земя. Засега глутницата ни е толкова зле, че съгледвачите си тръгват без предизвикателство. Никой не желае кашата, която създадох. Но това може да се промени, когато започна да се справям по-добре с вълците си. Ако всички сме свързани по начина, по който двамата с Жан-Клод го направихте снощи, ако бяхме наистина триумвират, създаден от сила, никой не би ни докоснал, Анита, никой не би посмял.

Това бе почти директен цитат на моя по-ранна мисъл. Преместих поглед от него към Жан-Клод.

-           Повтаряме като папагали това, което ти си мислиш в продължение на месеци, нали?

Той сви прекрасните си голи рамене.

-           Oui, но не аз съм вкарал тези мисли там, ma petite. Вярвам, че двамата едновременно сте достигнали до едно и също заключение. Толкова ли е трудно да се повярва?

-            Не знам – отвърнах, усещайки умора. Умора от игричките, умора от болката, умора от това да се страхувам.

Ричард легна върху леглото, едното му коляно беше свито нагоре, другото – отпуснато, така че изглеждаше очарователно на фона на червените чаршафи.

-           Отново ме е страх, Анита. Не искам всичко, което сме построили, да се срути, само защото сме ядосани един на друг. Нека Жан-Клод да отнеме жилото на страха ми. Усещането е страхотно.

Преместих поглед от него към вампира, който се беше облегнал на възглавниците.

-           Махна ли се от съзнанието му?

-           Non, ma petite, той само се противопостави слабо и бях изхвърлен. И двамата имате силата да ми попречите, ако пожелаете.

-           Не желая – каза Ричард, а усмивката му се върна. Беше мързелива, сънена и отново изпълни погледа му с тази знаеща невинност. В този момент осъзнах, че това не беше изражение на Жан-Клод, а на Ричард, каквото би било ако  не е уплашен, ядосан или изпълнен с противоречие. Такъв, какъвто  би могъл да бъде, ако не пречеше сам на себе си през цялото време.

-           Ma petite. – Жан-Клод повдигна ръката си към мен. – Присъедини се към нас.

Клатех глава.

Ричард също протегна ръката си към мен.

-           Искаш го, знаеш, че го искаш.

-           Животът ми е по-нормален, отколкото някога е бил, не искам това да се съсипе.

-           Не предлагам да се върнем обратно към онова, което имахме, Анита. Наясно съм, че това няма да се получи при нас. Ти си по-корава и безмилостна, отколкото аз някога ще бъда, и мога да те оставя да бъдеш такава, но не и ако си единственото ми гадже. Имам нужда от малка дистанция от най-лошото, така че да мога поне малко да се преструвам. Не много, но достатъчно, че да не си загубя ума. – Той се отпусна назад, докато не облегна глава върху Жан-Клод. Той носеше само черен пух и кадифе върху бялата си кожа. Косата се изливаше около голата горна част на тялото му като тъмен сън. Извърна главата така, че да може да вижда легналия Ричард. Той беше с тъмна кожа и дънки и изглеждаше сякаш в него гори живот. Двамата изглеждаха, като че ли бяха излезли от два много различни порнофилма.

Жан-Клод вдигна поглед към мен, а очите му бяха умоляващи. Помоли ме безмълвно:

-           Моля те, ma petite, моля те не разваляй това.

-           Без четвъртия белег – казах аз.

-           Съгласен – отвърна Жан-Клод.

-           Засега – намеси се Ричард.

Погледнах го.

-           Точно сега много неща изглеждат като добра идея. Не, не се мръщи, Анита, ако малко вампирска магия може да намали тревогата ми, значи съм с две ръце за това. Има по-добър ефект, отколкото хапчетата, които лекарят ми предписа.

-           Телата на превръщачите имат прекалено бърз метаболизъм, за да могат повечето лекарства да подействат – обясних аз.

-           Знам – отговори Ричард и вдигна глава достатъчно, за да я облегне върху голия гръб на Жан-Клод. Вероятно беше по-добре, че не можеше да види изражението на Жан-Клод, когато тази гъста коса докосна кожата му.  Сигурно нямаше да му хареса, че някой мъж гледа така заради него.

-           Ела, ma petite, позволи ни най-накрая да станем истински триумвират. Бъди лупа на Ричард и глутницата му не само с титлата си. Продължавай да живееш по начина, по който го правиш сега, но позволи на Ричард да идва.

-           Докато продължава да търси г-жа Правилна из човешката популация.

-           Ти ще имаш мъжете си, а той – неговата жена. Така е честно, ma petite.

Не бях сигурна как се чувствам относно честността на това положение.

-           Не знам как се чувствам относно цялата работа – една част е страхотна, но друга... Не знам дали ще мога да живея по този начин.

-           Можем да опитаме – отвърна Жан-Клод.

Ричард протегна ръка към мен.

-           Анита, моля те, моля те, знаеш, че няма да остана, ако си тръгнеш. Ти успя да позволиш на Жан-Клод да се приближи до теб, без да се наложи да бъда буфер, но сега имам нужда да ми помогнеш. – Той се изправи на колене и се протегна към мен. – Моля те, Анита, обещавам да не бягам, без значение колко тъмни станат фантазиите ми.

-           Само хранене на Жан-Клод и малко любовна игра, без истински секс? – попитах и не успях да прикрия подозрението от гласа си.

Ричард хвърли поглед назад и двамата с Жан-Клод споделиха един от онези редки моменти на мъжко разбирателство. Погледите, които размениха, говореха ясно, че не това са имали предвид. Жан-Клод отвърна меко:

-           Ако това желаеш от нас, можем да се въздържаме.

Затворих очи. Това ли беше всичко, което исках от тях? Не. Това ли беше всичко, на което можех да издържа точно сега? Може би. Предложението беше прекрасно. Изглежда, че то оправяше повечето проблеми, които бяхме създали покрай новата сила, така че защо продължавах да се колебая?

-           Нали разбираш, че няма да бъде лесно да намериш жена, която няма да има проблем да спиш с други жени?

-           Нищо, което си заслужава, не е лесно – каза Ричард, – а може и да открия, че животът зад бяла ограда, в крайна сметка не е за мен. Сега, в този момент знам какво искам, и това си ти.

Много жени биха се втурнали към него, биха го прегърнали и казали нещо подобно на: "О, Ричард!". Но това просто не бях аз. Това, което аз си мислех, бе, че ако Клеър беше дружката му за секс, сега нямаше да бъде тук. Сега нямаше да ме иска. Пуснах хавлията на пода и поклатих глава.

-           Не съм сигурна, че това е добра идея.

Ричард продължаваше да протяга ръка към мен.

-           Аз също.

-           В такъв случай защо го правим?

-           Защото искаме.

-           Не ми звучи достатъчно основателно. – Но бавно се приближих към леглото.

-           Защото когато съм близо до теб, единственото, за което мога да мисля, е уханието на кожата ти и за начина, по който косата ти се разстила като черна пяна върху възглавниците ми. Защото когато съм близо до теб, единственото, което помня е усещането за твоето тяло до моето. Трябва да се държа като копеле с теб, за да не падна в краката ти и да не започна да те умолявам да ме приемеш обратно. Да ти кажа, че не бе ти тази, която мразех. Че мразех себе си и съжалявам, че си го изкарах на теб. Съжалявам повече, отколкото мога да изрека. Че имаше смелостта да създадеш за себе си живот, който е добър за теб, без значение колко далече бе от това, което искаше. Помогни ми да придобия смелост да направя същото, Анита. Помогни ми да бъда себе си. – Той приближи ръцете си съвсем леко до моите. Пръстите му ме докоснаха. Мисля, че щях да се отдръпна рязко, както човек отскача, когато се допре до нещо толкова горещо, че пари. Но Ричард улови ръцете ми и ги обгърна в топлината на своите. Те бяха толкова по-големи от моите ръце, така че можеше да ги скрие, сякаш бях дете. Никога не бях харесвала това при него. Бе толкова по-едър от мен, че понякога се чувствах смазана. Както сега.

Отдавна бях разбрала, че ако нещо звучи прекалено добре, за да е истина, значи не е истина. Ако някой обещава да изпълни всяко желание на сърцето ви, значи лъже.

Той ме придърпа в ръцете си, така че предната част на тялото ми беше притисната към него. Зарови лицето си в гърдите ми, които все още бяха покрити с коприна, но тежестта му ме накара да затворя очи, а след като ги отворих, гледах към Жан-Клод. Той не гледаше голия гръб на Ричард, а мен, моето лице. Виждах как се страхува. Как се страхува, че бих отвърнала с "не".

Ричард потърка лицето си в коприната и дъхът му премина през плата като нещо, което би трябвало да ме изгори, но това не стана. То ме накара да потреперя, като че ли ми беше студено, но докато ръцете му ме прегръщаха, а дъхът му пареше кожата ми, имах чувството, че вече никога няма да ми е студено. Не можах да спра ръцете си да погалят косата му. Все още печално къса, но гъста и на вълни, и просто... Негова.

Жан-Клод бе коленичил. Не вдигна ръце, но на лицето му, в очите му се изписа думата "моля те". Гласът му прошепна в главата ми:

-           Ma petite, с това колебание, застрашаваме всички, които зависят от нас. Всичко, което сме построили с толкова усилия, зависи от следващото предизвикателство срещу моята сила или тази на Ричард. Ако не приемем силата си като триумвират, ще дойде нощ, в която някой ще се нахвърли върху нас, а ние няма да го победим. Най-лошото, което може да се случи, не е Ричард да влезе в леглото ти, след което да не дойде повече, или ти да започнеш да недоволстваш от Майка и Натаниел. Най-лошото е ние да умрем, а хората ни да бъдат оставени на милостта на други, които не ги обичат. – Той протегна ръка към мен. – Ела при нас, ma petite, ела при нас и ни позволи да изградим крепост, зад която хората ни, всичките ни хора, могат да бъдат в безопасност. – Последното изрече на глас.

Ричард вдигна лице достатъчно, за да се втренчи в очертанията на тялото ми.

-           Моля те, Анита, не наказвай всички, защото аз се държах като копеле.

Жан-Клод беше достатъчно близо, така че бих могла да поема ръката му, докато Ричард продължаваше да ме прегръща.

-           Моля те, ma petite, ако имаше дума или действие, които биха могли да те накарат да се решиш, щях да я изрека или да го извърша. Кажи ми какво да изрека или да направя, и ще го направя.

Поех дълбоко въздух и бавно го издишах. Протегнах се и позволих на пръстите му да докоснат моите. Той се приближи съвсем леко, така че да поеме дланта ми, и това бе всичко, което трябваше да направи. Хвана ръката ми и разбрах, че нищо от това, което бе прошепнал в съзнанието ми, не е лъжа. Какво бих сторила, за да държа леопардите си в безопасност? Всичко. Какво бих извършила, за да поправя вредата, която Ричард нанесе на вълците си? Почти всичко. Какво бих направила, за да попреча вампирите на Жан-Клод да бъдат оставени на милостта на господари като Бел Морт? Всичко.

Една нощ на свръхестествен, или не чак толкова свръхестествен секс, с мъж, когото обичам и с друг мъж, който продължава да разбива сърцето ми, така че явно обичам и него, иначе нямаше да може да продължава да го прави, изглеждаше като достатъчно малка цена. А може би просто исках да бъда с тях двамата в леглото за пръв път. Да, за пръв път, противно на всички слухове. Може би се страхувах, че повече няма да се появи такава възможност и не исках да бъда тази, която е казала "не". Може би.

58

Останахме в ъгъла на леглото, сякаш нямахме цялото на разположение. Все още не бях сигурна, че това е добра идея. Мисля че на Ричард не му беше комфортно с Жан-Клод в леглото. Жан-Клод седеше търпеливо, знаейки че ако ни притисне, един от нас ще избяга. Когато устата на Ричард за пръв път откри моята, и аз отпих от вкуса му като от някакво почти забравено изкушение, помислих че аз ще съм тази, която ще побегне с писъци към хълмовете. Но при третото присвиване на Ричард от случайното докосване на Жан-Клод до голия му гръб, започнах да мисля че не аз ще съм тази, която ще прецака нещата.

Той изруга на френски, след което каза на английски:

-            Поставям ръка на рамото ти, за да запазя равновесие, нищо повече. Държиш се, сякаш преследвам добродетелта ти. Мога да те уверя че желая добродетелта наma petite, не твоята.

Ричард въздъхна и сведе поглед, така че дори и седейки в скута му не можех да виждам лицето му.

-            Продължаваш да ме докосваш.

Жан-Клод изпъшка ниско в гърлото.

-            Как се предполага да я докосна, ако тя е в скута ти, в ръцете ти, целувайки те, без поне да докосна тялото ти с моето? Не съм такъв магьосник, че да мога да споделя жена с друг мъж и нито един път да не докосна тялото му.

-            Повярвай ми, той не е направил много повече от това да ме държи – казах. Докоснах брадичката на Ричард и той ми позволи да повдигна лицето му към моето. Погледнах в солидните му кафяви очи и видях само болка и объркване. – Какво не е наред? Ти беше този, който беше готов на всичко. Ти ме уговори, помниш ли?

-            Съжалявам – каза той. Притисна чело в рамото ми. – Съжалявам – каза отново.

Жан-Клод и аз се спогледахме над сведената му глава. Попитах с изражение „Какво става, по дяволите?“.

-            Кажи ни какво не е наред,mon amiи ще се опитаме да ти помогнем.

-            Последният път, когато бях в едно легло с жена и друг мъж, това бяха Рейна и Гейбриъл.

Знаех от преди че Рейна е била първата му партньорка, но това че беше позволил дори на Гейбриъл да го докосне беше новост. Бях толкова изненадана, че се радвах че не може да види лицето ми. Рейна сама беше достатъчно зле, но с двамата едновременно? Гадно, гадно, гадно.

Мюнинът на Рейна обикновено си седеше тихичко зад свръхестествените решетки на клетката си, но моята реакция му даде мъничко свобода. Рейна се беше държала добре толкова дълго, че успя да ме изненада. Направи ме малко по-бавна да я притисна пак надолу и да предпазя всички ни. Или може би причината беше, че докосвах член на глутницата й, такъв, който познаваше по всички начини.

Видях Гейбриъл като цветен призрак, с черни къдрици дълги точно колкото да докоснат бледо сивите му леопардови очи. Сребърният пръстен, преминаващ през зърното му, проблясваше на светлината на лампата. Лежах по гръб по средата на голямо легло и Гейбриъл пропълзя от едната страна, а Ричард от другата, и двамата движейки се с онова грациозно промъкване, сякаш имаха мускули на места, на които хората нямат. Виждах един по-млад Ричард, с по-малко мускули, с лице, изразяващо малко по-малко сигурност в себе си, с коса подстригана късо и чисто. Един двадесетгодишен Ричард, преди изобщо да съм го срещнала. Лицето му беше толкова открито, нетърпеливо, смеещо се. Бяхме му казали че това е игра. Рейна искаше двама мъже да я насилят. Малко изнасилване на ужким между приятели.

Той прикова китките ми, нейните китки и както беше поискано нямаше никаква предварителна игра. Идеята беше да е грубо. Можех да гледам през очите й, докато наблюдаваше Гейбриъл да се промъква зад гърба на Ричард. Беше фантазия с изнасилване, така е, но не Рейна беше жертвата.

Ричард изкрещя и се изправи, изсипвайки ме на пода. Направи две треперещи крачки и падна на коленете си. Нещо от това, което мюнинът на Рейна беше направил, беше разкъсало щитовете му. Не получавах спомена, само неговата реакция към него. Срам, гняв, ярост. Видях проблясъци на него и Гейбриъл, биещи се. И двамата голи, хлъзгави от кръвта си. Рейна, наблюдаваща от леглото, устата й влажна, с език, играещ по устните й, наслаждаваща се на шоуто.

Ричард се опита да се защити, но не можа. Сякаш емоциите му го бяха лишили от щитовете му. Хладният допир на Жан-Клод в главата ми, беше този, който го спря. Той защити Ричард от мен и, мисля , от себе си. Даде му обратно неговите свръхестествени дрехи, така че да не е разголен пред нас.

-            И аз имам собствените си спомени от Гейбриъл – каза Жан-Клод с тих глас.

И двамата го погледнахме и Ричард попита:

-            Ти и Гейбриъл? – погледът на лицето му изразяваше погнусата му.

-            Не по мой избор. Това беше нейната цена, за да убеди Маркус, че трябва да продължи да ме подкрепя.

-            Нощ с двама им? – попитах.

Жан-Клод кимна.

-            Знаеше ли? – попита Ричард, - преди това знаеше ли за какво те искаха?

Той кимна отново.

-            Водих преговори за тази нощ, толкова подробно, колкото и за всяка друга, за която някога съм се уговарял.

Ричард  все още стоеше на колене на пода. Погледна назад към Жан-Клод.

-            И знаеше, знаеше, че тя иска да гледа как Гейбриъл те… взима?

-            Тя искаше много неща, но това беше едно от тези, за които беше най-категорична.

-            Как можа да го оставиш да ти направи това? – Странен израз се изписа на лицето на Ричард. – О, но ти нямаш нищо против. Ти харесваш мъже.

Лицето на Жан-Клод стана празно, изражението му изчезна.

-            Всъщност, да, имах против. Имах много против, но това беше една от точките, от които Рейна не искаше да се откаже. Искаше определени неща и това беше едно от тях. – Той придърпа робата около раменете си, сякаш му беше студено и не погледна към никой от нас. – Уговорих я да се откаже от много неща, които щяха да болят доста повече.

-            Не си му се насладил – отбеляза Ричард.

Жан-Клод му хвърли поглед, какъв поглед. Той изпрати силата на вампира като студена вода през стаята.

-            Изнасилването си е изнасилване, Ричард. Една жена по-малко ли е изнасилена, защото харесва мъже? Това е въпрос, Ричард.

-            Не, разбира се, че не – отговори той.

-            Защо тогава е по-малко изнасилване, ако е за мъж, който харесва мъже, да бъде изнасилен от друг мъж?

Ричард отмести поглед.

Аз продължавах да седя на пода без да знам какво да кажа, кого да успокоявам или даже как да започна да успокоявам.

-            Не знаех нищо от това.

-            Сделката ми с Рейна се основаваше на това, никой да не знае. Това би подронило авторитета ми, което би анулирало целта на сделката.

Станах от земята и отидох при Жан-Клод. Посегнах към него, донякъде уплашена че ще се отдръпне. Никой не се справя добре с такъв тип болка, но мъжете са особено зле в това отношение. Мисля че е защото им е трудно да мислят за себе си като за потенциални жертви. Жените са отгледани с възможността. Повечето от нас разбират от ранна възраст, че не сме най-големите и най-силните. Точно затова, когато жените се бият, те се бият мръсно. Нещо трябва да компенсира за липсата на сила в горната част на тялото.

Докоснах лицето му и той ме погледна с онзи празен красив поглед. Сякаш беше картина, притежаваща цвят и линии, и красота, но и липсваше живот, сякаш споделянето на тази тайна с нас беше изсмукало нещо ценно от него.

-         Съжалявам – казах тихо.

Той се усмихна, някакво напрежение се отцеди от него и нещо от личността му започна да се завръща в очите му.

-            Мислех че може да се разстроиш, да ме помислиш за развалена стока.

Вдигнах вежди при тази реплика.

-            Никога не се обвинява жертвата, Жан-Клод. Не си ли го разбрал досега?

Той се усмихна малко по-широко и притисна лицето си към дланта ми.

-            Никога не ти благодарих, че ги уби.

-            По онова време те се опитваха да убият мен и да го заснемат за снъф филмче. Вярвай ми, удоволствието да ги очистя беше изцяло мое.

Ричард се изправи на крака и се приближи близо до нас, но извън досег.

-            Заради онази нощ скъсах с Рейна. – Засмя се горчиво, сякаш се давеше в смеха. – Скъсах, Боже, звучи все едно съм в гимназията. Гейбриъл и аз се пребихме почти до смърт, докато тя ни наблюдаваше. – Той клатеше глава и дори едва израснала, косата му беше по-дълга, отколкото в спомена. Зачудих се дали това не беше една от причините да я пусне дълга, за да му помогне да се чувства различен.

-            Мога да си намеря друга храна – каза Жан-Клод. – Няма нужда да правиш нищо, което те притеснява.

Ричард ни погледна, ръката ми все още лежеше на лицето на Жан-Клод.

-            Това, което казах по-рано все още е вярно. Трябва тримата да сме толкова близки, колкото вече сте двамата.

-            Не смятам че си готов да направиш това, което е нужно за подобно обвързване – каза Жан-Клод.

-            Какво точно е необходимо? – попита той.

Жан-Клод облиза устни.

-            Това е магия, не наука. Честно да си кажа и аз не съм много сигурен. Можем да направим четвъртия белег, това знам как се прави, но това, което се случи снощи в клуба не беше четвъртия белег. А сякашma petiteсе плъзна вътре в мен. Бяхме съединени както никога преди и това ни направи невероятно силни.

-            Как стана това?

-            Докоснахме се.

-            Бяхме по средата на криза от полицейски пропорции – намесих се аз.

-            Oui,но мисля че ще проработи с докосване. Ние сме от линията на Бел, а по-голямата част от нейната магия може да бъде достигната чрез физическа близост.

-            Физическа близост – каза Ричард и поклати глава. – Дефинирай физическа близост.

Жан-Клод се усмихна.

-            Кажи ми какво можеш да понесеш от мен, Ричард. Какви правила и ограничения биха те накарали да се чувстваш в безопасност?

-            Ако кажа „не ме докосвай“?

-            Ще ти отговоря, че си губим времето.Ma petiteи аз се докосвахме, когато се случи, не интимно, но контактът беше важен. Физическия контакт прави повечето от силите ми по-лесни.

-            Дефинирай не интимно.

-            Мисля че ме държеше за ръка – намесих се аз.

Усмивката на Ричард мина като бърз проблясък по тъмното му лице.

-            С държането на ръце мога да се справя.

Жан-Клод също се усмихна и ми стана приятно да ги видя да се усмихват един на друг за разнообразие.

-            Искам да помоля да ми бъде разрешено да те докосна, ако ми се наложи да запазя баланс.

Ричард леко присви очи.

-            Зависи къде ме докосваш, но добре.

Жан-Клод поклати глава.

-            Това не е погледът на Ричард, това е твоят поглед,ma petite.Твоят поглед от лицето на Ричард.

-            Е, нали знаеш какво казват, двойките започват да си приличат след време.

Ричард ме погледна.

-            Двойка?

Свих рамене.

-            Ако ще бъда лупа за твоя Улфрик, тогава да. Така ще ни вижда глутницата ти.

Той кимна, после пак се усмихна.

-            И просто така се съгласи с всичко.

Протегнах ръка и след моментно колебание, той я пое. Нямаше проблясъци от мюнин или Рейна, просто топлата му ръка в моята.

-            Ще пробваме, ще видим дали работи, зависи какво ще трябва да правя като твоя лупа. Искам само да знаеш, че в този момент можеш да си излезеш през вратата и все пак ще опитам да си играя на лупанар с теб.

Той стисна дланта ми.

-            Няма да ме насилиш?

-            Не ми е в стила.

-            Нито в моя – включи се Жан-Клод. – Бил съм жертва прекалено много пъти през вековете. Това оставя лош привкус.

Ричард си пое дълбоко въздух, което накара гърдите и раменете му да се раздвижат и надигна корема му нагоре-надолу, сякаш беше поел въздъх през цялото си тяло, чак до пръстите на краката си. Изпусна го бавно, после кимна.

-            Нека опитаме. Ако не мога да го направя, значи не мога, но ще опитам.

Задържах ръката си в тази на Жан-Клод, но се отдалечих от него, докато не застанах точно пред Ричард. Изправих се на пръсти, а той се приведе, за да мога да го целуна нежно по устата.

-            Казвала ли съм ти скоро, че смятам че си много смел?

Очите му се изпълниха с нещо топло и добро.

-            Никога.

-            Тогава го казвам сега.

-            Благодаря ти – отговори  ръката му се плъзна около кръста ми, топлината на кожата му пулсираше дори през коприната. Не, не топлината, силата му.

Жан-Клод се изправи и аз го притеглих към задната част на тялото си. Ричард се напрегна, когато тялото на Жан-Клод притисна ръката му, но се опита да се пребори. Пребори се да се отпусне. Не успя съвсем, но опита. Шестица за усилието.

-            А сега да се събличаме – казах.

Успях да накарам и двама им да се задавят и да се засмеят едновременно.

-            Ma petite,какво те направи толкова смела?

-            Когато сме тримата ни трябва цяла вечност, за да направим нещо. Обсъждаме, караме се, сдобряваме се, пак се караме. Не искам повече дискусии. Ако ще го правим, да се залавяме за работа.

-            Просто така – каза Ричард, - сваляйте дрехите, без никакви сладки приказки преди това.

Облегнах се назад в прегръдката на ръката му и тежестта на Жан-Клод зад гърба ми и казах:

-            Искам да видя дали мога да те поема целия в устата си.

Той примигна, после започна да се смее, после спря и накрая каза със задавен глас:

-            Преди не можеше. Беше страхотно, но никога не успя съвсем…

-            Упражнявах се – казах. Усмихнах се нагоре към него.

-            Тази усмивка – каза той.

-            Каква усмивка? – попитах.

Жан-Клод отговори.

-            Знаещата усмивка.

-            Онази, която казва че си мислиш мръсотии, и искаш всичките да ги направиш с мен. Ти си единствената жена, която познавам, която може да постави невинност и зло в един и същи израз.

-            Зло – казах. – Трябва ли да се обидя?

-            Просто не очаквах да видя тази усмивка отново отправена към мен. – Той ме целуна по челото. – Бих направил доста за тази усмивка.

-            Все още не схващам идеята за невинност и зло в една и съща усмивка.

-            Имаш израза на паднал ангел,ma petite. Един ангел не спира да бъде ангел, само защото е изгубил душата си, крилата им не могат да бъдат отнети толкова лесно.

Спомних си, че мислех почти същото нещо за Ричард по-рано. Като паднал ангел. Трябваше ли да ме притесни, че Жан-Клод и аз използвахме една и съща аналогия? Сигурно, но на глас казах:

-            Мислех че ти си тъмния ангел тук? – обърнах се, за да мога да виждам лицето му.

Той се усмихна и прошепна:

-            Нищо, което мога да предложа, нямаше да го измъкне от панталоните му.

-            Това го чух – вметна Ричард.

Жан-Клод се засмя.

-            И ще откажеш ли на предложението й?

Той погледна от Жан-Клод към мен, после пак към Жан-Клод. Ричард се засмя с много мъжествен смях.

-            Не.

Внезапно ясно осъзнах че двамата са притиснати от двете ми страни. Стига толкова игрички, сваляме  дрехите.

59

Дрехите паднаха, после с Ричард поспорихме върху позицията в която щях да мога по-добре да го поема целия. Както казах, тримата заедно трябваше да спорим за всичко. Жан-Клод приключи разправията, казвайки просто: „Остави ma petite да пробва по нейния начин и ако не стане, можем да опитаме по твоя“. Започвах да осъзнавам, че да сме двойка с Ричард наистина беше невъзможно, но като тройка, ако третия играеше ролята на дипломат помежду ни, можеше и да стане. Какво можеш да кажеш, когато имаш нужда от трети възрастен в леглото, за да ви бъде рефер? Нищо върху което исках да се замислям прекалено надълбоко, не и в този момент. В този момент изоставих всички съмнения, всичките. Познавах Ричард и себе си твърде добре, за да очаквам че по-късно няма да развалим всичко. Но за сега, за точно сега, имахме този момент. Опитах се да не си преча и да му се насладя и трябваше да се доверя на мъжете да направят същото.

Бях виждала Ричард гол и то наскоро, но беше минало доста време, откакто го бях виждала изтегнат гол на легло, по гръб, изпънат пред мен в цялата си дължина. Накарах го да разтвори крака, за да мога да легна между тях, да поставя главата си опряна на мускулестото му бедро и да погледна нагоре към него. За мен това беше почти самомъчение. Толкова близо до слабините му, но без да пипам. Не беше само защото исках да погледам, а всичко заедно. И не само защото гледката беше прекрасна, а защото след като бях погледала слабините му, все още частично възбудени и все пак впечатляващи, идваха плоската равнина на корема му, с перфектната вдлъбнатина на пъпа му, изпъкналостта на гърдите му, с тъмните зърна като кафява пунктуация на всичките тези мускули с постоянен тен, извивката на раменете му и най-накрая, лицето му. Лицето му, гледащо надолу към мен. Чистото шоколадово кафяво на очите му, погледът му, вече леко разфокусиран, когато само бях положила буза до бедрото му и бях издишала срещу тестисите му. Леко като перце докосване, а лицето му вече показваше ефекта, както и други части от тялото му.

Не беше само заради тялото, а заради Ричард, гледащ надолу към мен. Тежестта на погледа в очите му. Той, гледащ надолу по дължина на тялото си, докато лежах между бедрата му. Преди мислех, че само смъртта може да ми отнеме някого. Но бях научила, че множество по-малки неща, също можеха да открадната някого толкова окончателно, както и вечността. Той живее, диша, но никога не можеш да го докоснеш, никога не можеш да го видиш гол, никога не се събуждаш с усмивката му, с аромата му по чаршафите ти. Има неща, много по-малко драматични от смъртта, които са също толкова постоянни. Ако никога повече не ми се отдадеше случай да съм пак така, тук с Ричард, исках да удължа момента, колкото мога повече. Исках да го направя бавно.

Къде беше Жан-Клод? Седеше в далечния край на леглото срещу нас. Беше гол, но лежеше с гръб опрян в стената, с едно коляно свито нагоре, така че по-голямата част от него беше покрита, дори и ако го погледнеш директно. Изглеждаше като огромна бледа котка, свита на възглавниците. Някога бих казала че изглежда съвършено отпуснат, но сега го познавах твърде добре. Видях начина, по който държеше раменете си, напрежението в крака му. Държеше се под контрол, стоейки съвсем внимателно.

Потърках бузата си към бедрото на Ричард, както котките маркират с миризма, потърквайки се напред-назад. Само това, нищо повече, но дори то го накара да се сгърчи. Краката му се напрегнаха от двете страни на тялото ми и се понаместиха. Усещането дори и на това ме накара да притворя очи и да оставя буза между краката му, така че лицето ми беше сгушено съвсем нежно в меката топлина на тестисите му. Поставих уста върху тази копринена кожа. Късичките твърди косъмчета гъделичкаха лицето ми, докато ближех меката, подвижна кожа. Още косми подразниха устните ми. Предпочитах по-гладка кожа, малко по-обезкосмена. Но, разбира се, можех да я получа като просто се преместя по-нагоре.

Изправих се на колене и облизах ствола му по дължина, облизах го сякаш беше голям сладолед, който не искам да се разтопи. Ближех напред и назад, нагоре и надолу, само предната част на ствола му, докато той не извика и дланите му се присвиха в червените чаршафи.

-           Анита, моля те, стига ме дразни.

Повдигнах се така, че бях клекнала между краката му.

-           Да те дразня? Това не е дразнене, а предварителна игра.

Преглътна с усилие или може би гърлото му беше сухо.

-           Тогава по-малко предварителна игра, поне за мен. Нямам нужда от нея.

Погледнах го отгоре и видях нетърпението в очите му, в лицето му, в цялото му тяло. Можех да почувствам какво иска, да го усетя почти сякаш го крещеше в главата ми. Погледнах към Жан-Клод.

-           На някои мъже много им харесва.

Жан-Клод присви рамене по галски маниер.

-           Но не на мен доставяш удоволствие в момента.

-           Мисля че каза, че и тримата трябва да се докосваме, за да може това да проработи?

-           Мислех да оставя на теб и Ричард малко време да свикнете отново един с друг, преди да се присъединя към вас.

Прехвърлих се над бедрото на Ричард, така че да мога да клекна до него.

-           По някое време, насред секса, границите между нас ще паднат с трясък. Ако не се докосваме и тримата, когато това се случи, може да пропуснем възможността да се свържем по-плътно.

-           Вероятно – каза Жан-Клод, - какво предлагаш?

-           Ела и хвани ръката на Ричард.

-           Анита – започна Ричард.

Обвих длан около основата му и открих че вече не беше чак толкова корав, колкото преди секунда. Мисълта за Жан-Клод, присъединяващ се към нас, не му помагаше. Съжалявах че това го притеснява, но не бях пропълзяла в това легло само за секс. Сделката беше за всичко или нищо. Секс и повече свръхестествена сила, не само секс.

Стиснах го, едно бързо притискане и това спря думите му, накара дъха да потрепери между устните му.

-           Скоро Ричард ще има нужда от нещо, за което да се държи, а тук няма дъска на леглото.

Ричард си намери гласа.

-           Това беше прекалено много информация – звучеше леко ядосан.

-           Знаеш че обичаш да се държиш за нещо солидно, докато правя това.

Той ме погледна с нацупени очи. Не беше поглед, който исках да виждам от него, не и днес.

-           Хвани ръката му, Ричард, само за това те моля в момента. Само хвани ръката му или позволи на него да държи твоята. За толкова много ли те моля?

Обърнах се, така че не гледах директно в него, а към друга част от анатомията му, която също имаше глава. Оставих ръката си в основата му и плъзнах уста си по него. Все още не беше напълно корав и аз се опитах да поема колкото можех повече от него в устата си, преди да се беше вкоравил. Беше по-лесно, когато е малко по-мек, по-малко трудно да се преглътне след определена точка. Дори и мек, дойде моментът, когато тялото ми каза „не, задушаваме се, нищо толкова голямо не би трябвало да стига толкова далеч на едно парче“. Сякаш се опитвах да го преглътна, но тъй като все още беше прикачен и толкова голям, по-скоро сякаш разходих гърлото си по него. Бях открила, че ако не се борех можех да дишам с толкова голямо нещо в гърлото. Можех да дишам, ако не се боря. Можех да се преборя да намеря път по дългия му, дебел ствол, ако се отпусках докато се борех. Беше си усилие да го поема целия, но в същото време номерът беше да не се напрягам. Само аз можех да превърна оралния секс в дзен момент.

Когато устната ми почувства солидното докосване на предната част на тялото му, тогава и чак тогава си позволих да се плъзна отново нагоре. Винаги беше толкова по-лесно да се качвам нагоре, отколкото да слизам надолу. Пуснах го от устата си, останала без дъх, но доволна. Едва наскоро бях успяла да направя това с Майка, след няколко много засрамващи провала. Като повръщащо засрамващи. Това е една от причините човек да не прави такива неща с хората, освен ако не ги обича. Хора, които те обичат няма да те сочат и да се заливат от смях.

Не дадох време на него да си поеме въздух, само на себе си. Плъзнах отново уста върху него, преглътнах го отново, докато задната част на гърлото ми не се стегна около върха му, толкова дълбоко, толкова ужасно дълбоко. Отново се плъзнах нагоре по дългия му, дебел ствол, после отново се принудих да сляза надолу, още по-надолу, докато не срещнах тялото му с устните си и нямаше повече накъде да отида, нямаше повече от него за поемане в мен. После не че се опитвах да го притисна с уста, а гърлото ми конвулсира само, стягайки се около него, тялото ми се опитваше да се отърве от това голямо и невъзможно за преглъщане нещо. Преглътнах собствената си слюнка, за да не се задавя с нея. Чак, когато знаех, че не мога да издържа повече, че ако още един път го набутам толкова дълбоко в гърлото си вече ще ме заболи, си позволих да спра да преглъщам. Позволих на влагата от устата ми да се разнесе покрай устните ми, да се плъзне надолу по дължината му, в плътни мокри ивици надолу по ствола му, докато не стана толкова мокър от устата ми, колкото би бил, ако беше между краката ми.

Гласът на Ричард:

-           Боже, Анита, Боже.

Отделих устата си от него, слюнката ми се разтече в плътна ивица между устата ми и тялото му. Повдигнах се и се обърнах внимателно, за да може да види всичко ясно.

Той гледаше надолу по тялото си към мен, очите му бяха много разширени, а лицето му изглеждаше почти обезумяло.

-           Анита – каза и после ме видя, и картината го накара да отметне глава назад и ръцете му да се разтворят, търсейки нещо, за което да се хванат. Вече беше успял да изхвърли всички възглавници, които му бяха в обхвата. Ръцете на Ричард търсеха горната дъска на леглото, която липсваше, търсеха нещо, за което да се хванат. Дланта му удари дланта на Жан-Клод с острото изплющяване на удар от плът в плът.

Ричард спря неистовото си размахване, погледна другия мъж, който стоеше толкова тих и неподвижен, притиснат до стената и горната част на леглото. За момент останаха гледайки се един друг в очите. Не знам какво би казал или направил Ричард, защото плъзнах дланите си нагоре и по слабините му, използвайки гъстата течност, за да го погаля, да се плъзна по главичката му. Това накара очите му да се затворят и изви гръбнака му.

Обърнах се, така че да съм с лице към двамата. Исках да гледам лицата им. Увих длан около него, горе долу по средата, после се наведох и го поех в устата си, докато не достигнах дланта си. Така беше по-лесно да го поема, по-бързо, по-силно. Преди това беше схватка и независимо колко ми беше хубаво да го усещам в устата си, в гърлото си, все пак се борех с тялото си, за да го задържа там, да дишам, да преглъщам, така че да не се натрупва слюнка и да ме задавя. Имаше толкова неща, върху които трябваше да се концентрирам, че нямах време да му се насладя така както исках. Със само половината беше просто забавно. Не само заради усещането за него, толкова готов и твърд в устата ми, а и заради кожата, толкова мека, по-мека от всяка друга кожа по тялото. Сякаш търкалях по езика си мускулеста коприна, вкарвайки я рязко в устата си.

Гледах тялото на Ричард, докато го правех. То цялото се извиваше, неистовото му дишане караше всичко между корема и раменете му да се движи. Сега и двете му ръце се намираха в ръцете на Жан-Клод. Тези на Ричард потрепераха, мускулите на ръцете му изпъкнаха и той се повдигна от леглото, крещейки звук, който беше едновременно стенание и крясък и завърши с името ми.  Отпусна се пак на леглото със затворени очи и успях за момент да погледна очите на Жан-Клод, без Ричард да гледа. За секунда той ми позволи да видя колко много означаваше това за него. Усещането за цялата тази сила в ръцете му, това че движенията на Ричард бяха притиснали още по-голяма част от тялото му до краката на Жан-Клод, че можеше да е тук, докато Ричард си позволяваше да се отдаде на такава невъздържаност. За миг това проблесна в очите му и заедно със знанието, че колкото и да е бил внимателен и търпелив с мен, бе нищо пред това колко внимателен е бил с Ричард.

-           Спри – каза Ричард, - спри или ще свърша. О, Боже, спри. – Той повдигна глава, смеейки се, останал без дъх и изразът на лицето му беше щастлив, свободен по начин, по който рядко изглеждаше напоследък.

Оставих го да се изплъзне от устата ми, докато наблюдавах лицето му. Позволи на главата си да падне обратно на леглото, дланите, раменете му започваха да се отпускат, започваха да се отдръпват от тези на Жан-Клод. Облизах главичката му и той отново потрепери, мускулите на ръцете и гърдите му се напрегнаха, дланите му се стегнаха като менгеме около тези на Жан-Клод. Ако имаше дъска на леглото, тя можеше и да не оцелее. Но вампирите са направени от по-корав от дърво или метал материал.

-           Моля те, Анита, моля те, спри. Позволи ми да си поема дъх или няма да издържа.

Раздвижих ръка нагоре по мокрия му ствол.

Той потрепери и каза:

-           Ръката също, Боже, просто спри, моля те!

Последното „моля“ свърши работа, беше твърде неистово. Отдръпнах ръка и клекнах до тялото му, с длани в скута. Трудно е да си скромна, когато си гола в леглото с двама мъже, но дадох най-доброто от себе си.

Ричард си позволи да се отпусне на леглото, позволи на напрежението от удоволствието да се оттече. Главата му почиваше върху бедрото на Жан-Клод, дланите му лежаха в ръцете на другия мъж. Или беше твърде превъзбуден от секса, или нямаше нищо против. Като превръщач не би трябвало да има нещо против прост физически контакт с някого. По дяволите, превръщачите спяха на големи голи купчини, като кученца, но Ричард винаги беше поставял много рязка граница между вампири и превръщачи. Вампирите не участваха в близкия и личен контакт. Точка.

Той обърна глава, откри че му трябва по-добър ъгъл и използва бедрото на Жан-Клод като възглавница, за да повдигне главата си, така че да ме вижда спокойно. Изтегли дланите си от ръцете на другия мъж, но остави главата си подпряна там и двамата бяха обградени от тъмнината на стената и аленото на чаршафите, и двамата голи, и двамата толкова ужасно правилни. Сякаш бях чакала дълго време, за да ги видя двамата така. Ако не се прикривахме толкова здраво, щях да се зачудя дали това бе моя мисъл или на някой друг.

-           Дай ми няколко минути или следващото нещо, което направим, ще е последното, което правим, и няма да продължи дълго. Боже, и преди беше добра, но не като сега. – Извъртя глава назад, за да може да погледне по дължината на тялото на Жан-Клод нагоре към лицето му. – Ти ли я научи на това?

-           Защо всички мъже приемат, че само мъж може да научи една жена как да прави хубав секс? – попитах.

Ричард обърна глава отново към мен и се усмихна – усмивка, по-спокойна и отпусната, отколкото която и да било, която бях виждала от него за много дълго време.

-           Да не казваш, че си го научила от друга жена? – закачаше ме и позволи да си проличи в гласа му.

Закачливият тон ме накара да се усмихна.

-           Не, открих го сама, много ти благодаря. Както казах, упражнявах се.

Той изви глава обратно, за да погледне към Жан-Клод, който му се подчини като сведе очи, за да срещне погледа на Ричард.

-           Върху теб?

-           Non, mon ami, аз съм надарен, но не съм благословен толкова, че да помогна наma petiteда научи такава техника.

Ричард погледна обратно надолу към мен. На лицето му имаше израз, които бях виждала твърде често напоследък, един не много щастлив израз.

-           С кого?

-           Ще сключа сделка с теб, Ричард. Ти няма питаш за моите любовници, а аз за твоите.

-           Какво трябва да означава това?

-           Това означава, че ако не беше ликантроп, никога не бих ти направила това, което направих преди малко, преди да ми докажеш, че не си болен от нещо. Дори и чрез орален секс можеш да хванеш СПИН, гонорея, хепатит. Но за твой късмет, ти не можеш да се разболееш от нищо. Ликантропията унищожава всичко, освен себе си, така че си свободен от заболявания. Знаеш ли поне с колко от жените в твоята глутница и в тази на Върн си спал?

-           Да – каза той и гневът беше все още там.

-           Искам ли да знам цифрата?

-           Не – отговори.

-           Но мога да се хвана на бас, че аз не съм дори близо до такава голяма цифра в моето легло.

-           Мислех че каза, че не следиш какво съм правил.

-           Чух малко, достатъчно да знам че си преминал на трицифрени числа, или си близо до там. Така че нека се съгласим да не се държим твърде притежателно или самодоволно. Никой от нас не може да си го позволи.

Той покри лице с длани и издаде звук, почти изръмжаване.

Жан-Клод ме погледна, лицето му се опитваше да запази неутрално изражение, но не успяваше съвсем. Бяхме по-близко до истински триумвират, отколкото някога сме били, а Ричард и аз проваляхме всичко.

-           Добре, права си, права си. Ако това ще проработи, то си права – каза Ричард.

Само аз видях израза на облекчение и изненада на лицето на Жан-Клод. По времето, когато Ричард свали ръце и седна, лицето на Жан-Клод отново носеше любезното и неразгадаемо изражение.

Предполагам че моето изражение беше достатъчно изненадано и за двама ни.

Ричард ми се усмихна, макар че очите му все още не бяха щастливи.

-           Исках те в това легло. Няма да пропусна тази възможност, като се държа глупаво. – Усмивката му стана по-ярка и най-после изпълни очите му. – Добре, ще се опитам да не съм твърде твърдоглав, но напоследък, сякаш не мога да се въздържа.

-           Добре дошъл в моя свят – казах.

Усмивката стана по-топла.

-           Да си сменим местата – каза.

Намръщих се.

-           Моля?

-           Да си сменим местата. – Той се измъкна настрани от Жан-Клод и потупа мястото на леглото до другия мъж.

-           Ти си тук.

Все още се бях намръщила, но не недоволно. Бях повече объркана, отколкото каквото и да било друго.

-           Защо?

-           Искам да върна услугата.

-           Услугата?

-           Легни долу – каза и отново потупа леглото. – Позволи на Жан-Клод да държи ръцете ти.

Не можах да спра задълбочаването на намръщването.

-           Обикновено не се държа за дъската. Няма нужда да ми държи ръцете.

-           Почувствах колко е силен. Толкова е силен, че когато притисне ръцете ти, няма да можеш да се освободиш.

Погледнах го в лицето.

-           Аз трябва да съм твоите окови – каза Жан-Клод.

Ричард кимна, но продължи да гледа към мен.

-           И какво ще правиш ти, докато Жан-Клод ме притиска долу?

-           Всичко, каквото си поискам.

Намръщих се още.

-           А, не, имам нужда от по-голям джокер от това.

-           Нямаш ли ми доверие? – И само начинът, по който го каза и изразът на лицето му, ме караха да кажа не. Ако бяхме сами, не мисля че бих го оставила да ме върже без подробен план на предвижданите дейности. Но на Жан-Клод имах доверие да ни е рефер. В този нов, по-разумен, по-прелъстителен Ричард още не бях сигурна.

-           На всеки, който ми е казвал „вярвай ми“ или „не ми вярвай“, не можеше да се има доверие.

-           Значи не ми вярваш – каза и усмивката му повехна в ъглите.

-           Не казах това.

-           А какво каза,ma petite? – попита Жан-Клод.

-           Да.

Ричард ми се намръщи. Жан-Клод направи малка линия на челото си, която в неговия случай означаваше намръщване, когато се опитваше да не изразява нищо.

-           Да – повторих.

Жан-Клод се усмихна. На Ричард му потрябва още секунда, за да схване.

-           Да – каза той.

Кимнах.

-           Да – повтори отново.

Аз отново кимнах.

Той се усмихна с онази чудесна усмивка. Онази, която го караше да изглежда по-млад, по-спокоен, по-… себе си по някакъв начин.

Почувствах как по лицето ми се разлива усмивка, усмивка, която не можех и не исках да спра.

-           Да – каза отново, все още усмихнат.

-           Да – казах и аз.

-           Най-после – каза и Жан-Клод, също толкова усмихнат.

60

Ръцете на Жан-Клод бяха върху моите, а тялото му лежеше опънато по горния край на леглото. Всички възглавници бяха изхвърлени на пода, така че отгоре не беше останало нищо друго освен копринените чаршафи и ние тримата. „Да си сменим местата“ беше казал Ричард. Тогава звучеше толкова просто. Трябваше да се досетя, че с  Ричард нещата никога не бяха прости.

Той постави длани върху ръцете ми, точно под мястото, където ме държеше Жан-Клод. Обви тези големи длани около ръцете ми, после започна да ги плъзга надолу по тях. Докосваше единствено ръцете ми, едно толкова невинно място за допир, но направи движението бавно, чувствено, прокарвайки върховете на ноктите си с лек натиск по кожата ми, като намек за нещо много по-твърдо и много по-опасно. Дланите му достигнаха подмишниците ми, ноктите му ме погъделичкаха и ме накараха да се извия и да се засмея. Отчасти защото гъделичкаше, отчасти заради бавните, сигурни движения на дланите му. Бях забравила какво е да имаш цялото внимание на Ричард в леглото. Човек се опитва да забрави, когато смята че никога повече няма да може да докосне някого.

Очаквах да свие длани около гърдите ми, но той не го направи. Придвижи ги съвсем малко по-ниско отстрани, така че дланите му едва докоснаха гърдите ми и продължи да се движи надолу по тялото ми. Това единствено слабо докосване накара дъха да заседне в гърлото ми, очите ми да се затворят и да потреперя под ръцете му.

Дланите му бяха толкова големи, че обхванаха ребрата ми и почти се допряха при кръста ми, палците му притиснаха пъпа и долната част на корема ми. Очаквах да слязат по-надолу, но точно както беше направил по-нагоре, той плъзна длани встрани по бедрата ми. Отмести това сигурно тежко плъзгане на кожа и нокти встрани даже от началото на срамната ми кост, така че докосваше единствено ханша и бедрата ми, но нищо повече. Дланите му продължиха да се спускат надолу, но беше пропуснал частите, които най-много исках да докосне. Това ме остави стенеща тихо, ниско в гърлото, не заради това, което правеше, а заради това, което не беше направил. Заради това, което исках да направи.

Това ме накара да надигна ръце или поне да се опитам, но дланите на Жан-Клод бяха там. Той задържа ръцете ми притиснати към леглото. Увеличих усилията си и открих че мога да повдигна ръце на около два сантиметра, но Жан-Клод ме притисна пак към леглото, изправяйки се на колене, за да може да има по-добра опора. Бях го накарала да промени позата си, да се напъне малко повече, но това бе всичко. Напрегнах се още повече, за да повдигна китки и да освободя ръцете си. Не знам защо, може би защото не се бях замислила наистина какво би било да не мога да се измъкна. Да си хванат в капан на теория е едно нещо, да го знаеш със сигурност, съвсем различно. Или поне за мен.

-            Защо се бориш? – попита Ричард, с глас, който никога не бях чувала от него. – Знаеш че Жан-Клод няма да позволи да се случи нищо лошо. – Големите му ръце довършиха своето спускане по тялото ми като пръстите му се обвиха около глезените ми. Не ги притисна към леглото, просто ги задържа, задържа глезените ми в ръцете си.

Опитах се да се измъкна от него. Не можех да спра. Просто едно от онези неща. Кажи ми че не мога нещо, или ми покажи че не мога, и трябва да се пробвам. Не се опитвах с всички сили, но опитвах. Достатъчно че да почувствам силата в ръцете му, сила, която би могла да огъва стомана. Не можех да се измъкна.

Той разтвори краката ми, използвайки дланите си на глезените ми. Разтвори краката ми широко и още по-широко, докато не се опитах да го спра. Това беше игра, защото всички се бяхме съгласили на това. Исках да прави любов с мен, но игра или не, имаше нещо в начина, по който разтвори краката ми със силата на ръцете си, докато Жан-Клод притискаше китките ми, което накара пулса ми да се ускори и накара движенията ми да преминат от половинчати в доста по-усилени. Беше глупаво, но не можех да се спра. Трябваше да се опитам да го спра да не разтвори краката ми, да не ме излага пред погледа си и фактът че не можех, едновременно ме плашеше и възбуждаше. Двете чувства би трябвало да се взаимоизключват, но това не се случваше.

-            Кажи ми да спра – каза Ричард, а гласът му беше станал по-дълбок.

Разклатих глава.

-            Не.

-            Тогава защо се съпротивляваш? – попита, а изразът на лицето му  беше нетърпелив, тъмен, щастлив, всичко наведнъж. Разтвори краката ми още малко, докато почти ме заболя. Докато мускулите от вътрешната страна на бедрата ми не започнаха да болят от разтягането. – Защо се съпротивляваш, ако не искаш да спра?

Казах единственото нещо, което можах да измисля.

-            Не знам. – Гласът ми беше по-задъхан отколкото мислех че ще бъде, сякаш пулсът ми му пречеше. Тогава осъзнах че беше разтворил краката ми толкова много, че не можех да се дърпам, не и ако исках да не ме боли. Това ме накара да се боря по-силно срещу ръцете на Жан-Клод. Надигнах ги няколко сантиметра, така че му се наложи да се изправи на колене и да натисне, за да ме задържи. Той  да се изправи на колене, означаваше че внезапно тялото му се извисяваше точно над главата ми. Висеше мек и отпуснат точно над мен и докато не се нахранеше щеше да остане такъв. Обичах да го усещам такъв в устата си, защото не оставаше за дълго така, освен ако не беше гладен. Сега можех да проучвам мекотата му, колкото си искам и тя нямаше да се промени. Изпънах се, за да го стигна, извивайки врат нагоре, посягайки с уста, но той остана извън обхвата ми. Клатеше се точно над мен, но ръцете му ме притискаха долу и не можех да го стигна. Жан-Клод сигурно се досещаше какво се опитвах да направя, но задържа тежестта си на китките ми и тялото му се изви над мен, извън обхвата ми.

Гласът ми излезе напрегнат и бездиханен.

-            Моля те.

-            Моля, какво? – понесе се гласът на Ричард от другия край на леглото.

-            Ma petiteима увлечение към мъжете, когато са меки. Докато не се нахраня, тя може да задоволява това си… желание.

-            А ти го държиш точно извън обхвата й – каза Ричард и гласът му спадна с още една октава, така че беше почти болезнено нисък, както точно преди да започне да ръмжи.

-            Oui.

-            Защо? – попита.

-            Не е ли това играта, която искаш да играеш?

Тихо ръмжене се откъсна от гърлото на Ричард.

-            Да, да, точно това е. – И той беше на четири крака, но за разлика от Жан-Клод членът му стърчеше дебел и плътен пред предната част на тялото му. – Но не искам ти да си този, за когото моли, искам да съм аз.

-            А защо да не бъдем и двамата? – попита Жан-Клод.

Двамата мъже се втренчиха един в друг и за момент почувствах тяхната не сила, а почти сякаш волята им внезапно се превърна в енергия. Можех да почувствам силата на волята на всеки от тях, насочена срещу другия.

-            Ти избра да не ме оставиш да се нахраня – каза Жан-Клод, - нарочно. Смяташе че тя няма да има полза от мен, докато не мога да получа ерекция. – Той се усмихна. – Подцени любовта наma petiteкъм мъжкото тяло. Тя ни обича във всяка от многото ни форми. – Последното съдържаше някаква нотка, някакво ухапване, което не разбрах. Трябваше, но усещането за ръцете им на тялото ми и гледката на голите им тела ме разсейваше. Май никога когато бяха голи не можех да мисля много ясно около тях, засрамващо, но вярно.

Лицето на Ричард потъмня от гняв и първият намек за сила се просмука през плътните му щитове. Затанцува по краката ми като бриз от полетата на ада. Горещ, толкова горещ. Това накара кожата ми да настръхне в разтреперваща линия надолу по тялото ми. Моето треперене върна вниманието им обратно към мен. Лицето на Жан-Клод беше приятно неутрално, прикрито. Ричард сведе поглед към мен и гневът все още беше там, но под него имаше и нещо друго. Съдържаше секс, но и нещо по-тъмно. Нещо, което обещаваше неща отвъд секса, отвъд всичко безопасно и нормално. Видях в очите му неща, които вероятно не би искал да види отразени в нито едно огледало, преди да се завърти така че да скрие лицето си. Сякаш знаеш какво бях видяла.

-            Ако ще се биете, разкарайте се от мен – казах. Беше малко трудно да внеса авторитет в гласа си, когато бях гола, а те ме държаха долу, но успях. Гласът ми отново си беше моят, не задъхан, не секси,  просто мой.

-            Това не зависи от мен,ma petite– каза Жан-Клод. – Ще се бием ли, Ричард?

Онзи горещ, парещ вятър отново се появи от тялото му. Ивица от жега се простря като нещо плътно и се пресегна към кожата ми. Беше сякаш пръсти, пръсти направени от горещина се катереха по кожата ми, докосвайки места, които Ричард съвсем нарочно беше пропуснал. Когато тази търсеща топлина ме погали между краката, поех рязко въздух и успях да кажа:

-            Спри го, каквото и да е това, спри го.

Жегата се изкачи по-високо, използвайки тялото ми като някаква месеста стълба.

-            Боли ли? – попита Ричард, но гледаше към Жан-Клод, не към мен.

-            Не – и силата погали гърдите ми, сякаш огромно чудовище беше издишало горещия си дъх върху тях. Потреперах под това докосване, затваряйки очи и извивайки шия.

Отворих очи и видях лицето на Жан-Клод. Все още беше приятно, неразгадаемо, скрито.

-            Добре ли си,ma petite?

Кимнах. Можеше да кажа и още нещо, но силата на Ричард погали гърлото ми, прелетя над устните ми, така че почувствах устата си топла, сякаш някаква гореща, плътна течност лежеше на езика ми. Погледнах нагоре в среднощносините очи на Жан-Клод и прошепнах:

-            Ричард.

Жан-Клод приведе лице към моето, още по-голяма част от теглото му притисна китките ми, така че дори и когато се приближаваше бях държана още по здраво. Отворих устата си за него, но той спря на косъм от целувка. Облиза въздуха над устата ми. В първия момент помислих че е пропуснал, но той се надигна достатъчно, че да погледне по дължина на тялото ми към Ричард.

-            Каква игра е това?

-            Ти и тя не сте единствените, които спечелихте сила, когато тя се обвърза с Деймиън и Натаниел. – Гласът му не звучеше щастливо, докато говореше, всъщност гневът се беше върнал. Гневът захрани директно силата му, така че ивица изгаряща горещина проблесна по тялото ми и ме накара да изпищя.

Жан-Клод сложи устата си върху моята и силата му беше в целувката му. Благословен хлад, който да се плъзне по езика ми, надолу по гърлото ми, за да се разпилее в изстудяваща ивица през тялото ми и да успокои цялата тази топлина. И сякаш силата на Ричард беше чакала само това, тя се втурна напред и внезапно се оказах покрита с тяхната сила. Сякаш тялото ми беше фитилът за силата на Ричард и улеят, по който да потече хладната вода на Жан-Клод. Но не можеш да си едновременно пламък и вода. Не можеш да гориш и да се давиш по едно и също време. Тялото ми опита, опита да е горещо и студено, да е пламък и вода, живот и смърт. Но чакай, това последното ние го разбирахме, моята сила и аз. Живот и смърт, особено смърт.

Силата ми не просто се надигна, тя разби щитовете ми, като разкъсан язовир и силата на това течение, задържана толкова дълго се изсипа върху всички ни. Отнесе ни не надалеко, а заедно. Бяхме на леглото, с Ричард притиснат към предната ми страна, а Жан-Клод към задната. Казват че няма светлина без тъмнина, няма зло без добро, няма мъжко без женско, няма правилно без грешно. Че нищо не може да съществува, ако противоположността му също не съществува. Не знам дали е вярно, но в този момент разбрах, че макар че всяка противоположност се нуждае от другата, те също така не могат да съществуват едновременно. Те са двете страни на монета, но каква монета? Каква е монетата, която разделя добро от зло, светлина от тъмнина, какво е това, което ги свързва заедно, и въпреки това вечно ги държи разделени? Не знам за доброто и злото, за светлината и тъмнината, но за Жан-Клод и Ричард това бях аз .

Аз бях металът, които едновременно ги разделяше и ги свързваше заедно. Аз бях тяхната монета, а те бяха различните ми страни. Винаги разделени, винаги заедно, разделени, но част от едно цяло. Ричард притиснат до предната страна на тялото ми и сякаш гореше, сякаш тялото му беше толкова горещо, че би трябвало да е избухнало в пламъци, сякаш самото слънце лежеше в кожата му. Жан-Клод се притискаше към гърба ми като вода, хладна, студена вода, която се беше надигнала от самите дълбини на морето, където тече студена и тъмна, и бавна, и странни неща се плъзгат през нея. Ако гледаш твърде дълго в слънцето, ще ослепееш, ако се потопиш твърде дълбоко в морето, ще се удавиш.

Изкрещях, изкрещях, защото не знаех какво да направя със силата. Аз бях тяхната монета, но не знаех как да ни свържа в една част. Сякаш се опитвах да натъпча трима човека в едно тяло. От къде започваш? Кой къде бива набутан?

Но не аз бях господарят тук, не беше моя работа да намеря начин да напасна три такива огромни парчета в едно. Студената сила на Жан-Клод ме заля, успокои изгарянето, докосна ръба на силата на Ричард и върна всички ни обратно на повърхността на нашето свръхестествено море. Каза почти същото, което си мислех и аз:

-            Мога да го задържа само за момент. Следващият път, когато се давим, не трябва да се борим. Трябва да го прегърнем и да се прегърнем един друг.

-            Дефинирай прегърнем – каза Ричард с глас, плътен от усилието, сякаш задържаше някаква огромна тежест и може би точно това правеше.

-            Ти в тялото на Анита, а аз ще се храня от твоето.

Нямахме време да кажем да или не, или каквото и да е. Силата внезапно се завърна, сякаш бяхме отворили врата и бяхме открили че сградата се разпада около нас. Времето ни беше свършило. Или яхвахме силата, или тя щеше да ни погребе. Да ни погребе заедно с всички, които обичахме, всички, които се бяхме заклели да пазим. Някак отдалеч си помислих, че ако просто приемем четвъртия белег ще ни е по-лесно да я яздим, но мисълта изчезна под натиска на тялото на Ричард. Тялото му беше узряло, възбудено и готово и се беше подсигурил, че това на Жан-Клод няма да е такова. Може и да имаше други начини да се свържем, но Ричард беше отнел част от избора на Жан-Клод и от моя, като просто не беше позволил на другия мъж да се храни. Смешно, как се опитваш да избегнеш едно зло и падаш с главата напред върху друго.

Ричард се притисна навътре в мен. Бях стегната, а той широк, но в момента в който започна да навлиза, ужасяващата тежест на силата намаля. Сякаш тялото на Ричард разчупи плоскостта на някаква бариера, сякаш тялото ми беше врата и той беше преминал през нея.

Гласът на Ричард прозвуча измъчено:

-            Стегнато, толкова стегнато, не искам да те нараня.

Стоеше над мен в нещо като лицева опора и гледката между телата ни беше перфектна. Перфектно можех да наблюдавам как си пробива път вътре в мен.

Сграбчих ръката му и казах:

-            Не спирай, Боже, не спирай.

-            Прекалено си стегната.

-            Няма да е задълго – казах.

-            Мокра ли е? – попита Жан-Клод.

Ричард му хвърли поглед, който далеч не беше приятелски.

-            Да.

-            Тогава няма да я нараниш.

-            Сам го каза, Жан-Клод, ти не си толкова надарен, не знаеш как можеш да нараниш жена, без да си искал.

Зашлевих рамото на Ричард, защото не можех да стигна лицето му. Той сведе поглед към мен, гневът беше готов на лицето му.

-            Аз не съм Клеър. Искам те, Ричард. Искам те вътре в мен, моля те, Ричард, моля те. Не спирай, моля те, не спирай.

Той погледна надолу към мен и изразът на лицето му беше много мъжествен и много негов си в същото време. Гледах го, почувствах колко много иска да влезе рязко в мен, но онази част от него, която все още беше Ричард, все още мислеща усилено, беше уплашена. Не уплашена, че ще ме нарани, а уплашена че ще види на лицето ми същия израз, който беше видял на лицето на Клеър. Вкусих този страх на езика си. Усетих пулса на врата ми да се ускорява. Страх, че Клеър беше права. Че той беше само едно животно. Ако можех да я зашлевя в този момент, може би щях да го направя. Последното нещо, което трябваше на Ричард бяха още емоционални лайна за изриване.

-            Ако няма да го правиш,mon ami,остави ме да се нахраня, за да можем да довършим това.

-            Не съм ти приятел – каза Ричард и гневът му се разля като горещо олио по кожата ми. Не болеше като по-рано, но знаех че това е работа на Жан-Клод. Той затъпяваше острието на силата на Ричард, или по-скоро я превръщаше от изгаряща болка в нещо по-весело. Горещо олио се плъзгаше по кожата ми вместо хапещи парченца огън, как можех да споря?

-            Бъди ми враг тогава – отговори Жан-Клод, - но един от нас трябва да го направи. Ако няма да си ти, тогава трябва да ми помогнеш да го направя.

Повдигнах се и седнах, а той не беше готов за движението и се изплъзна навън. Налягането се върна обратно с грохот. Жан-Клод сграбчи шепа от косата ми, опъна главата ми назад и ме целуна. Твърдо, дълбоко, с език претърсващ устата ми. Разтопих се в тази целувка, предадох устата си на неговата, лицето си на дланта му, главата си на ръката му, все още увита в косата ми. Другата му длан се плъзна от лицето надолу по врата ми, по рамото и погали предната част на гърдата ми. Огъна ме назад към тялото си и тогава разбрах. Както бяхме говорили, неговата сила беше прелъстяването. Той буквално изграждаше по-дълбоко обвързване на основата на секса. Всяко докосване, всяко погалване, всяко проникване, беше нов камък, който да ни запази в безопасност. Можех да споря за избора му на строителен материал, но не аз бях господарят тук. Това беше неговата игра, не моята. Разбира се, има повече от един начин да се играе една игра.

Ръцете на Жан-Клод се плъзнаха по предната част на тялото ми, докато не обхванаха гърдите ми. Стисна ги в дланите си, стисна ги силно и рязко. Отдръпнах се от устата му, поемайки си рязко въздух и издадох звук ниско в гърлото.

-            Няма да я нараниш, Ричард.

Ричард не се беше отдръпнал. Все още седеше там, където тялото ми го беше оставило, тялото му между колената ми, достатъчно близко че можеше да се присъедини към Жан-Клод в играта, но той просто си стоеше там.

Прекарах длан по него и открих че вече не беше толкова корав, колкото преди. Обвих го с ръка, силно и плътно. Накарах го тихо да изпъшка.

-            Искам това – и го стиснах отново, наблюдавайки как очите му губят фокус, - вътре в мен.

Можех да почувствам че го искаше, но страховете му го държаха по-здраво, отколкото ръцете на любима можеха да го хванат. Пуснах го и се обърнах с плач към Жан-Клод. Внезапно се почувствах полудяла от нужда. Нуждата някой да е вътре в мен. Жан-Клод още не се беше хранил, но имаше нещо, което можех да направя за свое собствено удоволствие. Обърнах гръб на Ричард и целунах устата на Жан-Клод, но не това исках. Той се надигна на колене, сякаш знаеше накъде се бях запътила.

Проправях влажна ивица надолу по тялото му и ръката му, сложена върху моята, ме насочи към него. Придърпах го в устата си и плътността му, толкова малък и мек, бе чудесна. Засмуках го, търкулнах го с език. Толкова малък, можех да си поиграя и да не се боря за това. Смучех го, колкото можех по-бързо и по-силно, вътре-вън, вътре-вън, докато той не извика над мен. Използвах дланта си, за да повдигна меката нежност на топките му, за да мога нежно да ги придърпам в устата си. Беше ми трудно да вкарам всичко едновременно в устата си, дори и докато беше толкова малък, едва имаше място за всичко. Трябваше да съм много, много внимателна, за да не го нараня, за да не смачкам тези деликатни части. Като да търкаляш някакви скъпоценни безценни предмети на изкуството между зъбите си. Когато повече си нямах доверие, че няма да захапя нежните части ги извадих от устата си. Но задържах тази мека, пластична, поддаваща, прощаваща част, за да я търкалям и галя, докато той не извика над мен и тялото му тласна напред, макар че не можа да довърши. Можех да го галя цяла нощ и въпреки това нямаше да може да довърши. Бях готова да предложа аз самата да отворя вена, когато почувствах ръце на бедрата си.

Почувствах Ричард да навлиза в тялото ми. Вече не беше мек, а много, много корав. Задържа една ръка на бедрото ми и използва другата, за да си помогне да влезе в мен. Притисна се към отвора на тялото ми.

Започнах да се надигам, но ръката на Жан-Клод натисна главата ми надолу, задържа ме там, където бях, задържа устата ми обвита около тялото си, смучейки го дълбоко в устата си, докато Ричард си пробиваше път в тялото ми. Вече бях по-мокра, по-отворена, но Ричард все пак се наложи да си пробива път, да бута и да тласка, за да се пребори за всеки стегнат, мокър сантиметър. Усещането за него вътре в мен, накара от гърлото ми да излизат тихи звуци, накара ме да пъшкам и да стена, докато все още държах Жан-Клод в устата си.

Ричард влезе докрай, докато повече нямаше накъде. Удари края ми и нямаше накъде повече да ходи, освен да започне да се изтегля от мен, бавно, съвсем бавно. Не исках бавно. Исках бързо. Исках силно. Исках най-доброто, което Ричард можеше да ми даде, а не този внимателен танц.

Вдигнах глава от Жан-Клод и този път той ме пусна, но задържа длан върху косата ми. Повдигнах се достатъчно, че да мога да погледна назад и да видя Ричард застанал там на колене. Да го видя, с тяло вътре в мен, накара очите ми да се затворят за момент, но усещането за целия този твърд потенциал, използван толкова внимателно, ме накара да му изкрещя:

-            Чукай ме, Ричард.

Той ме погледна и контролът му го накара да спре за момент. Погледна ме и каза:

-            Анита.

-            Чукай ме – казах, - чукай ме, за Бога, чукай ме, просто ме чукай. Чукай ме, чукай ме, чукай ме, чукай ме, моля те, моля те, моля те, просто ме чукай.

-            Това правя.

Разклатих глава, достатъчно силно, че косата да се разхвърчи около лицето ми. Жан-Клод отмести ръце достатъчно, че да го направя.

-            Не, не, не, не!

Свободна от ръцете на Жан-Клод, вече можех да се движа. Нанизах се върху него. Нанизах му се грубо и силно, докато не чух как телата ни шляпнаха едно в друго. Да навлезе в мен толкова грубо, бързо и дълбоко ме накара да извикам, но не от болка.

Наведох напред горната част от тялото си, промених ъгъла на бедрата си и започнах да го чукам, колкото можех по-бързо и силно. Не беше чак толкова хубаво, колкото щеше да е, ако той сам го правеше, но все пак беше хубаво. Все пак беше много хубаво.

Ричард улови ритъма на бедрата ми и започна сам да влиза в мен, колкото бързо и силно можеше. По-силно и по-бързо, отколкото бях успяла сама. Толкова грубо, толкова силно, толкова дълбоко, удряйки онази точка дълбоко в тялото ми, докато не изкрещях около него.

Жан-Клод ме избута отново надолу и помогна на устата ми да го намери отново. Помогна ми да лапна отново меката, нежна плът, докато Ричард се блъскаше в мен. Жан-Клод се изправи на колена и ръката му ми помогна да остана там, където ме искаше.

Чак когато чух гласа на Ричард да казва „Жан-Клод“ и почувствах ритъма му да се накъсва, заподозрях какво правеше Жан-Клод там горе, зад гърба ми.

Внезапно вече Жан-Клод не беше мек, нито отпуснат. Порасна в устата ми като назряващ плод, като нещо сладко и нежно, което беше чакало прекалено дълго време, за да се разшири и порасне дебело и тежко. Изпълни устата ми. Отдръпнах се за глътка въздух, но той насили главата ми по-надолу, и си проби път по-дълбоко в гърлото ми.

Внезапно и двамата се оказаха толкова дълбоко в мен, колкото тялото ми можеше да ги поеме. Ричард се тласкаше между краката ми, а Жан-Клод се заби между устните ми. Откриха общ ритъм, така че започнаха да отразяват движенията си. Преборих се да отворя уста достатъчно широко, да задържа зъбите си настрани, докато Жан-Клод ме чукаше в устата. Никога досега не бях позволявала на някой да го направи, не по този начин, не и така че това, което се случваше в устата ми да е абсолютно същото, каквото се случваше и между краката ми.

Ричард беше приел думите ми. Блъскаше се в мен толкова бързо и толкова силно, че звукът приличаше на непрекъснат тътен от плът в плът, и макар че усещането беше невероятно, ако Жан-Клод не беше в устата ми, може би щях да започна да го моля да спре. Беше почти прекалено, почти болка. Жан-Клод беше по-внимателен отпред, защото му се налагаше, но все пак ме принуждаваше да следвам същия ритъм, бърз, силен, тътнещ, преглъщайки почти непрекъснато, едва имайки време да дишам между един тласък и следващия. В един момент се борех да дишам, борех се да не започна да се моля, а в следващия оргазмът ме връхлетя и аз крещях, но той не спираше. Изкрещях оргазма си с тялото на Жан-Клод все още дълбоко в устата ми. Крещях и тялото ми потреперваше около двама им. Засмуках силно, още по-силно и тласнах с бедра към Ричард. Само преди секунда бях готова да започна да им се моля, а сега им помагах да ме чукат. Тласках се към двама им, толкова бързо и силно, колкото можех, докато тялото ми танцуваше между тях. Оргазмът се натрупваше и засилваше докато крещенето вече не ми беше достатъчно и одрах с нокти бедрата на Жан-Клод.

Почувствах телата им да се стягат по едно и също време. Ричард потрепера зад гърба ми, навлизайки толкова дълбоко в мен, че този път изкрещях наистина, но Жан-Клод тласна навътре в същия момент и крясъкът ми се изгуби в усещането как избликва в гърлото ми. Той не беше толкова дълъг като Ричард, но беше достатъчно дълбоко, така че не ставаше въпрос за преглъщане. Само трябваше да внимавам да не се задавя и да го изкарам обратно навън. Да позволя на тази гореща гъстота да се спусне по гърлото ми и да не се боря срещу нея. Позволих им да имат тялото ми в този момент. Позволих на удоволствието им да ме изпълни и да се изсипе в мен, през мен.

В този момент, когато телата ни бяха съединени, споделяйки неща интимни като кръв, нещата паснаха на място. Бяхме направили достатъчно, за да се обвържем без да пускаме кръв на Жан-Клод. Може би това ни беше трябвало, за да проработи връзката, а може би тримата трябваше просто да свалим гарда достатъчно, за да спрем да се караме.

Паднахме в задъхана, пъхтяща купчина. Жан-Клод се изтегли нежно от мен и легна по гръб с мен върху него, притискаща краката му. Ричард все още беше върху мен, все още беше в мен, но сега бе почти мъртва тежест, а аз бях достатъчно ниска и той достатъчно висок, така че лежеше отчасти върху Жан-Клод. Аз просто бях прикована между тях.

Ричард се изправи на колене достатъчно че да се измъкне от мен, после падна настрани, обгръщайки ме, но без съвсем да докосва Жан-Клод. С глас, който все още беше задъхан попита:

-            Нараних ли те?

Не можах да се спра, започнах да се смея. Смеех се, макар че челюстта започваше да ме боли с оттеглянето на ендорфините. Смеех се, докато започвах да усещам болката от него между краката си. Смеех се, не защото болеше, а защото беше толкова хубаво.

Жан-Клод също започна да се смее.

-            Какво? – попита Ричард.

Жан-Клод и аз лежахме един върху друг, твърде уморени, за да помръднем и се смеехме. На Ричард му отне няколко минути, но накрая дълбоко изхилване се промъкна между устните му. Премести се достатъчно, че да прехвърли ръка през мен и се засмя. Тримата лежахме неспособни или нежелаещи да помръднем и се смеехме. Смяхме се, докато започнахме да се размърдваме, след това се качихме по-нагоре в леглото и лежахме тихо, на голяма, топла, гола кучешка купчина. Аз в средата, но когато главата на Жан-Клод докосна ръката на Ричард, никой от двама им не се отмести настрани. Не беше съвсем перфектно, но, по дяволите, беше близо.

61

Бях се опитала да се обадя на съседа и приятел ловец на вампири в Ню Орлиънс, за да видя какво мога да науча за вампирите, които преследвахме, но Денис-Люк Сейнт Джон, ловец на вампири и федерален маршал, беше в болницата и все още в интензивното отделение. Почти го бяха убили преди да напуснат града. Все по-лошо и по-лошо.

Слънцето беше кървава ивица на западния хоризонт, когато със Зербровски се измъкнахме от колата му, за да разпитаме първия свидетел. Винаги, когато слизах от колата му, имах чувството че трябва да си изпера дънките. Задната седалка беше толкова пълна с хартии и стари опаковки от бърза храна, че приличаше на сметище. Реално погледнато предната седалка не беше изцапана, но останалата част от колата беше толкова мръсна, че създаваше усещане, сякаш цялата кола е гадна.

-           Кати и децата возят ли се изобщо някога в това нещо? – попитах, когато тръгнахме по стълбите към първия апартамент от списъка.

-           Не, тя и децата използват минивана.

Поклатих глава.

-           Дали я е виждала наскоро отвътре?

-           Виждала си къщата ни, тя е перфектна, всичко си е на мястото. Дори спалнята ни е  безукорна. Колата е мястото, което си е мое. Може да е разхвърляно, колкото си искам.

Странно, но това звучеше по-смислено сега, отколкото би ми прозвучало преди няколко месеца. Разбирах финото изкуство на компромиса между двойките по начин, по който не го бях разбирала никога преди това. Не казвам, че бях добра в него, а само че го разбирах повече.

Зербровски прочете номера на апартамента, който се оказа на втория етаж и всички врата се отваряха към бетонна алея с метални парапети. Всичките бяха еднакви. Зачудих се дали съседите знаеха че до тях живее вампир. Може да се учудите на броят хора, които не се досещат. Моят радар ги засича веднага, така че не могат да ме подминат незабелязано. Повече хора, отколкото ми е спокойно, биват заблудени. Не знам дали е защото искат да бъдат заблудени или за тях наистина е по-трудно да забележат вампир. Не знам кое би ме притеснило повече – че нормалните хора не могат да ги забележат, което намеква че съм още повече извън нормите, или това че хората толкова много искат да бъдат заблудени.

След като издирвахме вампири, които бяха убили поне двама човека, разтегнах тази част от себе си, която усещаше мъртвите. Това не беше същата част, която вдигаше зомбитата. Макар че да обясня разликата между двете, е като да обясня разликата между небесно синьо и тюркоазено. И двете са сини, но не са един и същи цвят.

Зербровски посегна към звънеца и аз докоснах ръката му.

-           Не още.

-           Защо не? – попита. Отмести с длан смачкания си тренчкот и сакото, за да докосне дръжката на пистолета на бедрото си. – Чуваш ли нещо?

-           Успокой се, всичко е наред. Просто още не е буден.

Зербровски ме погледна объркан.

-           Какво означава това?

-           Мога да почувствам вампирите, Зербровски, ако се концентрирам или правят нещо могъщо. Той още не е буден. Надявах се, че ще е, той би трябвало да е най-възрастният от тримата, мъртъв най-отдавна. Мъртвите най-отдавна обикновено се събуждат първи, освен ако някой от тях не е господар. Господарите се събуждат първи.

-           Знаех частта за мъртвите най-отдавна – каза. – Значи вампир господар, който е мъртъв от две години, може да се събуди преди вампир, който е мъртъв от пет години, но не е господар?

-           Аха, макар че някои вампири и след петстотин години не акумулират достатъчно сила, така че да се сравняват с господари, които съм срещала, по-млади от пет години.

-           Това би било кофти. Лакей за цяла вечност.

Кимнах.

-           Аха.

Почувствах онази внезапна искра в стаята. Порази ме почти като удар в стомаха или по-ниско. Някога можех да усещам до такава степен само вампири, с които имах връзка, а някога беше просто само слабо разпознавателно потрепване. Явно се бях качила едно-две нива по енергийната стълбица.

-           Добре ли си? – попита Зербровски.

-           Аха, почти, аха. Вече можеш да използваш звънеца.

Той ме изгледа странно.

-           Концентрирах се много силно, когато той се събуди. Моя грешка.

Не знам дали наистина разбра коментара или просто беше свикнал със странностите ми, но каквото и да беше, натисна бутона. Чухме резкия звук да отеква в стаята отвъд. Толкова много хора си мислят, че да си вампир автоматично ти подсигурява голямата къща на хълма или ковчег в нечия тъмница, но повечето от вампирите, които познавах имаха апартаменти и къщи и живееха като почти всички останали. Начинът, който практикуваше Жан-Клод – да живее в центъра, обграден от вампирите си, започваше да остарява и да остава в миналото.

Това ми липсваше. Не заради носталгия. Ако трябва да убия една камара вампири, да са разпределени на много километри, определено затрудняваше работата ми. Но не бяхме тук, за да убиваме никого, поне не още. Разбира се, това можеше да се промени. Нуждаехме се само от доказателство или, при подходящ съдия, силно подозрение. Някога това ме устройваше. Сега, ме притесняваше. Доколкото знаех никога не бях убивала вампири, които не бяха извършили престъплението, но трябва да призная че в началото на кариерата си не проверявах толкова внимателно, колкото сега. Някога за мен те бяха просто ходещи трупове и да ги накарам да легнат и да останат неподвижни не ми изглеждаше като убийство. По онова време работата ми беше по-лесна, по-малко противоречива. Нищо не ти помага да спиш по-добре през нощта като абсолютната увереност, че си прав и всички други са зли.

Вратата се отвори и вампирът застана примигвайки пред нас. Русата му коса беше разрошена от съня, беше навлякъл дънки върху боксерките си или може би бе спал с двете. Достатъчно бяха намачкани. Присви очи към нас и ми отне секунда, за да осъзная че присвиването на очите беше постоянно, като при човек, работил цял живот на открито без да носи слънчеви очила. Очите му бяха бледи, почти безцветни. Изглеждаше сякаш има тен, но беше мъртъв от почти пет години и нямаше как да е тен. Изкуственият тен започваше да набира голяма популярност сред мъртвите отскоро. Онези, които не бяха успели да свикнат с онзи по-блед от блед вид. Неговият изглеждаше по-добре, отколкото на повечето, професионална работа, не домашна изработка.

-           Джак Бенчели? – Зербровски го зададе като въпрос.

-           Кой иска да знае?

Той показа значката си, а аз показах моята.

-           Сержант Зербровски от Регионалния отряд за свръхестествени разследвания.

-           Федерален маршал Анита Блейк.

Джак Бенчели замига по-силно, сякаш наистина се опитваше да се събуди.

-           По дяволите, какво съм направил, за да докарам Отряда на привиденията и Екзекуторката на вратата си веднага след залез слънце?

-           Нека влезем и поговорим за това – предложи Зербровски с усмивка.

Вампирът изглежда премисли това за секунда.

-           Имате ли заповед?

-           Не искаме да претърсваме дома ви, господин Бенчели. Искаме само да ви зададем няколко въпроса, това е всичко. – Зербровски още се усмихваше. Усмивката му дори на изглеждаше напрегната.

Аз не се опитвах да се усмихвам, нямах настроение за това.

-           Какъв вид въпроси? – попита той.

Намесих се.

-           От онзи вид дето си бил в стрийптиз клуб оттатък реката, когато знам със сигурност, че Малкълм нареди на всички ви да стоите настрани от такива места. – Вече се усмихвах, но това беше усмивка, колкото и показването на зъби е усмивка. Понякога е усмивка, понякога не е. Сложете ръка близо до устата на куче и ще разберете сами за какво говоря.

Бенчели изглеждаше така, сякаш не искаше да разбира. Изглеждаше буден, буден и уплашен. Облиза тънките си устни и каза:

-           Ще кажете ли на Малкълм?

-           Това зависи от твоята отзивчивост – казах.

-           Това, което има в предвид маршал Блейк е, че ако получим достатъчно информация от вас, няма да има нужда да притесняваме главата на Църквата на вечния живот. – Зербровски все още беше усмихнат и приятен. Очевидно аз бях лошото ченге днес. Това ме устройваше.

-           Знам какво имаше в предвид тя – каза вампирът. Отмести се встрани от отворената врата, държейки внимателно ръцете си там, където можехме да ги видим. Джак Бенчели, човекът, имаше досие. Малки неща. Няколко напивания и нарушения на обществения ред, едно обвинение в нападение, което започнало като повикване за домашна разправия. Нищо сериозно, всичко свързано с прекалено много питиета и недостатъчно здрав разум.

Щом влязохме, той затвори вратата и се отправи към кушетката. От една масичка, по която имаше боклук, почти колкото на задната седалка на Зербровски, изрови цигара и запалка. Запали без да пита дали имахме нещо против. Колко грубо.

В стаята нямаше други столове, така че останахме прави. Отново грубо. Макар че мястото беше такава кочина, че не съм сигурна дали бих седнала, дори и да ми беше предложено. Имаше толкова много боклуци, че очаквах да мирише на застояло, но не беше така. Смърдеше като вътрешността на пепелник, но това не е същото като мръсно. Била съм в къщи, които изглеждаха безупречно чисти, но въпреки това воняха на цигари. Като непушач носът ми не е загубил чувствителност към миризмата.

Той си дръпна силно от цигарата и накара върха да свети силно. Остави дима да се процежда през носа и ъгълчетата на устата му.

-           Какво искате да знаете?

-           Защо си тръгна снощи по-рано от „Сапфир“? – попитах.

Той сви рамене.

-           Беше след единайсет. На това не му викам рано.

-           Добре, защо си тръгна точно тогава?

Той ме погледна с присвити очи, докато димът се процеждаше около тях.

-           Беше скучно. Същите момичета, същите сцени. – Сви рамене. – Кълна се, стриптизьорките бяха по-забавни, когато можех да пия.

-           Мога да се хвана на бас – казах.

Зербровски каза:

-           По кое време точно си тръгна?

Бенчели отговори. Зададохме обичайните въпроси. По кое време? Защо? С кого? Имаше ли някой на паркинга, който да може да потвърди, че се е качил в пикапа си, а не се е задържал на паркинга?

-           Да се задържа – каза Бенчели и се разсмя. Достатъчно силно, че да оголи зъби. Бяха толкова пожълтели от никотина, колкото и останалата част от зъбите му. – Не съм се задържал, офицер. Просто си тръгнах.

Чудех се дали можех да му кажа да загаси цигарата в собствения си дом, и дали би го направил, ако поисках. Ако му наредях и той не го направеше, щяхме да изглеждаме слаби. Ако грабнех цигарата и я смачках, щях да съм просто хулиган. Опитах се да си задържа дъха и се надявах, че скоро ще приключи.

Той дръпна мощно още един път от цигарата и проговори с пушек, излизащ от устата му.

-           Какво съм пропуснал? Някой от другите вампири се е развилнял с танцьорка? Някой от другите почтени членове на църквата се е опитал да ме натопи?

-           Нещо такова – казах тихо.

Той измъкна пепелник някъде от бъркотията. Беше старичък, бледозелена керамика с обърнати нагоре страни и редица държачи за цигарите в средата, изглеждащи като затъпени зъби. Загаси цигарата си и не се опита да скрие, че е ядосан. Или може би мъртъв от пет години не беше достатъчно време, за да се научи да го прикрива добре. Може би.

-           По дяволите, Чарлз беше, нали?

Свих рамене. Зербровски се усмихна. Не бяхме казали да, не бяхме казали не. Уклончиви, такива сме си ние.

-           Той е член на проклетия им клуб, каза ли ви това?

-           Не го сподели сам с нас – казах.

-           Хващам се на бас, че не е. Проклети двуличници, всичките. – Прекара длан през косата си, карайки я да щръкне още повече. – Каза ли ви, че той е онзи, който ме вербува за проклетата църква?

Преборих нуждата да се погледна към Зербровски.

-           Не го е споменавал – каза Зербровски.

-           Опитвах се да спра пиенето. Опитах просто да спра, дванадесетте стъпки, каквото и да е друго, опитах го. Нищо не проработи. Бях загубил две съпруги, повече работни места, отколкото мога да преброя. Имам син, който е почти на дванадесет. Има съдебна забрана да го виждам. Не е ли това дяволска работа, собственият ми син?

Зербровски се съгласи, че е дяволска работа.

-           Една вечер Мофет беше в клуба. Направи го да звучи толкова лесно. Щях да спра да пия, защото вече нямаше да мога да пия. Просто. – Протегна ръка за друга цигара.

-           Можеш лида изчакаш с това, докато си тръгнем? – попитах.

-           Това е последният порок, който ми остана – каза той. Но прибра цигарата обратно в пакета. Задържа запалката в ръце и започна да си играе с нея, сякаш дори това го успокояваше. – Аз съм това, което моят съветник нарича пристрастяващ се характер. Знаете ли какво означава това, полицаи?

-           Означава че ако не можеш да пиеш, трябва да си пристрастен към нещо друго – казах.

Той се усмихна и за първи път ме погледна истински. Не като полицай, дошъл да го тормози, а сякаш бях човешко същество.

-           Аха, аха, съветникът ми няма да хареса тази дефиниция, не, никак няма да я хареса. Но да, това е истината. Някои хора са късметлии и просто са пристрастени към пиене или пушене, или нещо друго, но за тези от нас, които са пристрастени към това да са пристрастени, всяко нещо върши работа.

-           Жаждата за кръв – казах.

Той отново се разсмя и кимна.

-           Аха, аха, не мога да пия алкохол, но все пак мога да пия. Все още харесвам да пия. – Плесна запалката върху масата и двамата със Зербровски подскочихме. Бенчели изглежда не забеляза. – Всички мислят че щом  преминеш от другата страна, веднага ставаш готин. Че ще бъдеш приветлив и ще ти върви с дамите, само защото имаш чифт кучешки зъби.

-           Със зъбите получаваш и погледа.

-           Аха, мога да ги измамя с очите си, но по закон това не е доброволна храна. – Погледна към Зербровски, сякаш той представляваше всички закони, които го бяха потискали през целия му живот. – Ако използвам вампирски номера и тя се съвземе от тях крещейки за помощ, аз съм мъртъв. – Погледна към мен и погледът не беше точно неприятелски. – Приема се за сексуално нападение, както ако я дрогирам по време на среща и я изнасиля. Но аз съм вампир и за мен изслушване няма да има. Ще ме дадат на теб и ти ще ме убиеш.

Не бях сигурна как да отговоря на това. Беше истина, макар че бяха променили закона, така че трябваше да имаш повече от един случай на кръвовземане, предизвикано чрез омагьосване с поглед. Крайната десница ревеше, че пускаме сексуални хищници свободно сред населението. Крайната левица просто не искаше да се съгласи с десницата, така че бяха помогнали да се прокара промяната в законите. Тези от нас, които бяхме по средата, просто не харесвахме идеята за смъртно наказание заради думите на едно гадже, което се е събудило на сутринта с преувеличена версия на променено мнение.

-           Аз нямам парите, които дяконите на църквата си позволяват да разхвърлят наоколо – казваше Бенчели, - на мен ми се налага да прикоткам жена да дари кръв чрез чар. – Последната дума беше казана като проклятие. – Знам че пиенето ми провали живота, но по дяволите, аз съм много по-чаровен, след като съм обърнал няколко питиета.

-           Това обикновено не е вярно – отбелязах.

Той ме погледна.

-           Какво не е вярно?

-           Много пияници смятат, че са чаровни пияници, но не са. Вярвай ми, била съм единствения трезвеник на доста партита. Един пияница не притежава никакво очарование, освен може би за друг пияница.

Той клатеше глава.

-           Може би, но знам че съм принуден да се храня в църквата. Църквата прави приемането на кръв толкова питомно, колкото може. Нещо, което трябва да е по-добро от секс, а те карат да се чувстваш, сякаш си на едно от онези места, където получаваш храна, само след като си изслушал проповедта. Това разваля вкуса на храната. – Той пак вдигна запалката си, обръщайки я отново и отново в ръцете си, докато златното й покритие не заблестя в сумрака, въртейки се. – Нищо няма хубав вкус, когато трябва да преглътнеш гордостта си заедно с него.

-           Казваш че Мофет, дякон от Църквата, ти е представил погрешно какъв ще е животът след като станеш вампир? – опитах се да задам въпроса колкото се може по-небрежно.

-           Не го е представил погрешно, не точно. По-скоро ме остави да вярвам, че всички неща ще бъдат като в книгите и филмите, и когато говорех, че ще са по този начин, той не ме поправи. Но е различно, съвсем различно.

Ако си от линията на Бел Морт, прекарваш вечността с хора, подредени на опашка да даряват. Ако си от някоя от кръвните линии, които дават сила, но не и красота или сексуално привличане, а и в страна, в която използването на вампирски номера е незаконно, значи си прецакан. Единственият вампир, който познавах добре и който беше от такава линия беше Уили Макой. Никога не се бях замисляла какво правеше Уили с грозните си костюми и още по-грозни вратовръзки, за да си набави храна. А може би трябваше.

Църквата на вечния живот не обещаваше много повече неща, отколкото повечето от другите църкви, но можеше да се присъединиш към лютераните и ако не ти харесва, да напуснеш. Присъединяването към Църквата на вечния живот като пълноправен член, означаваше да не можеш да направиш нищо, ако имаш съжаления.

Зербровски ни върна отново на линия.

-           Не видя никого на паркинга, който да може да потвърди кога си напуснал „Сапфир“?

Той поклати глава.

-           Не подуши ли нещо?

Безцветните очи се отместиха към мен. Намръщи се.

-           Какво?

-           Не си видял никого и нищо, но зрението не е единственото подобрение, което си получил.

Той се намръщи още повече.

Наведох се надолу, за да мога да го погледна очи в очи. Бих клекнала, но не исках да докосвам килима с нищо друго, освен с обувките си.

-           Ти си вампир, Бенчели, кръвопиец, хищник. Ако беше човек бих те попитала само какво видя или чу, но ти не си човек. Ако не си видял или чул нищо, тогава какво надуши? Какво усети?

Той определено изглеждаше объркан.

-           Какво имаш в предвид?

Поклатих глава.

-           Какво са направили, превърнали са те във вампир, а после не са те научили нищо относно това, какво си?

-           Ние сме вечните деца на Бог – отговори.

-           Глупости, шибани глупости! Ти не знаеш какво си или какво можеш да бъдеш. – Исках да го сграбча за раменете и да го разтърся. Беше мъртъв от пет години. Не мислех че е въвлечен, но беше минал през този паркинг дяволски близо до времето на убийството. Ако не беше такова жалко подобие на немъртъв, можеше да успее да ни помогне да хванем лошите.

-           Не разбирам – каза той и аз му повярвах.

Поклатих глава.

-           Трябва ми въздух.

Тръгнах към вратата, оставяйки Зербровски да промърмори:

-           Благодаря ви за помощта, господин Бенчели, и ако се сетите за нещо, обадете ни се.

Бях на циментовата алея, вдишвайки целия нощен въздух, който можех, когато Зербровски дойде да ме намери.

-           Какво беше това, по дяволите? – попита. – Просто реши да спрем да разпитваме заподозрян?

-           Той не го е направил, Зербровски. Прекалено е жалък, за да го е направил.

-           Анита, чуй се какво говориш. В това няма никакъв смисъл. Знаеш добре, колкото и аз, че убийците могат да те накарат да изпитваш съжаление към тях. Някои от тях се специализират в съжалението.

-           Не казвам че изпитвам съжаление към него, казах че е прекалено жалък вампир, за да се справи с това.

Зербровски ми се намръщи.

-           Тука ме загуби.

Не бях сигурна как да го обясня, но опитах.

-           Достатъчно лошо е че са го оставили да вярва, че превръщането във вампир ще поправи всичко, което не е наред с мизерния му живот, но след това са го убили. Отнели са смъртния му живот, но са направили и всичко, което са успели, за да го осакатят като вампир.

-           Как са го осакатили?

-           Всеки друг вампир, който познавам, щеше да е забелязал неща, Зербровски. Те са като хиперфокусирани хищници. Хищниците забелязват неща. Бенчели може да има зъби, но все още мисли сякаш е овца, не като вълк.

-           Наистина ли искаш всеки член на Църквата да е добър хищник?

Облегнах гръб на парапета.

-           Не е така. Но са му отнели живота и не са му дали друг. Той не е по-добре, отколкото е бил преди това.

-           Вече не го арестуват за пиянство и хулигански прояви.

-           И колко време ще продължи това, преди да реши че не издържа повече, използва погледа си на някого, пие от кръвта им и прецака всичко? Този някой се събужда и решава, че е бил насилен. Не е достатъчно добър вампир, за да не позволи да съжаляват, когато се събудят.

-           Какво искаш да кажеш, че не е достатъчно добър вампир? Анита, в думите ти няма никакъв смисъл.

-           Не знам дали за теб ще има смисъл, Зербровски, но аз съм виждала истинските вампири. Те са ужасни, или поне могат да бъдат, но са като да гледаш тигър в зоопарка. Опасни са, но в тях има красота, дори и в онези, които не са от кръвна линия, която да ги направи по-красиви след смъртта, дори и те имат един вид сила в себе си. Вид мистичност, или аура на самочувствие, или нещо. Имат нещо, което липсва на всеки член на Църквата, с когото говорихме от снощи насам.

-           Отново те питам, искаме ли всички да бъдат силни и мистериозни? Това няма ли да е лошо?

-           За спирането на престъпленията и запазването на мира, да, но Зербровски, Църквата е уговорила тези хора да се оставят да бъдат убити. Да бъдат убити заради какво? От години се опитвам да разубеждавам хора да се присъединяват към Църквата, но никога не съм говорила с някой от членовете й, след като разбера, че не мога да го спася.

Гледаше ме странно. Предполагам че не можех да го виня.

-           Все още мислиш, че вампирите са мъртви. Срещаш се с един от тях, но все още мислиш че са мъртви.

-           Жан-Клод не е създавал нови вампири, откакто е станал Господар на града, Зербровски.

-           Защо не? Нали вече се смята за законно, не за убийство?

-           Мисля че той е съгласен с мен, Зербровски.

Той ми се намръщи още повече, свали си очилата, потърка ръба на носа си, постави ги отново и поклати глава.

-           Аз съм едно просто ченге, а ти ме караш да получавам главоболие.

-           Просто, как ли пък не. Кати ми каза че си завършил едновременно две специалности: правоприлагане и философия. Какво ченге специализира философия?

Той ме погледна някак странично.

-           Ако кажеш на някой друг ще го отрека, ще кажа че спането с немъртви те е накарало да халюцинираш.

-           Повярвай ми, Зербровски, ако халюцинирах нямаше да е за теб.

-           Това е подъл удар, Блейк, аз дори не се заяждах с теб. – Телефонът му иззвъня. Той го отвори, все още усмихнат заради моя подъл удар. – Зербров… - Не успя да си довърши дори името преди усмивката му да изчезне. – Повтори отново, Арнет, по-бавно. По дяволите. Идваме. Извадете свещените предмети. Те ще светнат, ако вампирът е наблизо. – Той се затича, още докато затваряше телефона. Аз хукнах с него.

-           Какво е станало? – попитах.

Затропахме по стълбите преди да отговори.

-           Жена мъртва на мястото. Вампирът липсва. Апартаментът изглежда празен.

-           Изглежда? – попитах.

-           Вампирите са лукави копелета – каза.

Бих поспорила, ако можех. Но след като не можех, си запазих дъха за тичане и надбягах Зербровски до колата му. Щях да го подразня с това, ако и двамата не бяхме уплашени какво ще намерим на местопрестъплението, когато стигнем.

62

Апартаментът беше много по-хубав от този, от който идвахме. Беше толкова чист и подреден, че би харесал дори и на мащехата ми Джудит. Е, разбира се с изключение на мъртвата жена на килима и кървавата следа, водеща обратно към спалнята. С изключение на това апартаментът изглеждаше току що почистен.

Вече знам,че убийства се случват и в най-хубавите квартали. Със сигурност знам, че богатството, подредеността или изискаността не са прегради пред насилието. Знам, защото съм виждала мъртви тела в някои от най-хубавите къщи. Всички искат да вярват, че насилието се случва само на ужасни места, където дори плъховете ги е страх да ходят, но това не е вярно. Не мислех че са ми останали някакви илюзии относно убийствата и убийците, но грешах. Защото първото нещо, което си помислих, когато видях този подреден като кутийка, добре обзаведен апартамент с мъртвата жена на килима, беше че тялото щеше да пасне по-добре в апартамента на Джак Бенчели. По дяволите, тялото щеше да се скрие в остатъците върху масичката за кафе.

Тялото лежеше толкова близо до вратата, че се беше наложило да отместят ръката й, само за да могат да отворят достатъчно вратата, така че Арнет и Ейбрахамс да успеят да влязат. Ейбрахамс се беше прехвърлил от отдела за сексуални престъпления. Погледнах го през стаята, как стоеше до подредената, блестяща кухня. Беше висок и слаб, с тъмна коса и маслинен тен. Кафявото явно беше любимият му цвят, защото никога не го бях виждала да носи нещо друго. Говореше със Зербровски, който си водеше записки.

Засега не бях научила достатъчно, че да се наложи да си водя записки. Може би защото тялото беше точно в краката ни. На мен и на Арнет. Мъртвите тела могат да сложат край на всеки разговор. Тялото лежеше по корем, с леко разтворени крака, едната ръка протегната към вратата, другата сгъната там, където я беше преместила Арнет, когато е отваряла вратата.

Арнет стоеше до мен, гледайки надолу към тялото. Изглеждаше леко пребледняла по краищата. Може би само заради липса на грим, но не мислех така. Всъщност носеше малко грим около очите и бледо червило. Но очите й бяха леко разширени, а кожата бледа на фона на късата тъмна коса. Не като бледа с контраст, но достатъчно бледа, че се бях приготвила да сграбча лакътя й, ако тръгнеше да припада към тялото.

Исках да я попитам дали е добре, но това не е въпрос, който можеш да зададеш на ченге, така че се опитах да я накарам да се разговори.

-           Откъде знаеше, че тя е тук? – попитах.

Тя подскочи и обърна стреснати очи към мен. Сериозно се беше стреснала.

-           Защо не излезем навън да глътнем малко въздух? – казах.

Тя поклати глава и понеже познавах ината, когато го видех, замълчах.

-           Видях кръв под вратата, или нещо, което помислих за кръв.

-           После какво?

-           Обадих се за подкрепление и влязохме с ритник през вратата.

-           Ти и Ейбрахамс – казах.

Тя кимна.

-           Вратата се блъсна в ръката й, но не знаехме че е тя, докато не бутнахме отново вратата. Бях поела ниската позиция и бях клекнала на земята, така че я видях първа. Видях, че се опитвахме да избутаме вратата през нея. – Гласът й потрепери малко накрая.

-           Нека се преместим там до кухнята, може ли?

-           Добре съм – каза тя и внезапно беше ядосана. – Защо си мислиш, че ти си единствената жена, която може да се справи с такава гадост?

Повдигнах вежди, но не казах нищо, преди да преброя до пет. Не бях ядосана, просто не бях сигурна какво да кажа. Накрая пробвах с истината.

-           Не аз съм тази, която е пребледняла и изглежда готова да припадне.

-           Няма да припадна – изсъска ми тя. Гневния шепот винаги звучи толкова зло.

-           Добре, тогава ще останем тук.

-           Добре – каза тя, все още ядосана.

Свих рамене, странно неядосана.

-           Добре. Ти провери жената, откри че е мъртва, после…

-           Знаеш ли, не трябва да докладвам на теб. Ти не си ми шеф.

Това беше.

-           Виж, Арнет, ако имаш личен проблем с мен, добре, имай си личен проблем с мен, но не за нейна сметка. – Посочих надолу към тялото.

-           Какво искаш да кажеш за нейна сметка. Тя е мъртва. Няма къде повече да ходи.

-           Глупости. В момента всичко е за нейна сметка. Това е нейното убийство и да хванем кучия син, който й го е причинил е по-важно от всичко друго в момента. Да ме изолираш и да се държиш като проклет новобранец, просто му дава повече време да избяга. Ние не искаме да избяга. Искаме да бъде хванат, нали?

Тя кимна.

-           Не се държа като новобранец.

Въздъхнах.

-           Извинявам се за това, и ако искаш да се караме, можем да се караме, но по-късно, когато не губим ценно време, когато не губим нейното време.

Арнет отново погледна надолу към тялото, най-вече защото го бях посочила. Може би бе прекалено драматично, но вече прекарвах време карайки се с Долф по местопрестъпленията, нямах нужда от още една примадона на главата си. Първо убийството, личната работа после, нещата трябваше да стават в този ред, иначе се губеше поглед върху нещата.

Зербровски беше зад нея, видях го да се приближава, но не мисля че Арнет го забеляза.

-           Излез навън, Арнет, глътни малко въздух – каза той, усмихвайки се, опитвайки се да отнеме част от ужилването в думите си.

-           Аз съм детектив в този екип, тя не е. – Тя ме посочи с показалец.

-           Вън, сега – каза Зербровски и гласът му беше изгубил цялото си добросърдечно звучене.

Арнет стоеше гледайки го злобно.

-           Ако трябва още един път да ти кажа да излезеш, Арнет, няма да е само за въздух.

-           Какво трябва да означава това? – попита тя, а ръцете й започнаха да треперят. Беше толкова ядосана, че се тресеше. Какво бях направила, по дяволите, че да я накарам да ми е толкова ядосана? Дали беше заради Натаниел? Но, дявол да го вземе, тя никога не беше излизала с него. Даже не го беше срещала, до преди той да дойде да живее с мен.

-           Искаш ли да те сваля от случая? – попита Зербровски с нисък глас, който изобщо не звучеше като неговия.

-           Не – каза тя, изглеждайки нацупена, но изненадана, сякаш не знаеше че той притежава такъв глас. Аз също.

Той я погледна и погледът пасваше на новия му глас.

-           Тогава какво би трябвало да правиш?

Тя отвори уста, после я затвори, докато устните й не образуваха тънка розова линия. Обърна се на практичните си петсантиметрови токове и измарширува навън.

Зербровски въздъхна гласно и ми се намръщи.

-           Какво направи на Арнет?

-           Аз? Нищо.

Той ме изгледа.

-           Кълна се, не съм й направила нищичко.

-           Кати казва, че Арнет била много ядосана за нещо, което си казала на сватбата.

-           Откъде Кати знае, че тя е била ядосана?

Погледът му силно се присви.

-           Казала си нещо, нали?

Отворих уста, затворих я и погледнах надолу към тялото.

-           Губим време с всичките тези лични разправии – казах. Добре де, освен това не исках да обсъждам ситуацията с гаджетата си със Зербровски, но наистина имахме убиец за хващане.

-           Това е вярно, но когато нещата се забавят, ще оправиш нещата между теб и Анет.

-           Аз? Защо аз?

-           Защото не си й дяволски ядосана – отговори и лицето му беше толкова сухо, колкото и думите му.

Исках да оспоря начинът му на мислене, но доколкото можеше в него имаше логика.

-           Ще направя каквото мога. Какво ти каза Ейбрахамс?

-           Арнет видяла кръвта под вратата. Повикали подкрепление и влезли. Претърсили мястото и не открили никакъв Ейвъри Сийбрук. Леглото било неоправено и кървавата следа изглежда започва от леглото.

-           Не в спалнята, а на леглото – казах.

Той кимна.

-           Успяхме ли да я идентифицираме?

Смешно, но той не попита за кого се отнасяше това.

-           Чантичката й е до леглото, заедно с добре сгънатите й дрехи. Сали Кук, възраст двадесет и четири, метър петдесет и осем, и никога не вярвам на теглото, изписано в шофьорската книжка на жена.

-           Аха, жените мамят за теглото, а мъжете добавят два-три сантиметра към ръста си.

Той ми се ухили.

-           Повечето от нас не са достатъчно умни, за да запомнят колко са високи.

Усмихнах му се и устоях на импулса да го цапна по рамото. Има този ефект върху мен, дори и на сцената на убийство.

-           Забелязах че правеше лицеви опори на върховете на пръстите си, оглеждайки тялото. Разбърка ни схемата на кръвта.

-           Не съм правила лицеви опори и докосвах колкото можех по-малко. Но знам защо й е изтекла кръвта, поне отчасти.

-           Говори – каза, започваше да звучи като Долф. Не беше нещо лошо, само малко изнервящо.

-           Има частична следа от ухапване на най-вътрешната част на бедрото. Изглежда е пробил феморалната й артерия.

-           Защо казваш частична следа? Или я е ухапал, или не е.

Свих рамене.

-           Ухапал я е, но изглежда почти сякаш е започнал и или тя е се е дръпнала, или не е успял да довърши. Поради липса на по-добра аналогия, това е като да те ухапе змия. Ако не е отровна е по-добре да не се дърпаш. Вампирските зъби са извити, не колкото повечето змийски зъби, но все пак, ако се дръпнеш рязко, ще се разкъсаш по-зле, отколкото ако просто го оставиш да те дъвче и се опиташ да го отстраниш малко по-нежно.

-           Да опиташ да се отдръпнеш от нещо, което те дъвче е инстинкт, Анита.

-           Не споря с това, Зербровски, просто казвам че не е добра идея. Ще се разкъсаш сам.

-           Тоест той я е ухапал, тя се е дръпнала и това е разкъсало артерията й. Искаш да кажеш, че не се е опитвал да я убие ли?

Свих рамене.

-           Просто казвам, че кръвта ти може да изтече от артерията на бедрото за около двадесет минути, може и по-малко. Повечето хора не го разбират.

-           Анита, не ми причинявай това.

-           Какво?

-           Запазих най-хубавото за накрая. Тя има малко куфарче, в което има нещо, което дяволски много ми прилича на стриптизьорски костюм. Цялото в ресни и почти нищо друго. Ако е стриптизьорка, значи имаме един от нашите вампири. Но ти стоиш тук и ми казваш, че не е искал да я убие. Ако е истина, значи не е едно от нашите момчета. Стартирал съм процедурата за вадене на разрешително за екзекуцията му. Ще ми е много неприятно, ако трябва да убиеш грешния човек.

Поклатих глава.

-           Той е отговорен за смъртта й, Зербровски. По начина, по който е написан закона в момента, той е мъртъв и при двете положения. Ако е част от екипа на серийните убийци, е мъртъв. Ако по погрешка е пробил феморалната й артерия и или не се е сетил да звънне на 911, или се е паникьосал, или може би зората го е хванала преди да успее да довърши. Няма значение какво се е случило, инцидент или нарочно. Законът казва че ако вампир убие човешко същество, използвайки захапката си, това е убийство. Няма обвинения в непредумишлено убийство, ако си вампир.

Зербровски ме погледна, и очите му гледаха много сериозно иззад телените рамки на очилата му.

-           Смяташ че е било инцидент, нали?

Отново свих рамене.

-           Ако е смятал да пробие артерията още отначало, смятам че захапката щеше да е различна, по-ожесточена. Виждала съм много вампирски убийства, Зербровски, много. Това ми изглежда като нов вампир, наистина нов, такъв, който още не знае как да използва зъбите си. Някой, който е мъртъв от две години, не би трябвало да прави такива грешки.

-           Значи го е направил нарочно.

Въздъхнах.

-           Започвам да се чудя какъв вид обучение преминават малките вампири при Църквата на вечния живот.

-           Какво имаш в предвид?

-           Искам да кажа, че мислех че възпитателната им система е нещо като при повечето превръщачи, които познавам. Учиш новаците как да ловуват, как да убиват, чисто и ефективно.

-           Признаваш нещо за косматите си приятели ли? – попита той, но не се усмихваше достатъчно за този коментар, не и толкова, че да ми е спокойно.

-           Животни, Зербровски, животни. Жан-Клод не е създавал никакви нови вампири, откакто се мотая около него, но съм виждала други вампири, които бяха около двегодишни и те не са новаци. Не са експерти, но това е грешка на новак. Помниш ли, когато Джан Бенчели каза че дават жертви на вампирите, но го правят чисто и подредено, и никак забавно?

-           Аха.

-           Какво ще стане, ако храненето от бедрото, от вътрешната му част, се смята за прекалено голямо табу, за прекалено сексуално и Църквата не го преподават на членовете си?

-           Какво искаш да кажеш?

-           Нали знаеш за теорията, че ако не кажем на тинейджърите за секса, те няма да се сетят сами за него?

-           Аха – каза пак, усмихна се и поклати глава, - говорейки от гледната точка на някой, който е бил момче тинейджър, и който някога ще има двама тинейджъри, теорията е готина, но нещата не стават по този начин.

-           Да, знам, но какво ако Църквата е като крайната десница? Ако не говориш за това или не кажеш на новите вампири за неприличните неща, те няма да ги правят и няма да ги измислят сами.

-           Храненето от вътрешната страна на бедрото прилича твърде много на орален секс за църквата – каза той и в гласа му нямаше закачка. Работеше и мислеше.

Кимнах.

-           Именно.

-           Но Ейвъри, най-новият ни вампир, си го измисля и го пробва без да знае какво прави.

-           Да, и понеже няма никаква информация, не знае колко опасно може да бъде. Като децата, които забременяха в основното училище, защото използвали обвивки от бонбони за презервативи.

Зербровски ме погледна.

-           Шегуваш се.

-           Кълна се, че не си го измислям. Мисълта ми е, че ако не обучиш новосъздадения вампир, точно както младия тинейджър, накрая те правят големи глупости. Опасни глупости, които водят до тяхната или чужда смърт или нараняване. Незнанието не е благословия, когато става въпрос за базово сексуално възпитание или начално кръводаряване за вампирите. Незнанието може да доведе до смъртта ти и в двата случая.

Той сведе поглед към тялото.

-           Тя пасва на физическия профил на първата жертва. Ако игнорираш разликата във височините, даже е руса, което пасва и на трите жертви.

-           Но не е естествена блондинка.

Зербровски ми се намръщи.

-           Нямам това в предвид, искам да кажа че корените й се показват. Не погледах толкова внимателно, но изглежда че или е обръснала всичко, или е имала много малко телесни косми по начало. Много стриптизьорки се бръснат.

-           Като новия ти приятел – каза със спокоен глас, но очите му не бяха такива.

Поклатих глава.

-           Никак не ти влиза в проклетата работа, Зербровски.

-           Вие доста се разгорещихте на дансинга, но пък и той вече живее при теб, нали?

-           Някой говори прекалено много.

-           Хей, аз съм детектив с опит и засякох че споделяш покрив със стриптизьор, който е с колко, седем години по-млад от теб?

-           Като детективът, който отговаря за това разследване, не трябва ли да разследваш това убийство?

-           Мисля. Да те дразня винаги ми помага да мисля.

-           Радвам се да чуя, че те вдъхновявам. За какво мислиш?

-           Мисля че искам да говоря с Ейвъри Сийбрук преди да бъде екзекутиран. Ако е част от останалите убийства, искам имената на приятелите му. Ако го е направил по случайност, мисля че и това трябва да знаем. Ако си права и Църквата не преподава базова вампирска безопасност на членовете си, значи имаме стотици възможни инциденти, завършващи със смърт, които се разхождат наоколо тази вечер. Това не е добре.

-           По закон не можем да направим нищо, за да накараме Църквата да промени методите си на обучение. Разделяне на църковна и светска власт и така нататък.

Той кимна.

-           Аз не мога и федерален шериф Анита Блейк не може, но Анита Блейк, съкровище на Господаря на града, може.

-           Да не би да ме окуражаваш, да окуража някой друг, да използва натиск над един почтен член на общността?

-           Бих ли направил такова нещо?

Кимнах.

-           Аха.

-           Главата ме боли – каза той, - предавам се. Как, по дяволите, ще хванем вампир и ще го задържим за разпит без никой друг да умре?

-           Той е мъртъв само от две години, Зербровски. Не е толкова голям и лош.

Той сведе поглед към тялото.

-           Кажи го на нея.

Имаше право.

-           Ако това е било инцидент, тогава може, само може, да изтича в Църквата за убежище или опрощение, или каквото и да е там.

-           А ако не е било инцидент?

-           Значи е на път да се присъедини към смъртоносните си приятелчета и нямам идея от къде да започнем търсенето. Знаем че ловните му полета са от другата страна на реката, в клубовете.

Зербровски кимна.

-           Шериф Кристофър, когото вече срещна, е вдигнал всичките си хора под тревога. Полицаите също помагат, опитват се да запазят нещата тихи.

-           Няма да успееш да го криеш от медиите още дълго.

Сви рамене.

-           Знам.

-           Щом допълнителни хора патрулират клубовете, значи ние можем да проверим другата теория.

-           Църквата – каза той.

Кимнах.

-           Ще говоря с Ейбрахамс, да знае какво става. Ти върви отвън и се сдобри с Арнет.

-           Зербровски…

-           Направи го, Анита, нямам време да наглеждам други схватки. Имаш по-малко от пет минути, за да оправиш това. На твое място бих излязъл и бих се захванал за работа. – Отново използваше онзи странен не-Зербровски тон. Не враждебен, но без да ти оставя възможност да спориш. Беше глас, който очакваше да му се подчиняваш и аз странно, но го направих. Поне излязох навън. Нямах никаква идея как да оправя нещата с Арнет. Не можеш да поправиш нещо, преди да си разбрал какво не е наред. Не можех да повярвам че е толкова ядосана, защото не може да излиза с Натаниел, а ако не беше това, нямах идея за какво става въпрос. Още една междуличностна връзка за която нямах представа как да се справя. Само с мен ли беше така, или хората наистина са толкова объркващи?

63

Бърз поглед през частично отворената врата не показа Арнет. Отпред имаше гора от униформени офицери, такива в цивилни дрехи, камионът на патолога, в комплект с патолог, чакащ, за да откара тялото. Все още чакахме криминалната лаборатория. Беше рядкост да съм толкова рано на местопрестъпление. Свалих окървавените ръкавици до вратата, но никой не беше подготвил торба за боклук. В крайна сметка останах да държа ръкавиците с два пръста за чистия ръб. Неудобно беше, но не можех просто да ги пусна на земята.

Най-новият детектив от екипа на РОСР се появи иззад рамката на вратата, държейки отворена, но празна торба за боклук в облечените си с ръкавици ръце. Името му беше Смит и го бях срещала един път преди много време на местопрестъпление, когато още носеше униформа. Всъщност това беше най-първият път, когато бях срещнала Натаниел. Смит се беше държал достатъчно спокойно около ликантропите, така че го бях запомнила. Запомних го достатъчно, че да кажа на Долф. Явно и Долф го беше запомнил. Да видя Смит в цивилни дрехи ми напомни, че Долф не мислеше наистина, че съм зла и може би дори още държеше на мнението ми.

Той ми се усмихна.

-           Изглежда идвам съвсем навреме.

Задържа торбата отворена, за да мога да пусна ръкавиците вътре.

Усмихнах му се обратно.

-           Съвсем.

Зербровски извика:

-           Смит!

Смит се премести към Зербровски все още с торбата в ръце. Беше най-новият детектив в отряда и това означава, че беше тяхната версия за общ работник. Не беше толкова зле, колкото да си униформен новак, но все пак си беше ниско на стълбицата. Излязох навън без да изчакам да видя какво искаше Зербровски от Смит. Това не беше мой проблем. Не, моят проблем чакаше отвън.

Всъщност очаквах Арнет да е някъде в коридора с целия останал персонал, но тя не беше там. Слязох по стълбите и излязох през стъклената врата на малкото фоайе. Или беше приела думите на Зербровски буквално, или наистина имаше нужда от въздух. Октомврийската нощ беше мека, по-топла от снощната, но все пак достатъчно хладна да се усеща, че е есен. Въздухът имаше вкус, сякаш беше време да се отиде някъде и да се събират ябълки.

Арнет седеше на бордюра. Халогенната лампа бе достатъчно силна, така че костюмът й все още изглеждаше същия нюанс на кафеникаво бургундско, както и в апартамента. Аз щях да изглеждам болнава облечена в този цвят, но при нея подчертаваше по-светлите кичури в късата й коса, които не се виждаха, когато носеше черно или тъмно синьо. Ръцете й обгръщаха колената, без да ги притиска съвсем, но очевидно не беше особено щастлива, дори и от разстояние.

Поех си дълбоко въздух, изпуснах го и продължих да вървя към нея. Толкова не ми се занимаваше с това. Спрях близо до нея и попитах:

-           Мястото заето ли е?

Тя подскочи и ме погледна. Потърка си лицето, опитвайки се да скрие сълзите.

-           Страхотно – каза, - просто страхотно. Хвана ме да плача. Сигурно вече наистина мислиш, че съм загубенячка.

Не беше казала, че мога да седна, но не беше казала и че не мога. Реших да го направя и седнах. Достатъчно наблизо, че да можем да разговаряме, без някой да ни чуе, но не толкова че да навлизам в личното й пространство повече от необходимото. Сядайки на бордюра бях щастлива, че носех дънки, тениска и маратонки. Това бяха перфектните дрехи за седене на бордюр.

-           Какво не е наред, Арнет?

-           Нищо.

-           Добре, тогава защо си ми ядосана?

Тя ми хвърли страничен поглед, без да завърта глава.

-           Защо те интересува?

-           Защото трябва да работим заедно.

-           Знаеш ли, почти всяка друга жена би подходила по-иначе в този разговор. Щеше да поприказва малко.

-           Зербровски каза, че имам по-малко от пет минути. Нямам време за приказки.

-           Защо по-малко от пет минути?

-           Трябва да излезем.

-           Знаеш ли къде е Ейвъри Сийбрук?

-           Не, но се сетих кого мога да попитам.

Тя отмести поглед встрани и поклати глава.

-           И как се сети кого да попиташ? Не и чрез полицейска работа.

Намръщих се, но тя не можеше да го види.

-           Какво трябва да означава това?

Тя облиза устни, поколеба се, после каза:

-           Мога да работя години като ченге по този вид престъпления и пак няма да имам твоите знания за чудовищата. – Отново ме погледна странично, но този път задържа погледа си. – Трябва ли да чукам чудовищата, за да съм толкова добра в това, колкото си и ти?

Погледнах я с широко разтворени очи.

-           Моля те, кажи ми че не си толкова ядосана, защото аз излизам с Натаниел, а ти не.

-           Видях те снощи в клуба, Анита.

Имаше време в живота ми, в което бих казала „Престъпни удоволствия“, но времето, когато предлагах доброволно информация беше в миналото.

-           Какъв клуб? – попитах.

Очите й внезапно станаха полицейски, може би малко по враждебно, отколкото трябваше, но студени и гледащи към мен, сякаш можеха да проникнат в главата ми. В това имаше част лъжа и част истина. Не знаеше толкова много, колкото трябваше да показва този поглед, но вероятно знаеше повече, отколкото на мен ми се искаше.

-           Не играй игрички, Анита.

Ауу, щяхме да се караме на малки имена.

-           Не съм много добра в игрите, Джесика, затова рядко ги играя.

Дланите й стиснаха още по-здраво колената.

-           Добре, „Престъпни удоволствия“. Видях те снощи в „Престъпни удоволствия“.

Лицето ми не показа нищо, защото ми беше дала достатъчно време да се подготвя. Просто премигнах към нея и оставих лека усмивка на лицето си. Приятна, празна, външна. Отвътре мислех усърдно. Колко беше успяла да види в клуба? Колко помнеше? Дали беше там за частта от шоуто с Примо?

За малко да кажа „Не те видях“, но се спрях. Нямаше да й помогна да си попълва празнините.

-           Значи си ме видяла в „Престъпни удоволствия“. Излизам със собственика.

Тя отмести поглед към паркираните коли и новинарският бус зад тях. Униформеният, който още опъваше жълта лента, за да помогне да се отцепи района на паркинга, спря и го погледна. Дали някой щеше да предупреди Зербровски?

Арнет се обърна и извика:

-           Маркони, върви кажи на Зербровски, че си имаме новинари.

Супер, все едно само трябваше да си пожелая нещо и някой друг го свършваше вместо мен. Готино. Ще се опитам да използвам тази сила само за добро.

Тя отново ме погледна.

-           Как може да се срещаш с него и с Натаниел по едно и също време?

-           Предполагам, че съм късметлийка.

Ако погледите можеха да нараняват, този щеше да го направи.

-           Това не е отговор, това е извъртане.

Въздъхнах.

-           Виж, Джесика, не ти дължа отговор на точно този въпрос. С кого се срещам, защо или как не е твоя работа.

Лешниковите й очи потъмняха, ставайки почти плътно кафяви. Осъзнах че това беше нейната версия на дива ярост.

-           Мислех да отида и да видя Натаниел без ти да си там. Мислех че може би, ако ти не си там да се месиш… - Тя погледна встрани, гледайки паркираните коли и зяпачите, спирани от униформените. Гледаше ги, сякаш наистина ги виждаше, в което се съмнявах. Това беше просто място, на което да спрат очите й, докато говореше.

-           Но ти беше там. О, Боже, как беше там. – Гласът й се пречупи, не от сълзи, а от емоции. Не разбирах проявата на такава дълбочина на емоциите от нея.

-           Държиш се, сякаш съм откраднала Натаниел от теб. Ти никога не си излизала с него. По дяволите, когато го срещна, той вече живееше с мен.

Тя ме погледна и започнах да се изнервям да гледам гнева й, защото не го разбирах.

-           Но аз не го знаех. Остави ме да вярвам, че ти е просто приятел. Той ме остави да го вярвам.

-           Натаниел обича да е мил с хората.

-           Така ли му викаш?

-           Виж, Арнет, понякога Натаниел флиртува без да го прави нарочно. Мисля че е като професионално увреждане.

-           Имаш в предвид, защото е стриптизьор.

Кимнах.

-           Да.

-           Не знаех как си изкарва прехраната преди сватбата. Трябваше да се досетя че е някакъв вид уличник.

Това вече ме ядоса.

-           Той не е уличник.

-           Как ли пък не е. Имам приятел в Детска престъпност. Прибиран е два пъти за проституция, преди да е навършил петнайсет. Мъжка проституция – каза тя, сякаш това го правеше някак по-лошо.

Всъщност не знаех, че е бил прибиран от полицията за това, но не й го показах.

-           Знам какво е правил Натаниел преди да се махне от улицата. – Което беше вярно донякъде, донякъде не беше вярно, но не беше и съвсем лъжа.

-           Ти ли го спаси? Видяла си го на улицата и си го взела в къщи? Ти ли си покровителката му?

-           Покровителка. Това си го измисли. Няма такъв термин.

Тя имаше благоприличието да изглежда засрамена. Почти я накарах да се усмихне, но се пребори с това.

-           Викай му както искаш. Такава ли си? Той твоето …

Не и помогнах. Ако щеше да използва думата, исках тя да я каже.

-           Моето какво? – попитах и гласът ми беше няколко октави по-нисък, студен, ясен. Беше глас, който, ако ме познаваш, щеше да се притесниш да чуеш.

Ако Арнет беше притеснена, не й личеше.

-           Жиголо – каза тя. Хвърли думата в лицето ми, сякаш беше нещо солидно и щеше да ме нарани, както ако беше ме ударила с юмрук.

Разсмях се и това не й хареса.

-           Какво е толкова смешно, по дяволите? Видях те с него на сцената, Блейк. Видях какво му направи. Ти и твоят вампир.

Очите ми се разтвориха широко, защото най-накрая мислех, че имам проблясък защо ми беше толкова ядосана.

-           Да не би да смяташ, че съм измъкнала Натаниел от улицата като дете, за да го направя собственото си момче-курва?

Тя отмести поглед.

-           Така като го кажеш звучи глупаво.

-           Аха – подчертах.

Обърна се към мен, все още ядосана.

-           Видях какво му направи снощи. Ти го окова. Нарани го. Унижи го пред всичките тези хора.

Беше мой ред да погледна в далечината, защото се опитвах да измисля как да обясня, без да обяснявам прекалено много. Освен това се чудех дали дължа обяснение на Джесика Арнет. Ако не се налагаше да работим заедно и ако не се притеснявах, че ще сподели това, което беше видяла с останалата част от РОСР, можеше и нищо да не й обясня, но ние работехме заедно и не ми се щеше нейната версия да се разнесе из стаята на Отряда. Не че беше много по-добре моята версия да се носи наоколо. В основата си повечето полицаи са затворени или ако не затворени, то консервативни.

Как можеш да обясниш цветовете на сляп? Как да обясниш, че болката може да е удоволствие на някого, който не е създаден по този начин. Не можеш, не и наистина, но опитах въпреки всичко.

-           Отне ми много време да разбера какво иска Натаниел от мен.

Тя ме погледна ужасена.

-           Ще обвиниш него? Ще обвиниш жертвата?

Това нямаше да приключи добре.

-           Срещала ли си някога човек, който е сляп по рождение?

Тя се смръщи.

-           Какво?

-           Някой, който никога не е виждал цвят?

-           Не – каза, - но какво общо има това с Натаниел?

-           Ти си сляпа, Джесика, как да ти обясня как изглежда синьото?

-           Какви ги дрънкаш? – попита пак.

-           Как да ти обясня, че Натаниел се наслади да е на сцената, че донякъде ме насили в тази ситуация?

-           Ти ли си жертвата? Моля ти се, не ти беше окована.

Свих рамене.

-           Казвам само, че снощи на сцената нямаше жертва, само група съгласни възрастни.

Тя клатеше глава.

-           Не, аз знам какво видях.

-           Знаеш какво щеше да изпитваш, ако ти беше окована на сцената и третирана по този начин, и приемаш, че понеже ти би се чувствала така, затова и всички останали трябва да се чувстват по този начин. Не всички възприемат нещата по един и същи начин.

-           Знам това. Не съм дете.

-           Тогава спри да се държиш като такова.

Тя се изправи и ме загледа отгоре надолу, с ръце свити в юмруци и поставени на хълбоците й.

-           Не се държа като дете.

-           Права си, държиш се прекалено осъдително за такова.

Зербровски извика.

-           Анита, трябва да се размърдаме.

Изправих се, изтупах задната част на дънките си и извиках:

-           Идвам. – Погледнах към Арнет и се опитах да измисля нещо, което можеше да оправи нещата поне малко. Нищо не ми хрумна. – Натаниел е моят любим, Джесика, никога не бих го наранила.

-           Видях те да го нараняваш – каза тя, и хвърли думите в лицето ми, както беше хвърлила и думата „жиголо“.

-           Той не го вижда по този начин.

-           Той не познава нищо по-добро – заинати се тя.

Усмихнах се и се удържах да не се разсмея с един от онези смехове, който е наполовина нерви и наполовина раздразнение.

-           Искаш да го спасиш. Искаш да яхнеш коня си и да го спасиш от деградиралия му живот.

Тя не каза нищо, само ме изгледа лошо.

-           Анита, трябва да вървим, сега – извика Зербровски. Той стоеше до отворената врата на колата си.

Погледнах назад към Арнет.

-           И аз някога смятах, че Натаниел има нужда от спасение, че има нужда да го поправя. Това, което не разбирах е, че той не е счупен, е, не е по-счупен от всички останали. – И това вероятно беше повече истина, отколкото дължах на детектив Джесика Арнет. Оставих нещата така и затичах към колата на Зербровски. Той ме попита как е минало с Арнет. Казах му че можеше да е и по-добре.

-           Колко по-добре? – попита той, докато се промъквахме покрай новинарския бус и тълпата зяпачи.

-           О, например, както клането в деня на Свети Валентин можеше да е по-хубав купон.*

(*Сцена от филма „Ал Капоне“, в която група мафиоти са брутално застреляни на Свети Валентин)

Той ми хвърли поглед.

-           Исусе, Анита, не е ли достатъчно че ти и Долф сте си ядосани, та трябваше да се заяждаш и с Арнет?

-           Не съм се заяждала с никой от двамата. Знаеш, че не аз започнах проблемите с Долф. – Минавахме покрай лентата и бариерите, които униформените бяха отместили, за да минем. Телевизионният екип беше насочил камерата право към нас. Прекрасно. Устоях на нуждата да им покажа среден пръст или нещо пак толкова детинско.

-           Не трябваше да казвам това за Долф. Знам че не ти го започна.

-           Благодаря.

-           Какъв й е проблемът на Арнет?

-           Ако иска да знаеш, ще ти каже.

-           Няма да споделиш първо твоята версия?

-           Никой никога не вярва на моята версия, Зербровски. Аз съм шибана примамка за ковчег. Ако чукаш вампири, значи би направила и всичко друго, нали? – И просто така, аз започнах да плача. Не шумно, но със сълзи, истински сълзи. Обърнах се настрани и се загледах през прозореца. Нямах никаква идея защо плачех. Глупачка, такава глупачка.

Наистина ли ми пукаше какво мислеше Арнет за мен? Не. Интересуваше ли ме, ако очернеше репутацията ми пред останалата част от Отряда? Да, предполагам, че да. По дяволите.

Зербровски или беше толкова изумен че плачех, че не знаеше какво да каже, или се отнасяше към мен като към всяко друго ченге. Ако някой не иска да виждаш, че плаче, не го виждаш. Зербровски караше към Църквата на вечния живот, концентрирайки се на пътя като идиот. Аз гледах през прозореца през цялото време и плачех.

64

Паркингът беше пълен, и имам в предвид съвсем пълен. Толкова пълен, че на Зербровски му се наложи да спре в паркинг зоната запазена за случай на пожар. Маркони и Смит бяха в колата след нас, заедно с две маркирани коли. Изглежда Зербровски беше планирал стратегията ни, докато аз се бях опитвала да оправя нещата с Арнет. Очевидно или Ейбрахамс, или Арнет бяха оставени да отговарят за мястото на убийството. Залагах на Ейбрахмс. Тази вечер не бих оставила Арнет да отговаря дори за отбор от малката лига*. Разбира се, може би в точно този момент бях малко предубедена.

/*Малката лига са детски отбори по бейзбол, организирани обикновено с помощта на родителите/

Той постави двама униформени пред вратите и им каза да извадят свещените си предмети.

-           Няма да пускате никой да си тръгва, преди да се консултирате с мен. – Това беше ясно. Предположих че сигурно имаше друга врата откъм залата за енориашите и след като имахме достатъчно хора, за да я покрием Зербровски само кимна и каза – Направете го. – Изглеждаше, сякаш Долф говори чрез него, но вършеше работа. Всички просто правеха това, което казваше.

Маркони поклати глава и каза това, което си мислех.

-           Доста командващо излъчване имаш тази вечер, Зербровски.

-           Просто ревнуваш, че играе Долф по-добре от тебе.

Маркони ми се усмихна и кимна. Но ръката му стоеше на колана и беше преместил пистолета си малко по-напред. Понякога, колкото си по-напрегнат, толкова повече се шегуваш.

Смит беше достатъчно нов, така че очите му проблясваха  и почти потреперваше от нетърпение, като куче, подръпващо каишката си. Не беше детектив от повече от месец, а това може да те направи нетърпелив да се докажеш. Надявах се да не е твърде нетърпелив, след като аз го бях препоръчала.

Зербровски забеляза и ми кимна, че ще да го държи под око. Потърси съвета ми само за едно нещо.

-           Да влезем шумно или тихо?

Помислих за секунда, после свих рамене.

-           Те знаят, че сме тук, Зербровски, поне тези, които са в задната част.

-           Могат да ни чуят?

Кимнах.

-           Но нека поискаме някой от разпоредителите в задната част да потърси Малкълм. Нищо не ни струва да сме любезни.

Той кимна, после тръгна към големите полирани дървени врати. Преди да успее да ги бутне, един мъж ги отвори отвътре. Той беше млад, с къса кафява коса и очила. Бях го виждала преди, по време на друг случай. Името му започваше с Б, като Брендан, или Брайън, или Брус, нещо подобно. Брус, помислих си. Той затвори вратата зад себе си, преди да успеем да хвърлим повече от поглед на хората, обръщащи се да зяпат. Кафявите му очи бяха все така красиви зад очилата, а на врата му все още имаше заздравяващи следи от ухапвания. Сякаш не беше минало никакво време, но беше приятно да знам, че все още е между живите.

-           Прекъсвате богослужението ни ли? – гласът му беше тих и премерен.

-           Ти беше Брус, нали?

Очите му се разшириха съвсем леко.

-           Изненадан съм, че ме помните, госпожице Блейк.

-           Всъщност шериф Блейк – казах с усмивка.

Очите му отново се разшириха.

-           Трябва ли да ви поздравя?

-           Протака ли? – попита Зербровски.

-           Не и по начина, по който ти имаш в предвид – отговорих. – Не иска да прекъсваме службата, но не мисля, че нарочно би прикривал убиец.

Това ми донесе още едно разширяване на очите.

-           Убиец? За какво говорите, госпожице Блейк? Ние от църквата не проповядваме насилие в нито един аспект на живота ни.

-           В дома на един от членовете ви има мъртва жена, която би поспорила с това, ако можеше – каза Зербровски.

Болезнено изражение прекоси лицето на Брус.

-           Сигурни ли сте, че е домът на един от нашите членове?

И двамата кимнахме.

Брус сведе поглед към земята, после кимна, сякаш беше решил нещо.

-           Ако останете в задната част на църквата, ще кажа на Малкълм какво е станало.

Зербровски ме погледна, сякаш за да попита дали това е добре. Аз свих рамене и отговорих:

-           Разбира се.

Брус се усмихна, очевидно облекчен.

-           Добре, добре, само говорете тихо. Това е църква и провеждаме служба. – Той ни поведе през много полираните врати. Униформените останаха отвън, но Маркони и Смит ни последваха.

След вратите нямаше вестибюл. Водеха директно в нефа на църквата, така че внезапно се оказахме изправени пред пейки, пълни с богомолци. Вампирите близо до вратата вече поглеждаха към нас.

Брус ни махна да останем там, където сме, после заобиколи отдалеко пейките, отивайки към страната под стъклата с червено-сините абстрактни витражи. Там, където трябваше да стоят статуи на светци или кръстния път*, или поне един-два кръста, нямаше нищо друго, освен голи бели стени. Може би затова църквата винаги ми изглеждаше недовършена, гола, сякаш стените имаха нужда от дрехи.

(*серия от 14 картини, изобразяващи мъките на Христос)

Винаги ми е било некомфортно, когато трябва внезапно да се изправя пред група хора. Да съм на дисплей, особено, когато става въпрос за потенциално враждебна група. Зербровски си беше поставил усмивка, онази „Радвам се да се запознаем“ усмивка. Онази, която най-после бях осъзнала, че е неговата форма на празно изражение. Маркони изглеждаше, сякаш скучае. Много ченгета овладяват до съвършенство изражението на скука „Виждал съм и по-лоши неща“ само след няколко години в службите. Лицето на Смит цялото светеше като на дете на коледната сутрин. Той оглеждаше всичко, без да се притеснява от втренчената тълпа. Предполагам че на повечето полицаи не им се случва често да оглеждат Църквата на Вечния живот отвътре или да видят стотици вампири на едно място. По дяволите, дори на мен обикновено не ми се случваше да видя толкова много на едно и също място, по едно и също време.

Първите няколко редици успяха да ни огледат набързо, но погледите се разпространиха оттам навътре. Бързи погледи, придружени с шепот, се разпространиха из стаята като вятър. Вятър, който накара лица да се обръщат към нас, очи да се разширяват, изпрати още повече ядосан шепот из стаята, докато не се сблъска с амвона и странно празното пространство в предната част на църквата.

Малкълм стоеше на белия олтар, но вече беше пристъпил иззад него и се придвижи към едната страна, така че да може да посрещне Брус, докато младият мъж се приближаваше към едната страна на подиума. Дори стъпалата, водещи към него, бяха бели. Единственият цвят беше ивица син плат, който висеше в задната част на храма. Великолепно кралско синьо, което леко се движеше на въздуха, сякаш платът не стоеше плътно до стената. Зачудих се какво ли има зад плата. Това беше единствената разлика в сградата, откакто бях влизала в нея преди около три години. Преди почти две години сградата беше атакувана с бомби от десни екстремисти. Атаката не беше спряла църквата. Дори беше донесла на Църквата на Вечния живот някои от най-добрите репортажи по националните и международни медии и бяха потекли дарения от хора, които не бяха толкова много за вампирите, колкото против насилието. Бях видяла какво беше останало, след като пожарникарите бяха приключили със сградата. Стоейки сега тук, никога не бих предположила, че и най-малкият огън е горял в тази бяла, блестяща стая, да не говорим за бомба.

Малкълм поговори с Брус встрани от зоната с олтара. Никак не бях изненадана, когато слезе по широката централна алея между пейките. Брус го последва. Първото нещо, което забелязваш при Малкълм е, че късите му руси къдрици са точно в цвета на перата на кадънка. Това правят триста и повече години тъмнина с ярко русата коса. Следващото нещо е, че е висок и почти болезнено слаб, така че изглежда още по-висок, отколкото е. Тази вечер носеше черен костюм със скромна кройка, но благодарение на модните увлечения на Жан-Клод, знаех че просто изглеждащият костюм беше шит специално за това стройно тяло и вероятно струваше повече от това, което изкарват повечето хора за месец. Ризата беше синя, което помагаше да се откроят очите му с цвета на яйцата на червеношийка. Вратовръзката му беше тясна и черна със сребриста игла без украса. Отблизо, след като успееш да погледнеш покрай косата и очите, Малкълм имаше много ъгловато, почти грозновато лице, сякаш ръбовете му имаха нужда от заглаждане, преди чертите му да могат да си паснат.

Първият път, когото очите ми бяха попаднали върху Малкълм го бях помислила за красив, но носейки дори един вампирски белег, виждах разликата. Той се гордееше, че не използва вампирските си сили върху нас, простите смъртни, но се хабеше достатъчно, за да направи да изглежда красив. Позволяваше си толкова умствена ебавка. Суета, всичко е суета.

Някога също така го смятах за един от най-могъщите вампири в Сейнт Луис. Сега, докато се приближаваше към мен, изглеждаше някак снижен. Или може би просто аз се прикривах толкова добре, че силата му не успяваше да се промъкна върху мен. Може би.

Той протегна една от големите си длани, която винаги изглеждаше, сякаш трябва да принадлежи на по-масивно тяло. Протегна я някак си по средата между мен и Зербровски, сякаш не знаеше кой е отговорникът и не искаше да обиди никого. Последният път, когато се бях виждала с Малкълм, не ми беше предложил да си стиснем ръцете. Знаеше че няма да приема.

Тази вечер поех ръката му, защото Зербровски беше просто човек, а аз каквото и да бях „просто човек“ не го описваше.

Малкълм се поколеба по средата на ръкостискането, сякаш го бях изненадала. Но се възстанови, усмихвайки се, сините му очи светеха от удоволствието, че има възможност да помогне на полицията. Това беше лъжа. Той не ни искаше тук. Със сигурност не искаше убийство да бъде свързано с неговата църква. Не почувствах нищо, когато дланите ни се докоснаха, с изключение на това, че беше студен, което означаваше, че не се беше хранил наскоро. С изключение на това не усетих нищо, защото се бях прикрила. Напоследък бях станала много добра в прикриването. Осъзнах, че се прикривах почти толкова силно, колкото можех, откакто Жан-Клод, Ричард и аз се бяхме обвързали в онова легло. Не само чувството за вина ме беше уплашило. Така че дланта на Малкълм си беше просто длан, по-студено от обичайното, но просто длан. Добре.

Мисля че всичко щеше да е наред, ако Малкълм не се беше опитал да ми приложи малко вампирски сили. Може би се прикривах прекалено много, криейки прекалено силно какво бях, а може би той беше просто толкова арогантен. Както и да е, но той изпрати малко сила надолу по дланта си в моята.

За секунда бях зашеметена и той успя да се добере до образ на мъртвото момиче в апартамента, преди да го отблъсна назад. Нещата все още ми бяха малко неясни, относно цялото нещо с психичните способности. Имам склонност да свръхкомпенсирам, когато се чувствам атакувана. Да бе, знам, разбира се, че прекалих. Това си е типично моя черта.

Малкълм залитна назад и само това че държах ръката му, го накара да запази равновесие. Очите му бяха разширени, устата му отворена в малко „О“ от изненада. Ако беше просто някакъв могъщ вампир, опитващ се да се ебава с ума ми, щях да съм го накарала да си научи урока и щяхме да си продължим с разследването, но той беше техния господар. Научих нещо в тези няколко секунди, нещо, което не бях предположила. Всеки човек в църквата си имаше наставник и аз бях приела, че тези наставници щяха да са тези, които ще ги превърнат, когато времето им дойдеше. Знаех че наставниците пият кръв от човешките си „стажанти“, но когато ножът опреше до кокала, Малкълм правеше тези три последни ухапвания. Малкълм лично беше превърнал повечето от тези стотици вампири. Което означаваше, че когато запратих силата си в него, тя премина като някакъв огромен меч. През него и в останалите.

Внезапно сякаш можех да ги докосна, сякаш ръката ми преминаваше през дланта на Малкълм, през него и навлизаше в техните тела. Почувствах пулса им, сърцата на някои, на други китките, вратовете. Почувствах пулса на всеки от тези вампири, муден и толкова бавен. Толкова дълго, толкова отдавна е било, откакто някои от тях се бяха хранили така, както са били предназначени да се хранят. Той не им позволяваше да ловуват. Дори не им позволяваше да ходят по клубовете и да се хранят от желаещите там. Видях един безкраен поток от членове на църквата, облечени в бяло, като девствени жертви, предлагащи вратовете си. Взимайки само малко кръв, само достатъчно, никога толкова че да им стигне, едва достатъчно, че да не умрат.

Видях плътният гъст пунш в енорийската зала и разбрах че съдържаше съвсем малко кръв от поне три различни вампира. Малкълм много внимаваше в това. Не искаше по погрешка да ги обвърже с кръвна клетва към някой друг. Но никога не използваше собствената си кръв, страхувайки се какво би означавало това.

Малкълм се дръпна рязко от мен, но вече беше прекалено късно. Вее нямах нужда от него.

Погледнах покрай него към момиче с дълга тъмна коса и очила. Тя беше първият вампир, който бях виждала да носи очила. Хвана се за гърдите и знаех защо. Сърцето й биеше. Но видях и други неща. Видях че някога и тя се е присъединила тук като човек, че беше коленичила и отдала себе си, но на непорочни ръце върху покритите й рамене. Никой никога не я беше държал близо, да я притиска до тялото си, да се храни толкова мощно, че тялото й да се мята срещу неговото, а сексът да е само бледо подобие, в сравнение с това.

-           Спри – каза Малкълм, - спри и ги пусни!

Обърнах се бавно да го погледна, и каквото и да видя изписано на лицето ми, го накара да отстъпи крачка назад.

-           Ти ги даде на мен – казах, а гласът ми имаше бавно, медно звучене. Сила, такава сила. Едва снощи бях разбрала, че вампирите могат да ми служат като вид вещерски фамилиар, мислех че трябва да е вампир, с когото имам някаква връзка, но съм грешала. Можех да се храня от всичките, да ги използвам като някаква огромна немъртва батерия.

Зербровски се приближи до мен, макар че дори той потрепера, когато застана достатъчно близо, че да прошепне:

-           Анита, какво става?

-           Той се опита да използва вампирски сили, за да разбере какво знам – казах със същия този бавен, пищен глас. Гласът ми беше като нещо, което сякаш можеше да задържиш в устата си и да засмучеш, като бонбон. Това беше номер на Жан-Клод, и само тази мисъл беше достатъчна. Внезапно той беше наясно къде съм и какво се случваше. Но на него така или иначе се налагаше да знае повечето от това, което се случваше, защото той беше Господарят на града, не Малкълм. Беше запазил договора, сключен от предишната Господарка преди смъртта й, но сега… е, щяхме да помислим. Но това беше за друга нощ. Тази нощ ставаше въпрос за убийство.

-           Наранена ли си? – попита Зербровски. Звучеше, сякаш не го мислеше, но знаеше, че нещо не е наред.

-           Не – казах, - не, не съм наранена. – Помислих си „Ако мога да почувствам някои от техните емоции, ако мога да погледна лицата им и да видя спомени, какво ли още мога да направя?“.

Помислих „Ейвъри, Ейвъри, къде си?“. Почувствах отговор, като слаба игра на вятъра да докосва лицето ми. Обърнах се в посоката на този вятър, към лявата страна на редовете с пейки. „Ейвъри, Ейвъри, Ейвъри“ повтарях името му, всеки път малко по-силно, без да викам, но със сила.

Един вампир се изправи в средата на реда. Беше среден на ръст, с къса кафява коса и лице, което беше красиво по един мек и недовършен начин, сякаш едва е бил навършил законните години, когато са го убили.

Протегнах ръка към него.

-           Ейвъри, ела при мен, ела при мен, Ейвъри, ела при мен.

Той започна да си пробива път през тълпата хора. Една ръка сграбчи китката му, човешка жена клатеше глава, казвайки му:

-           Не отивай.

Той се дръпна рязко от нея и чух гласа му, сякаш стоеше до мен:

-           Трябва да отида, тя ме вика. – Обърна към мен очи, изгубени във вампирска светлина, горящи като кафяво стъкло под слънцето, но изразът на лицето му бях виждала само върху лицата на хора. Хора, омагьосани от вампирите. Хора, които не можеха да кажат не.

Богатият глас на Малкълм изпълни стаята.

-           Деца, спрете го, спрете го да не отговори на повика й. Тя е курвата на Господаря на града. Тя ще поквари нашия Ейвъри.

Трябва да кажа, че коментарът ме вбеси. Обърнах се към Малкълм и позволих на гнева да изпълни гласа ми.

-           Аз ли ще ги покваря? Мили Боже, ти си ги съсипал всичките. Откраднал си смъртните им животи и за какво, Малкълм? За какво? – Изкрещях последното и думите ми съдържаха жега, като вятър, донесен от огромен пожар.

Всичките малки вампири, които все още стояха по краищата на силата ми, изкрещяха. Бях ги наранила и то без да искам. Опитах се да компенсирам, но проблемът беше че гневът беше мой, а аз не съм много добра в успокояването на хора. Жан-Клод беше добър в това, но по негов си начин. Отново се прояви онзи стар, стар проблем, негов и на неговата линия вампири. Ако единственият инструмент, който имаш е чук, то всички проблеми започват да ти изглеждат като пирони. А ако единствените инструменти, които притежаваш са прелъстяване и терор, и се опитваш да бъдеш мил… ами, ето ви го проблема.

65

Можех да вкуся пулса им на езика си. Не само един, а стотици, сякаш внезапно някой беше набутал цял камион с бонбони в устата ми. Бонбони, които бяха твърди и сладки и се топяха бавно по езика ми, но не само череша или грозде, или друг вкус. А сякаш хиляди различни вкусове изпълваха устата ми, и вместо да е вкусно беше просто прекалено.

Не можех да избера един вкус, един пулс, който да последвам. Буквално не можех да избера само един, защото не можех да ги отделя. Давех се в прекалено големия избор. Докато не успеех да избера една нишка, която да проследя, не можех да преглътна нито един от тях. Свлякох се на колене, давейки се в хиляди различни миризми, различни кожи. Можех да надуша кожите им, онзи прекрасен аромат отстрани на врата, където, когато си влюбен, кожата мирише най-сладко. Но ароматът беше различен за всеки врат: афтършейф, парфюм, одеколон, сапун, пот. Сякаш се бях приближила до всеки от тях и бях поставила лицето си до кожата им – достатъчно близо за целувка – и бях вдишала аромата им.

Зербровски беше до мен, с изваден пистолет, но без да е насочен към някого, а някъде в зоната на тавана.

-           Анита, какво не е наред? Той ли те нарани?

Кой, помислих си, кой беше „той“? Имаше твърде много „той“. Кого имаше в предвид?

Опитах се преглътна около всички тези пулсове в устата ми, но не можех. Не можех да преглътна тази хапка, беше прекалено голяма.

Гласът на Жан-Клод се понесе в главата ми.

-           Ma petite,трябва да избереш.

Успях да си помисля „Не мога“.

-           Кого отиде да търсиш там? – попита той.

Кого бях отишла да търся? Това беше добър въпрос. Кого? Всичко се свеждаше до кого.

Зербровски сграбчи силно ръката ми.

-           Анита! Имам нужда от теб тук? Какво става?

Той имаше нужда от мен. Видях Смит и Маркони, и двамата с извадени оръжия. Те се нуждаеха от мен, защото не можеха да го почувстват. Трябваше да функционирам, да мисля, да говоря или нещата щяха да излязат извън контрол. Тази вечер бях федерален шериф, трябваше да запомня това. Спомних си и още нещо, нещо, което беше отнесено във всичките тези аромати.

Ейвъри, имах нужда от Ейвъри. Помислих си името и просто така, усетих пулса му на езика си. Кожата му миришеше на одеколон, на нещо достатъчно скъпо, та беше леко прашно и сладникаво, почти като хубав парфюм, но под него се усещаше аромат на пот. Не се беше къпал тази вечер. Мисълта ме накара да си помисля, какво ли друго освен пот не беше отмил тази вечер. И сякаш отново бях близо до него и лицето ми беше притиснато в тялото му, точно над кожата му. Дъхът ми беше топъл над кожата му и ми помогна да издухам аромата му в носа ми, в устата ми. Не просто надуших миризмите по тялото му, а ги вкусих. Лек вкус, сякаш миризмата беше по-важна, но миризма и вкус бяха подредени по начин, различен от когато и да било преди. Някак си по-интимно. Тази част не беше силата на Жан-Клод, а на Ричард и се опитах да се преборя да не мисля за него, да не отварям връзките помежду ни повече отколкото вече бяха. Не исках Ричард да се намира точно сега в главата ми.

Жан-Клод ми показа без думи или ако имаше думи, бяха прекалено бързи, за да разбера че ги е имало, като някакъв телепатичен стенограф, че ще ме предпазва от Ричард. Че няма да ме остави да се удавя в още повече усещания. Но благодарение на по-близките си връзки с Ричард можех да помириша и вкуся пътя си надолу по тялото на Ейвъри и да му се насладя или по-скоро да не бъда отвратена от него. Вълците, както и кучетата, не възприемат миризмите и вкусовете като хората. На тях им харесва, когато миришем на живи същества. Ейвъри беше правил секс и не се беше почистил след това. Не бях притеснена от това, по-скоро любопитна, защото благодарение на белезите на Жан-Клод и моята собствена сила, знаех че Ейвъри е толкова чистоплътен и педантичен за тялото си, колкото беше и за къщата си.

Зербровски стисна ръката ми достатъчно силно, че да ми остави синина.

-           Анита, по дяволите, ние не можем да го застреляме. На съдебната заповед не пише нашите имена, а твоето. Ние не сме екзекутори. Анита, събуди се.

Примигнах в посока към него и видях Ейвъри да стои почти от другата му страна. Маркони беше пристъпил напред и оръжието му беше опряно в гърдите на Ейвъри. Той не правеше нищо заплашително, просто стоеше и се опитваше да продължи напред въпреки натиска на оръжието. Опитваше се да дойде при мен. Лицето му не беше празно като на зомби, всъщност се усмихваше и присъстваше в кожата си, но аз го бях повикала и дори дуло на пистолет срещу сърцето му, не беше възпряло тази заповед.

-           Спри – казах.

Ейвъри спря да се опитва да мине напред и просто застана, чакайки. Гледаше ме с поглед, който би трябвало да е запазен само за любимото ти гадже, но нямах нищо против. Исках да изтегля ризата от панталоните му и да отъркам кожата си в неговата. Беше сексуално, вярно, но беше и същата нужда, която кара кучетата да се търкалят в миризливи неща. Просто миришеше добре и ми се искаше да взема миризмата със себе си и да я проуча, когато ми е удобно. В този момент разбрах, че вълците и кучетата колекционират миризми така, както хората събират камъни или отглеждат растения – просто защото ги харесват и смятат че са красиви. Някои миризми са като любим цвят - просто те правят щастлив, фактът че „пот“ и „застояла миризма на секс“ бяха „красиви“, за тази част от мен, която беше Ричард, беше загадка, която щях да решавам друг ден. Сега просто се опитах да не се вглеждам в нея твърде отблизо и да не направя физически това, което вече бях направила свръхестествено.

-           Добре съм, Зербровски. – Но гласът ми беше далечен и мързелив от сила. Това не можех да променя, но когато ме изправи на крака, можах да се задържа. Браво за мен. Направих крачка напред и казах – Всичко е наред, Маркони, аз му казах да дойде при мен.

Маркони имаше странен израз на лицето:

-           Не и на глас.

Свих рамене.

-           Съжалявам за това. – Но не гледах Маркони, а Ейвъри. Гледах го така, както се гледа любим, но това беше обвързано с храна и миризма, и неща, които бяха толкова нечовешки, че се затруднявах да ги определя. Исках да го бележа с миризмата си. Той беше мой. Исках да обвия тялото си в миризмата му и да си мисля за тези миризми и какво означаваха. Сякаш миризмата беше фотография на местопрестъпление. Можех да си я нося и да я „разглеждам“ отново и отново, и да мисля над нея. Обонянието току що се изкачи от някъде близо до дъното на списъка ми със сетива, към второто място след зрението, а се задържа зад него защото бях прекалено много примат, за да се доверя толкова много на носа си.

-           Приберете оръжията – каза Зербровски, - и добре дошли в широкия свят на странните вампирски случки. – Не звучеше щастлив, но не погледнах как изглеждаше лицето му с този тон, защото това означаваше да отместя поглед от Ейвъри, а аз не исках да го правя.

Той беше малко прекалено прегледен за моя вкус. Косата му беше меко, нежно кафяво, подстригана късо, като на баща или дядо. Мъжката прическа, която не беше излязла от мода през последните петдесетина години. Очите му пасваха на косата – меко кафяво. Веждите му бяха по-тъмни от косата и се извиваха перфектно, както повечето мъжки вежди, докато жените трябваше да ги скубят, за да постигнат тази линия над очите. Нямаше достатъчно мигли, но изглеждаха по-плътни, отколкото наистина бяха, заради тъмния им цвят. Лицето му беше нежен овал, само тъмната ивица набола брада го спасяваше да не изглежда по-млад, отколкото беше. Беше висок почти метър и осемдесет, но изглеждаше по-нисък, макар че не бях сигурна защо. Всичко в него говореше, че това беше човек, на когото никога не се беше случвало нещо особено лошо. Не само лицето и цветът му бяха меки и спокойни, а и самият той. Имаше този вкус в главата ми, на някой който никога не е бил тестван. Как се ставаше вампир без да загубиш тази мекота?

Долових тъга от него, но не го усещах като някой, който току що бе убил жена, нарочно или случайно. Дали грешах? А може да не е бил единственият вампир в онзи неопетнен апартамент?

Ейвъри стоеше пред мен с израз на тъга, силна тъга. Знаеше ли? Той ли го беше направил?

На църковната врата се почука. Мисля че звукът стресна всички ни. Човек не чука на вратата на църква. Влизаш или не влизаш, но не чукаш. Един глас извика:

-           Сержант Зербровски?

Зербровски отиде до вратата и надникна навън. Когато се върна, носеше в ръка лист хартия. Беше по-дълъг от преди, но повечето добавки бяха неща, които щяха да ме запазят да не вляза в затвора и не биха направили нищо за здравето на Ейвъри.

Зербровски се приближи към мен, държейки хартията. Отворих я и я прочетох, макар че вече знаех какво беше това. Това беше заповедта ми за екзекуция. Дните, когато всеки ловец на вампири щеше да убие някого, без първо да е видял заповедта бяха останали в миналото, но аз бях започнала да внимавам преди някои други. И никога не бях осъждана успешно. Един от колегите ловци все още беше в затвора, задето си беше свършил работата преди да станат готови документите. Всички, които работеха заедно с мен, знаеха че нямаше да има лов на вампири, без това малко парченце хартия. С него имах почти неограничени пълномощия.

Прегледах го. Беше почти стандартно. Можех законно да преследвам и заловя вампира, или вампирите, отговорни за … прочетох имената на жертвите. Това ми помогна да се фокусирам. Помогна ми да си спомня защо вършех тази работа … и всички други жертви, които могат да последват. Бяха ми дадени пълномощия да използвам цялата сила, нужна ми за да открия и спра убийствата на тези хора. Освен това бях упълномощена да направя всичко по силите си, за да изпълня тази заповед по най-бързия начин. Носителят на тази заповед можеше да влезе във всяка сграда, преследвайки заподозрени. Всяка личност или личности, хора или други, които застанат на пътя на изпълнение на задълженията ми, губят правата, дадени им от Конституцията на Съединените щати и Щатът на Мисури. Имаше и други правни подробности, но всичко се свеждаше до това че можех да се обърна, да опра дулото на пистолета си в главата на Ейвъри, да дръпна спусъка и полицията не само нямаше да ме спре, но и трябваше да ми помогне да изпълня дълга си.

Цялата идея за заповедите за екзекуция беше създадена, когато вампирите за пръв път бяха получили законови права и вече не можеше да ги убиеш веднага, само защото са вампири. Някога заповедта ми изглеждаше като подобрение на ситуацията, а сега я погледнах и си помислих: „Ъх. Ами ако Ейвъри не го е направил? Ами ако е невинен?“

Погледнах Зербровски, а той ме познаваше достатъчно добре, че да се намръщи.

-           Не ми харесва този поглед. Винаги означава, че си на път да ми усложниш работата.

Усмихнах му се и кимнах.

-           Съжалявам, но искам да съм сигурна, че използвам заповедта върху правилните вампири.

Малкълм пристъпи напред.

-           Бих искал да видя тази заповед, ако засяга църквата ми и последователите ми.

Измъкнах я, отворих я, но я задържах в ръката си.

Очите му пробягаха по страницата и той поклати глава.

-           А нас наричате чудовища.

-           Не го приемай лично, Малкълм, някои от най-добрите ми приятели са чудовища. – Сгънах заповедта и я прибрах.

-           Как можеш да се шегуваш, когато си дошла да убиеш един от нас?

Богомолците се раздвижиха и започнаха да се надигат. Те бяха стотици, а ние само няколко. Нещата можеха да станат неуправляеми, а не исках това. По закон, ако някой се намесеше, можех да убия и него. Последното нещо, което ми трябваше, беше църква пълна с мъченици.

Малкълм сякаш прочете мислите ми или аз прочетох неговите, защото той тръгна към вратата. Маркони го спря с вдигната ръка, без да го докосва съвсем.

-           Не искаме неприятности – каза Зербровски,  - ти също Малкълм.

-           Какво се предполага, просто да ви оставя да изведете един от богомолците ми оттук, знаейки че можете да го накарате да коленичи на паркинга и да го екзекутирате? Какъв човек трябва да съм, за да отстъпя просто настрани и да оставя това да се случи?

Помислих си „По дяволите“.

-           За кого сте тук? – попита Ейвъри и гласът му беше като останалата част от него, мек и несигурен. Дали всичко беше игра?

-           За теб, като начало – казах.

Кафявите му очи се разшириха.

-           Защо?

-           Ако се опитате да го вземете, ще застанем пред вратата. Ще трябва да се покатерите през телата ни, за да го вземете с вас.

Погледнах Малкълм и разбрах, че не говореше сериозно. Спекулираше. Рискуваше, че няма да искаме да се катерим по телата на църковните членове, за да изпълним тази заповед тук и сега. Че ще се махнем и ще вземем Ейвъри някой друг път. Обикновено обичам да изпълнявам заповедите бързо, но тази вечер щеше да е по-добре да я отложим за по-късно, когато нямаше да сме пред немъртвия Били Греъм и паството му.

Зербровски ме погледна.

-           Ти си ловецът на вампири, Анита, ти трябва да решиш.

-           Благодаря – казах, но имах една идея. Все още можех да вкуся Ейвъри. Усещах го като невинен, но можех ли да разбера със сигурност? Малкълм се беше опитал да изтегли специфично знание от мен и аз го бях обърнала срещу него. Бях получила знание от вампирите му. Бях получила съвсем специфични образи за това как се хранеха и живееха. Можех ли да се концентрирам и да получа нещо по-специфично? Струваше ми се, че мога. Струваше ми се, че ако докоснех Ейвъри, можех да знам всичко в главата му, в тялото му, в душата му. Че ако го докоснех, щеше да стане мой, мой по начин, който до тази вечер не бях искала. Внезапно идеята не беше чак толкова лоша.

Наведох се към Зербровски и прошепнах:

-           Мога да го усетя в главата си. Мисля че мога да разбера какво е видял снощи.

-           Как?

Свих рамене.

-           Странни некромантски неща, свръхестествени, магия, както искаш го наричай.

-           Заповедта не ти позволява да използваш магия на хората ми.

Погледнах Малкълм и погледът ми вече не беше особено приятелски.

-           Позволено ми е да използвам каквато сила или умения смятам за нужни. Така че, всъщност да, мога да използвам магия, ако ми върши работа.

-           Няма да ти позволя да го омагьосаш.

-           Да ти е хрумнало, че не искам да го убивам, ако не го е извършил? Ако му извадя сърцето и му отрежа главата, а утре открием, че не го е извършил той, какво се предполага да направя, да кажа „Опа, съжалявам“? – Започвах отново да се ядосвам. Поех си дълбоко въздух и преброих бавно до пет. Нямах търпение да броя до десет. – Не искам да го убивам, Малкълм. – Последното не беше ядосано, звучеше почти като съжаление.

Малкълм ме погледна с израз, който преди не бях виждала. Опитваше се да реши дали лъжех.

-           Чувствам съжалението ти, Анита. Уморила си се да убиваш, също като мен.

Виждате ли, това е проблемът с вампирите, пускаш ги на сантиметър в главата си, а те навлизат един метафизичен километър. Не ми харесваше, че може така да ме разчита, особено не и с вдигнатите ми щитове. Разбира се, не бях сигурна колко високо бяха вдигнати щитовете ми. Дали не ги бях свалила, за да вкуся вампирите? Помислих си за щитовете си и да, бяха паднали или се бяха пробили под натиска на вълната от миризми и вкусове, и кръв, течаща през мудни вени. Тръгнах отново да ги вдигам, но преди това имах да свърша нещо.

Погледнах Малкълм.

-           Ще докосна Ейвъри. Ще погледна вътре в него и ще видя какво мога да видя. Няма да го нараня, не и нарочно. Искам истината, Малкълм, това е всичко. Дай ми думата си, че ако е виновен, ще ме оставиш да го взема.

-           Как ще разбера какво си открила от него?

Усмихнах се и отново не беше приятна усмивка.

-           Когато ти кажа, ако ти кажа, докосни ме и ще знаеш каквото знам и аз.

Той ме погледна и аз отвърнах на погледа му. Имахме един от онези моменти на неизговорени въпроси. Знаех че се беше опитал да измъкне информация относно вампирско убийство, когато беше стиснал ръката ми. Имаше щати, където дори това би го поставило в един кратък списък, списък на вампири, които започваха да стават опасни. Знаех какво е направил и имах заповед, която ми предоставяше достатъчно свобода на действие, че можех да се престоря че се опитва да прикрие собственото си участие в убийствата. Искам да кажа, че нямаше да има процес. Никога нямаше да ми се наложи да доказвам подозренията си в съда.

Малкълм си пое въздух толкова дълбоко, че раменете му се разтресоха нагоре и надолу. Кимна един път, късо, рязко и почти несръчно, сякаш не беше сигурен, че идеята е добра, но въпреки всичко щеше да го направи.

-           Можеш да докоснеш Ейвъри. Ако той иска да го докоснеш. Можеш да използваш белезите си с Жан-Клод, за да се опиташ да откриеш истината.

Не го поправих, че щях да използвам повече собствената си некромантия, отколкото силите на Жан-Клод. Всеки имаше нужда от някакви илюзии, дори и вампирите-господари.

Обърнах се към Ейвъри.

-           Съгласен ли си с това, което съм на път да направя?

Той се смръщи объркано. Започвах да си мисля че не беше толкова умен, колкото изглеждаше, а това щеше да е голям срам.

-           Какво искаш да направиш?

-           Да те докосна – казах.

Устните му се извиха нагоре в почти незабележима усмивка, която обаче изпълни очите му с повече смях, отколкото се показваше на устните му.

-           Да – каза, - да, моля.

Протегнах ръце към него и се усмихнах.

-           Ела при мен, Ейвъри. – И просто така, той направи тези няколко стъпки напред. Коленичи пред мен, без да съм му казвала. Повдигна лице към мен и на него бяха изписани две неща: нетърпение и абсолютно и пълно доверие. Не той не беше умен, а аз. Аз го бях омаяла. Бях го омаяла по начина, по който вампир-господар омайва човек. В този момент преди да го докосна се зачудих, ако бях извадила пистолет и го бях опряла в главата му, дали щеше да потрепне или щеше да продължи да ме гледа с тези доверчиви очи, докато дърпах спусъка?

66

Кожата му беше мека, дори и наболата му брада бе по-мека, отколкото изглеждаше, и много черна на фона на бялата му кожа. Още с докосването на брадата разбрах, че косата му ще бъде мека, че нищо по тялото му няма да е грубо или твърдо. Целият беше… мек.

Той ми се усмихна с блажена усмивка, сякаш виждаше нещо удивително. След като гледаше към мен, знаех че не е удивително, защото беше мен. Бях много неща, но удивителна не беше едно от тях. Движение ме накара да отместя поглед от лицето на Ейвъри. И други вампири се бяха надигнали от местата си. Някои стояха между редовете, изглеждайки объркани, сякаш не бяха сигурни защо бяха станали. Шепа от тях бяха вече на главната пътека, но бяха спрели, сякаш преди това са заели къде отиват, но сега вече не бяха много сигурни. Но имаше и други, дузина или някъде там, които се намираха на главната пътека и не изглеждаха объркани. Гледаха ме по начина, по който ме гледаше и Ейвъри, сякаш бях отговорът на молитвите им. Изнервяше ме да видя такъв поглед на нечие лице, а на толкова много, всичките вампири, всичките непознати… Нервна не описваше как се чувствах. Уплашена, да, уплашена, горе-долу ставаше.

-           Омагьосала си ги – каза Малкълм. Звучеше ядосан.

-           Както ти хората ли? – попитах.

-           Аз не използвам силата си върху хора.

-           Искаш да кажеш, че не използваш никаква сила, за да се направиш по-красив за пред хората и дори за пред по-нисшите вампири?

Той примигна със сини очи към мен, очи, стоящи на лице, което беше хубаво, но не беше същото, което ми беше показал първите няколко пъти, когато се бяхме срещали.

-           Това би било суета – каза най-накрая, с много тих глас.

Не беше отрекъл, но не се заядох. Главното ми притеснение за „суетата“ му беше, ако използваше вампирски сили, за да изглежда по-добре, за какво ли друго ги използваше? Но това беше проблем за друга вечер.

Ейвъри притисна бузата си към дланта ми, без да се потърква, както го правеха леопардлаците, но припомняйки ми, че все още беше там. Погледнах надолу към него, после вдигнах очи към другите вампири, чакащи на пътеката. Почти се беше образувала опашка, сякаш щом приключех с Ейвъри, щеше да е ред на някой друг. Не го бях направила нарочно и не знаех как да го премахна.

Помислих „Жан-Клод“. Шепотът му пробяга през мен, потрепери покрай кожата ми и това потреперване премина по ръката ми и във вампира в краката ми. Това накара Ейвъри да притвори очи и почти да се олюлее.

Прошепнах:

-           Това не ми помогна, Жан-Клод. Искам да го спра, не да го влоша.

-           Аз не притежавам таланта да чета чужди мисли и чувства,ma petite, не и до такава степен. Не моята сила си взела назаем.

-           Чия тогава?

-           Бих предположил на Малкълм. Той я използва пръв върху теб.

-           И просто така, тя е моя завинаги?

-           Вероятно не завинаги, но засега. Използвай я бързо,ma petite, защото може да отслабне.

-           А какво да правя с привличането?

-           Получи информацията си от този, после ще ти помогна да овладееш точно тази сила. Засега ще се оттегля, за да не правя нещата по-лоши. – И тъй като държеше на думата си, той просто изчезна. Някога неговото оттегляне решаваше проблема с привличането, но не и сега. Сега си останах с Ейвъри в краката ми и останалите, все още втренчени в мен, все още чакащи, все още искащи. Искащи какво? Какво в името Божие трябваше да направя с тях? Поех си дълбоко въздух и бавно го изпуснах. Всеки проблем по реда си. Всяко бедствие по реда си или няма да можеш да се справиш.

Погледнах надолу към бледо кафявите очи на Ейвъри и си помислих „Какво се случи снощи в апартамента ти?“. Видях образа на жена, мъртвата жена, но този път беше жива. Забелязах и друга жена, но не можех да я видя ясно. Сякаш част от образа беше замъглен.

Ейвъри притисна лице към ръката ми и мъглата малко се повдигна, но все още не можех да видя втората жена. Използвах силата на Малкълм, но повечето от това, което беше в мен, беше много по-интимен вид магия. Вдигнах и другата си ръка, обхванах лицето на Ейвъри между дланите си и мъглата се поизчисти още малко, но изглеждаше все едно гледах филм на екран, който беше надран на места. Толкова бях заета да видя частта от екрана под „надраното“, че не внимавах в останалата част. Ейвъри и съвсем живата жена се сближаваха и то бързо. Или способността ми да се засрамвам беше намаляла, или когато работех, просто работех. А аз работех.

Знаех че вампир може да накара хора да забравят часове и дори дни, но не бях срещала досега някой, който да може да замъгли само частта от спомена за себе си. Това беше ниво на контрол на силата, което беше ново за мен. Плашещо ново.

Помагаше да докосвам лицето му повече, защото независимо дали ми харесва или не, силата на Жан-Клод и моята растяха с физическата близост. Надвесих се над лицето на Ейвъри, наведох се към него с ръце, обхващащи лицето му. Той не затвори очи, когато се приближих да го целуна, но аз затворих моите. Винаги си затварях очите. Устните ми докоснаха неговите и жената от другата страна на леглото имаше кафява коса. Целувката премина в притискане на усти и косите на жената бяха меки кафяви вълни, които изпълниха дланта на Ейвъри, по-меки отколкото изглеждаха. Лицето й се обърна към очите му и мъглата отново се настани над зрението му. Не можех да видя лицето й. Добре, помислих си „Името й, Ейвъри, дай ми името й“, но в главата му имаше само гърмяща тишина, сякаш и там нещото, което му беше причинила я запазваше в безопасност или поне в анонимност.

Споменът не беше като заснет с камера, а беше от гледната точка на Ейвъри. Можах да видя надолу по тялото му, че е гол, и двете жени бяха голи, но все пак лицето й… Не можех да видя лицето й.

Свлякох се на колене, продължавайки да го целувам. Ръцете му се обвиха около мен и когато ни притисна заедно, оставих тялото си да се разтопи в усещането на прегръдката му, на плътта му. Отдадох се на целувката, на прегръдката и сякаш светкавица проряза спомена. Цветовете станаха по-ярки, знаех какъв е вкусът на устата на Сали Кук. Можех да подуша парфюми, един с по-остра миризма, с повече алкохол и другият, онзи прашен мускусен аромат на нещо скъпо. Лицето на вампира беше като кристал в главата ми, в неговата глава. Името й беше Нели, беше вампир-господар и го беше срещнала в стрийптиз клубовете, а не в църквата. Тя беше довела стриптизьорката, която Ейвъри познаваше като Моргана.

Сякаш изведнъж имах достъп до всичко, което Нели му беше казвала, все едно бях отключила компютърен файл и внезапно информацията се изля. Тя беше говорила за своя господар, когото Ейвъри не беше срещал. Нейният господар, който бил истински вампир-господар, не като Малкълм. Някой, който знаел как да ловува, как да се храни, как да бъде истински хищник. Ейвъри се беше опитал да се отдръпне от нея, но тя го беше преследвала. Мисълта ме доведе до спомен за Нели и друга жена вампир. Втората вампирка много приличаше на Нели, толкова че можеше почти да й бъде близначка. Нейното име беше Надин и тя беше много по-млада, много по-слаба. Но те си приличаха и в момента, в който видях това, осъзнах че приличаха на Ейвъри. Имаха еднаква мека кафява коса, еднакви нежни овални лица, бледо кафяви очи. Можеха да са роднини. Надин и Нели се бяха карали, след като бяха правили секс с него. Надин не искаше да споделя Нели редовно.

Ейвъри беше използвал това като извинение отново да се отдръпне, но след това Нели се появила онази вечер в клуба и водела Моргана със себе си, предложили му и той не отказал. Вкусих вината му. Беше достатъчно истинска. Беше нарушил толкова много от правилата на църквата. Клубът, стриптизьорката, а Нели беше опасна, това го знаеше, но не и точно колко опасна.

Беше се хранил от жената, от врата й, после беше правил секс с Нели. Смятал че вечерта е приключила, но Нели започнала да се спуска към слабините на другата жена. Искала той да се нахрани от бедрото й. Да се нахрани от това най-интимно място, но нещо относно това го паникьосало. Може би заради погледа в очите на другия вампир. Меко кафяво на цвят, но това, което и двамата видяхме в тези очи беше твърдо и той разбрал, че ако не се изправи и си тръгне, тя ще може да го уговори за каквото и да е, за всичко.

Грабнал дрехите си, изскочил от спалнята, облякъл се в дневната и оставил Моргана жива и щастлива в леглото с Нели. Отишъл в църквата и използвал един от ковчезите, който държаха в мазето за спешни случаи. Опитвал се да събере кураж да каже на Малкълм за Нели и плашещото й предложение, за вампирът-господар, който знаел как да ловува. Един господар, който активно набирал членове на църквата за страховитата си малка група. Но Ейвъри искал да изчака до след края на службата в църквата. Тогава съм дошла аз и плановете се променили.

Прекъснах целувката бързо и рязко, както изплуваш на повърхността на басейн, когато си бил твърде дълго под вода и имаш нужда да си поемеш въздух. Това ме остави задъхана настрани от устата му, на сантиметри от лицето му, така че се взирахме един в друг с широко отворени очи. Ако мислех ясно, щях да потърся отговора на следващия си въпрос по същия начин, по който беше отговорил на останалите, чрез докосване и вампирски номера или може би трябваше да кажа некромантски номера? Каквото и да беше, втренчена в лицето му от сантиметри и виждайки нещо близко до вярност, изписано на лицето на този непознат, ме обърка. Жан-Клод може и да беше свикнал с това, но аз не бях, затова направих това, което винаги правя, когато съм уплашена от нови части на свръхестественото. Върнах се към нещо човешко и обикновено. Проговорих на глас.

-           Има ли някой в църквата тази вечер, който се е присъединил към Нели и господаря й?

-           Да – каза той, с глас още шептящ от целувката. – Йона, Нели каза че Йона се е срещнал с господаря й и го е харесал. Предложи ми тройка с нея и Йона. Казах не. – Все още бяхме достатъчно свързани, за да знам че беше казал последното отбранително. Идеята беше, разбира се, че той не би легнал с друг мъж, дори и заедно с жена в едно и също легло, по едно и също време. Грешеше, ако смяташе че това би му спечелило точки с мен. Харесвах мъже, които са достатъчно сигурни в собствената си мъжественост, че да ме споделят с друг мъж, всъщност напоследък това си беше направо необходимо условие, за да излизаш с мен.

Ейвъри ми се мръщеше, сякаш беше усетил част от това, което си мислех. Но нямах време да се притесняваш за това, защото Зербровски крещеше:

-           Опитва се да избяга!

Скочих на крака навреме, за да видя един от вампирите да прескача задните редици пейки. Краката му едва докосваха дървото, използвайки го, за да се отблъсква по-далеч. Почти левитация, но не съвсем. Все още не знаеше как да лети. Харесвам младите, те са толкова по-лесни за улавяне.

Той не можеше да лети, така че не можеше да пробва високите прозорци. Не го преследвах. Притичах към пътеката до далечната стена. Там имаше врата, която водеше към залата за срещи. Той не можеше да лети. Нуждаеше се от врата.

Бях извадила пистолета си. Свалих предпазителя с палец и заредих патрон в цевта, докато тичах. Вампирът отскочи от гърба на последната пейка и се приземи лек като въздух на пода. Направи една крачка към вратата и аз изкрещях:

-           Спри или ще стрелям! – Държах пистолета насочен към него с две ръце. Трудно е да вървиш и да държиш някого на прицел, но аз бях по-навътре, отколкото ми се искаше в претъпканата църква. Да, невинните хора удобно стояха на една страна, но куршумите са решителни нещица и щом дръпнеш спусъка, винаги поразяват нещо. Исках да съм достатъчно близо, за да съм сигурна, че като стрелям, няма да застраша някого другиго. Разбира се, щом извадиш пистолетите, хората започват да се паникьосват. Обикновено започват да се паникьосват по-рано, но по някаква странна причина бях стигнала далечната пътека и имах чисто поле за изстрел преди тълпата да започне да крещи и да се разпръсква. Някои от тях се разпръснаха в проклетата грешна посока. Внезапно между мен и вампира, когото преследвах имаше цивилни, които крещяха и се колебаеха.

Изкрещях:

-           Залегнете, по дяволите, залегнете! Проклятие, хванете го! – Той стигна до вратата, защото не можех да рискувам да стрелям.

Но точно зад него имаше два вампира. Двама от тези, които бяха на пътеката. Аз ли бях направила това, когато казах да го хванат? Дали бяха добри граждани или вината беше моя? По дяволите.

Тръгнах през крещящата тълпа със Зербровски зад гърба ми и Маркони и Смит плътно след нас. Пистолетът ми сочеше тавана, докато се опитвах да се промуша между хората. Крещяха заради оръжията, крещяха заради мен. Крещяха, защото можеха.

Чух Зербровски зад гърба ми да казва на униформените до задната врата какво става и да им дава описание на лошия ни вампир. Почти се бяхме измъкнали от паникьосаните цивилни. Чух различен вид крещене през високите писъци. Крещящи мъже, а не пищящи. Повдигнах* пистолета си, докато минавах през вратата, показвайки колкото можех по-малка част от тялото си. Не, не изскочих в шибаната среда на вратата, за да се правя на перфектна мишена. Този вид глупости са страхотни на филм, но в реалния живот първо се прикриваш, чак след като си оцелял се тревожиш дали изглеждаш като герой.

(*Бел.пр. - Предполагам че Хамилтън е забравила че пистолетът на Анита сочи към тавана, а не към пода, защото пише че Анита е вдигнала пистолета, който в предишния абзац, обаче сочи към тавана)

В края на коридора се водеше схватка. Нашите цивилни, единият тъмен, а другият рус бяха догонили лошия. Изглежда, че побеждаваха. Бяха го притиснали на земята, макар че и тъмнокосият цивилен лежеше на земята. Минах през вратата, държейки пистолета с две ръце, с Зербровски точно зад мен. Той извика:

-           Полиция, никой да не мърда!

Цивилните се поколебаха в схватката, защото бяха порядъчни граждани. Порядъчните граждани имат навика да слушат полицията. Не беше голямо колебание, просто спряха да се борят толкова силно, докато поглеждаха към нас. Само това, после отново се обърнаха към лошия, но той беше лош и не беше погледнал към нас, нито се беше поколебал в боя. Все пак нямаше какво да губи. Вече имах заповед, която ни позволяваше да го убием.

Двата вампира го бяха притиснали, но когато се поколебаха, един от тях сигурно беше разхлабил хватката си съвсем малко. Видях нещо сребърно да проблясва в ръката на лошия. Изкрещях:

-           Нож! – но беше твърде късно. Острието прониза тъмнокосия в гърдите. Нещо в удара изглежда порази и русия, защото той се свлече на колене до приятеля си. Може би беше решил че ние ще поемем лошия. Клекна и посегна към падналия си приятел и ако лошият беше направил както обикновено, да се обърне и да побегне през вратата, щяхме да имаме чисто поле за изстрел към него. Но той не го направи, а избута вратата с длан и наполовина изпълзя, наполовина се изтъркаля през вратата. Двамата цивилни препречваха плътно изстрелите ни.

Извиках:

-           По дяволите! – и се затичах.

67

Обезопасихме далечната врата – аз приклекнала, Зербровски прав. Маркони и Смит бяха тежест зад гърба ни, в очакване на чист ъгъл. Бяхме в залата към църквата и в средата й, между дългите маси беше вампирът. Използваше коженото си яке, за да защити лицето си от нагорещения до бяло блясък на кръстовете на двамата униформени. Те държаха оръжията си в едната длан и кръстовете с другата, както биха държали фенерчетата си на тъмно, което им позволяваше да поддържат захват върху пистолета с две ръце и все пак да показват кръстовете. Тренировките си казваха думата.

Извиках:

-           Има нож!

Видях очите на единия мъж да потрепват в посока към мен, но само за секунда.

-           Ние ще го покриваме, вие го претърсете.

-           Не ставай женчо, Рурк – каза Смит иззад мен.

-           Викай ми женчо, чак когато застанеш ти толкова близо до него.

Задържах пистолета си насочен към вампира и тръгнах бавно към него. Говорех, докато приближавах:

-           Бавно пусни ножа.

Вампирът не направи опит да помръдне, само се прикри още повече зад якето си.

Спрях да се движа и погледнах по дължина на пистолета си към него. Почувствах как утихвам вътрешно, как се оттеглям в главата си в онова далечно, странно спокойно място, където отивах, когато убивах и имах времето да се подготвя за него.

-           Ще го кажа още един път, Йона. Пусни ножа или ще те застрелям. Няма… да… питам… повече. – Целият въздух се оттегли от мен и тялото ми стана толкова неподвижно и спокойно, колкото и главата ми. Тази вечер не чувах белия шум, онази статика, а беше просто тихо. Светът се беше стеснил до присвитата фигура и нищо повече. Не чувствах съвсем полицаите или Зербровски зад мен, дори блясъкът на кръстовете се беше отдръпнал назад, така че погледът ми се беше фокусирал върху човека, който бях на път да застрелям.

Нещо падна от тази тъмна фигура, нещо сребристо, което проблясваше на бялата светлина, но аз не го отчетох наистина. Не си помислих „нож“. Бях преминала точката на връщане. Бях се решила.

Гласът на Зербровски ме върна обратно.

-           Нож,Анита, той пусна ножа. – Гласът беше нежен, сякаш разбираше че бях на ръба. Ръбът, на който един рязък глас щеше да натисне спусъка вместо мен.

Поех си въздух с остро изсвирване. Насочих пистолета в тавана, защото трябваше да спра да го насочвам към мъжа. Трябваше да го насоча другаде, иначе щях да го застрелям. По закон можех да го направя, но имахме нужда да поговорим с него. Мъртвите, истинските мъртви, не са много разговорлива тълпа.

-           Поех го – каза Зербровски. Държеше пистолета си насочен стабилно към вампира.

Кимнах и притиснах задната част на пистолета към челото си. Не го усещах студен, а топъл. Затоплен от мястото си под мишницата ми, притиснат до гърдата ми. Случвало се е да одирам гърдата си, ако сгрешах сутиена, така че от опит бях научила, че минимизиращите сутиени, които разстилаха гърдите настрани, не ми бяха приятели, когато носех презраменен кобур. Повдигащите сутиени всъщност държат гърдите ти нагоре и встрани от движенията. Само трябва да се подсигуриш, че сутиена покрива предната ти част, така че да можеш да тичаш, без да се изсипеш от него. Защо мислех за сутиени, когато имахме вампир, виновен за двойно убийство, за обезопасяване? Защото почти го бях убила. За малко да стрелям в тялото му, не защото беше време, а защото това беше нещото, което правех аз. Рядко поглеждах по дължината на пистолет, без да съм способна да дръпна спусъка.

За малко да го убия, преди да успеем да го разпитаме. За малко да го убия, защото умът и тялото ми се бяха настроили за това. Това правим, настройваме се. Поглеждаме по дулото на пистолет, дърпаме спусъка и стреляме, за да възпрем. Мъртвият е възпрян.

-           Анита, как се справяш? – попита Зербровски.

Кимнах и свалих пистолета да сочи към пода. Вярвах на Зербровски да уцели и да забави вампира. Вярвах на себе си да вдигна пистолета навреме, за да го довърша. Но в този момент си нямах доверие да застана там, с пистолет, насочен във вампира. Смешно, но е така.

-           Добре съм, Зербровски.

Той не отмести очи от вампира пред оръжието си.

-           Добре. Заповедта е на твое име.

-           Аха – казах, - на моя сметка.

Погледнах вампира, продължаващ да се крие зад коженото си яке и не почувствах нищо. Той беше просто нещо, от което исках информация. Не можех да му предложа сделка за това. Законът не разрешаваше сделки с вампири, които вече бяха убили. Но това беше проблем за друго време.

-           Бавно постави ръце на главата си и преплети пръсти. Сега!

Гласът му се чу странно заглушен.

-           Кажи им да приберат кръстовете.

-           Искаш ли да умреш в тази секунда?

Той остана тих за секунда, после гласът му отново прозвуча:

-           Не.

-           Тогава направи това, което ти е казано. Ръце на главата, пръсти преплетени, сега веднага. Сега!

Той се опита да задържи лицето си скрито в якето, със плътно стиснати очи, докато повдигаше ръце и поставяше длани на главата си.

-           Сплети пръстите.

Направи го.

-           Сега на колене.

-           Мога ли да използвам ръцете си?

Пистолетът ми отново сочеше към него.

-           Започваш да ми лазиш по нервите. Застани на шибаните си колене.

Той го направи. Бонбонче.

-           Кръстосай глезени.

-           Какво?

-           Единият глезен върху другия, кръстосай глезени.

Той го направи. Което означаваше, че беше време да го претърсим наистина. Мразя да претърсвам за оръжия някой, който е жив, толкова по-лесно е да претърсиш за оръжия мъртвец. Кога можеш да кажеш, че си убил малко прекалено много хора? Когато смяташ, че е твърде досадно да претърсваш някого, който все още може да мърда.

Поставих дулото на пистолета си до главата му.

-           Ако помръднеш, ще стрелям. Това ясно ли е?

-           Да – каза той с напрегнат глас.

Другото хубаво нещо на претърсването чак след като са мъртви е, че не чуваш страха в гласовете им и не усещаш лекото потрепване на дланите и ръцете им. Няма нужда да знаеш, че това от което са уплашени, си ти. Няма нужда да мислиш за факта, че човекът, когото докосваш ще трябва да умре и нищо, което направи той или ти, може да го спре. Законът не знае нищо за справедливост или милост. Законът познава само закона, а законът не даваше други възможности на Йона БезПоследноИме или на мен.

Той носеше и друг нож, този път на кръста, в кания от вътрешната страна на колана. Имаше и ножница на китката, която беше празна и по-голяма ножница на гърба, скрита под яката на якето му. Никога не бях срещала вампир, който да носи толкова много оръжия. Когато пусна ножа на пода, реших че съм сгрешила, когато съм видяла нож да стърчи от гърдите на другия вампир, но не, копелето го беше наръгало и му бяха останали повече от достатъчно ножове. Спомних си ножа да стърчи като удивителна в гърдите на вампира.

Това ме накара да се зачудя. Погледнах единият нож, претеглих го, докоснах плоската му страна с палеца си.

-           По дяволите, това е сребро. – Не се затичах обратно към вампира. Изчаках и им помогнах да закопчаят вампира Йона с белезници, макар да знаех, че само биха го забавили, ако наистина искаше да се измъкне. Просто не бяхме измислили нищо, което можеше да издържи на вампирската сила. Това беше една от причините да бъдат убивани, вместо да бъдат задържани за съд. Един щат беше пробвал овързани с кръстове ковчези, но това беше забранено, защото се смяташе за жестоко и необикновено. Ако бяха поискали мнението ми, щях да попитам законодателите, дали самите те биха предпочели да бъдат задържани в тясно затворено пространство до датата на съда или просто да бъдат убивани. Можех да се хвана на бас, че биха предпочели ковчега, но пък никой не ме беше питал. Бяха ме поканили да говоря пред подкомитет на Сената за правата на немъртвите, но датата продължаваше да бъде променяна или председателят на комитета да бъде сменян, или… сякаш някой не искаше комитетът да завърши доклада си. Вероятно по политически причини, но каквато и да беше истината, не ме бяха повикали. Просто бях поканена, а датата щеше да се уточни по-късно. Смешното е, че според мен комитетът щеше повече да хареса показанията ми, ако ме бяха изслушали първия път, когато ме бяха поканили. Напоследък нямах да кажа нищо успокояващо.

-           Поставете го да седне в стол. Ако опита да направи нещо, го застреляйте.

-           Къде отиваш? – попита Зербровски.

-           Ножовете са сребърни.

-           И?

-           И нашият добър самарянин вампир може да е умрял или умиращ. – Вече се движех към вратата. – Ако искаме да оцелее, имаме само минути, за да му спасим.

-           Да го спасим, как? – попита Зербровски.

Просто поклатих глава и забързах към вратата.

-           Смит, иди с нея.

Смит само промени захвата върху оръжието си, така че да го насочва с двете ръце към земята.

-           Пазя ти гърба.

Не започнах да споря за Смит. Тази вечер със Зербровски бяхме партньори. Имахме си доверие да наблюдаваме лошия вампир, но аз трябваше да проверя ранения, така че Зербровски остана със заподозрения и ми осигури подкрепление. Защото никой от двама ни нямаше доверие на друг да пази Йона, вампира. Зербровски получи убиеца, а аз получих героя. Животът беше толкова по-прост, когато вампирите не идваха с вкус на герои.

68

Не можех да видя нашия герой, заради широкият гръб на приятеля му. Блондинът все още беше коленичил до него, стискайки ръката му. Раменете на русия бяха сведени, но повдигна обляното си в сълзи лице към мен. Бледи червеникаво-розови следи показваха местата, където собствените му сълзи го бяха белязали. Сълзите ме накараха да мисля най-лошото, докато не заобиколих краката на другия вампир. Героят лежеше по гръб, но примигна с широки сиви очи нагоре към мен. Очите бяха единственото бледо нещо в него. Въздълга тъмна коса и началото на брада около широка уста. За малко да кажа на глас, това което си мислех „О, добре, не си мъртъв“, но успях да не го направя. Точка за мен.

Клекнах от другата му страна, срещу приятеля му. Ножът стърчеше от гърдите му като удивителна. По мое време бях пронизвала достатъчно вампири и можех да позная удар в сърцето, когато го видех. Кръв бликаше около острието, пропивайки се в дрехите на тъмнокосия. Кървеше обилно. Което означаваше, че или се беше хранил тази вечер, или раната беше лоша, или и двете.

-           Не разбрах че ножът е сребърен, докато не го обезоръжихме. Щях да се върна по-рано.

Смит каза:

-           Имаме си компания.

-           По-рано или по-късно – каза глас зад нас, - няма значение. – Малкълм стоеше зад нас. Около него имаше и други членове на църквата. Предполагам, че зяпачи се намираха навсякъде.

-           Има значение – казах.

-           Той умира, Анита и нищо, което можем да направим, не ще го спаси.

Погледнах към наранения мъж и хванах погледа в сините очи на приятеля му. Сини очи, подчертани от синята яка на ризата му.

-           Виждала съм вампири да се оправят и от по-лошо.

-           Виждала си господари да се оправят от по-лошо. Той не е господар.

-           Той получава сила от своята линия, от своя господар – казах, - не винаги става въпрос за лична сила.

-           Тру* и Уикед** нямат господар, нали?

/*Truth –истина,правда;

**Wicked –зъл, лош, лукав, злонамерен, проклет;

Втората дума може да се използва, в който и да е от тези и още няколко смисъла и Хамилтън варира в различните изречения със значението й, което се губи при еднозначния превод на български, затова ще има два превода – когато е самостоятелното имеWickedще е Зъл, когато е комбинация от имената на двата вампираWicked truthще е Лукавата истина, макар и думите да са едни и същи на английски/

Русият погледна към Малкълм и на лицето му се четеше такава безпомощност. Даже не можах да направя забележка за имената. Искам да кажа, кой получава имена като Истина и Зло? Но в лицето на такава сурова болка не можех да направя друго, освен да кажа:

-           Ако имаш да казваш нещо важно, Малкълм, кажи го.

-           Те са без господар, Анита. Господарят, който ги създаде умря, иsourdre de sang, който създаде тяхната линия също беше унищожен. Те преживяха унищожението на своята линия, но това ги отслаби.

Погледнах лицето на русия, Тру или Уикед, не знам кой от двамата беше. Той гледаше Малкълм, но погледът в очите му говореше, че това беше истината.

-           Ако ги беше обвързал с кръвна клетва, сега щяха да имат господар.

-           Позволих им да се присъединят към Църквата. Повечето господари биха ги убили.

-           Защо?

Вампирът на земята отговори със задавен глас:

-           Защото се страхуват от нас.

Русият каза:

-           Не говори, братко, аз ще говоря вместо теб. Те се страхуват, че ако другите вампири знаят че сме преживяли унищожението на цялата си кръвна линия и те могат да се запитат, дали не биха могли да убият тези, които са ги поробили и да го преживеят.

-           Братко? – попитах.

Русият вдигна поглед към мен, пресни сълзи караха сините му очи да изглеждат червеникави.

-           Тру ми е брат.

По дяволите, помислих си.

-           Малкълм прав ли е, че ако извадим ножа… Тру няма да се излекува?

-           Някога щеше, но смъртта на унищожението на кръвната ни линия наистина ни отслаби. Когато е използвано сребърно оръжие се лекуваме като хора.

Погледнах отново към дръжката, стърчаща от гърдите на вампира.

-           Ако беше човек, вече щеше да е мъртъв, а той не е.

-           Той умира, Анита, не можеш ли да го почувстваш? – попита Малкълм.

Поставих дланта си на гърдите на вампира, близо до острието, в изстиващата по дрехите му кръв и се концентрирах. Почувствах как енергията му, поради липса на по-добра дума, избледнява.

Той си пое дълбок изпъшкващ дъх и се затрудни да си поеме въздух отново.

-           Мамка му, кърви до смърт. – Губеше толкова много кръв, че тялото му започваше да се изключва. По дяволите. Погледнах русия. – Ако просто седим така, той ще умре. Ако извадим острието може и да успея да го спася.

-           Как? – попита блондинът. Просто не можех да мисля за някого като за Зло, не и като име.

Как? Това беше въпросът. Ако Жан-Клод беше тук, можехме да го обвържем с кръвна клетва. Разбира се с белезите широко отворени помежду ни, Тру можеше да пие от моята кръв и да бъде обвързан. Примо беше открил това случайно, сега ни се даваше като възможност.

-           Ще се свържа с господаря си, Господаря на града. Ако той се съгласи, имам идея. – Повиках в главата си – Жан-Клод.

Почувствах движение около него. Беше в клуба.

-           Oui, ma petite,позвъня ли?

Не използвах думи, позволих му да се разрови в главата ми за по-бързо. Накрая усетих, че е смаян.

-           Лукаватаистина, тук, в Америка.

-           Познаваш ли ги?

-           Те са единствените вампири в нашата история, които нарочно са преследвали своята линия и са ги убили.

Това ме обърка.

-           Какво, защо?

-           Познавах господаря им, и неговия господар, sourdre de sang. Те бяха войни,ma petite, такива войни. Те бяха за битката, това, което е Бел Морт за секса.

-           Значи са твърде опасни, за да ги вземем на борда?

-           Знаеш ли какво се случва, ако източникът на кръвната линия полудее?

Това изглеждаше като подвеждащ въпрос, но казах:

-           Нещо лошо.

Той се разсмя в главата ми и това ме накара да потреперя.

-           Всички от тяхната линия внезапно започнаха да колят хора, без заплащане, без политика, без мотив от какъвто и да е вид. Тогава още бях с Бел в двора. Знам че Съветът планираше да изпрати наемни убийци, но два от вампирите от линията поеха нещата в свои ръце. Те ни спасиха от привличане на вниманието в Англия и Съветът им беше благодарен за това, но и посякоха източника на собствената си кръвна линия, своя създател, а между нас това води до смъртна присъда.

-           И защо не са мъртви?

-           Защото някой в Съвета се застъпи за тях. Не знам защо и даже със сигурност кой, знам само че Бел гласува да живеят, но те бяха без господар и изпратени да живеят както могат, с ръката на всеки господар, обърната срещу тях. Повечето смятаха че са твърде опасни, за да останат живи, щом можеха да посекат собствения си фонтан от кръв и да оцелеят.

-           Ти как се чувстваш?

-           Какво предлагаш,ma petite?

-           Помниш ли какво стана с Примо?

-           Ти ще нахраниш Тру и той ще бъде обвързан към мен и теб, така ли?

-           Аха.

-           Те не са свирепи като тези от линията на Дракона, но са войни, които са оцелели векове, след като всички са се обърнали срещу тях. Срещнах ги веднъж, когато господарят им дойде в двора. Бяха мъже на честта.

-           Какво казва той? – попита Уикед.

Вдигнах ръка.

-           Мисли по въпроса.

-           Никой няма да рискува – каза Тру с ужасно напрегнат глас.

Жан-Клод издиша през ума ми, потрепера върху кожата ми. Преместих дланта си от ранения вампир, така че ефектът да не се разпространи. Отворих белезите помежду ни широко и той ме изпълни. Изсипа се през тялото ми, по кожата ми. Силата му се удари в моята и сякаш пламък подпали огромна, очакваща го клада. Това отхвърли главата ми назад, изви гърба ми и се изсипа през кожата ми. Продължи да излиза и да излиза, и да излиза и можех да почувствам всеки вампир в коридора. Да ги почувствам като индивидуални пламъци в мрака, сякаш със затворени очи можех да разпозная всеки един от тях.

-           Назад, деца мои – прозвуча гласът на Малкълм от голямо разстояние, сякаш говореше през грохота в главата ми, - трябва да оставим това място на черната й магия.

Отворих очи и незабавно разбрах, че бяха станали като кафяв пламък, обграден в черно.

-           Какво ще стане сега? – попита Смит.

Вдигнах поглед към него и той извика от изненада. Облиза устни и се втренчи в мен, пребледнял и уплашен.

-           Ако не искаш да гледаш, върви при Зербровски.

Смит поклати глава.

-           Ще остана.

-           Няма да ти хареса – казах.

Той се опитваше да не обвие ръце около себе си и си спомних, че можеше да усеща енергията на превръщачите. Интересно е да имаш малко психически способности насред свръхестествено събитие.

-           И сега не ми харесва, но ти пазя гърба, поне срещу неща, които могат да се спрат с оръжие. – Последното ме накара да си мисля, че може би беше по-чувствителен, отколкото смятах. Знаеше че сега в коридора има опасни неща, но нищо срещу което пистолета би му помогнал. Това беше почти прекалено умно. Щеше да е наложи да внимавам със свръхестественото около Смит, може би можеше да разбере повече, отколкото ми се искаше да знае.

Отново се обърнах към двата вампира.

-           Аз съм човешкият слуга на Жан-Клод. Ние наистина сме кръв от моята кръв един за друг.

-           Какво предлагате? – попита Уикед.

-           Вадим ножа, след което ще оставя Тру да се храни и ще го обвържем с кръвна клетва към Жан-Клод.

-           Наистина ще ни приеме?

-           Каза, че да.

Уикед погледна надолу към брат си.

-           Съгласен ли си с това? Да бъдем обвързани с друг господар?

-           Почувствах силата й, повика й – отново се задави той, - ако това е слугата, тогава господарят трябва да е още повече.

-           Това да ли е? – попитах.

Уикед кимна.

-           Но ако вземете брат ми, трябва да вземете и мен.

Някак си знаех, че Жан-Клод нямаше проблем с това. Нямаше нужда да питам.

-           Съгласни, макар че друг въпрос е дали ще мога да нахраня и двама ви тази вечер.

-           Тази вечер вече сме се нахранили. За Тру ще трябва да е истинско хранене, но за мен ще е достатъчна глътка.

-           Добре – казах. Помислих си „Дали ще стане?“ и отговорът на Жан-Клод беше почти категоричен. Беше почти сигурен, че ще стане. – Няма ли да е по-добре първо да го обвържем с кръвната клетва и след това да извадя ножа? – попитах.

-           Вероятно,ma petite, но среброто може да наруши процеса. Надяваме се да възстановим здравето му, а това няма да стане, ако среброто е още в него.

Примигнех и погледнах към Уикед. През вампирските ми очи костната му структура беше много ясна и осъзнах че беше много красив по един мъжки начин. Много мъжествен, а когато погледнах към брат му, можах да проследя същата костна структура под цялата окосменост на лицето му. Как не бях видяла приликата преди това?

-           Трябва първо да извадим ножа, а след това да се нахрани. – погледнах надолу към китките си. Лявата ми все още заздравяваше след Примо и зомбито снощи. Нямаше да му предложа дясната си китка. Никога не наранявай ръката, с която стреляш, ако можеш да го избегнеш. Докоснах врата си. Раната от Реквием беше все още там, макар и почти излекувана. Ухапването от Деймиън беше най-заздравяло. Нямаше да сваля блузата си тук, така че от гърдите не ставаше. Значи от врата. Щях да започна да изглеждам като пристрастена към вампирско ухапване, винаги с прясна рана. Да му се не види.

-           Съжалявам, проверявам си раните. Ще се храни от дясната страна на врата ми.

-           Той не може да седне.

-           Аз ще легна – подадох пистолета си на Смит.

Очите му се разшириха.

-           Това защо?

-           Ще дам на Тру да се храни от врата ми. Предпочитам да не се притеснявам дали може да достигне пистолета ми или не.

-           Не ни вярваш – каза Уикед.

-           Не вярвам на никого. – Започнах да се надвесвам над Тру, но ножът пречеше особено много.

Жан-Клод ми напомни на ум:

-           Първо ножа,ma petite.

Клекнах отново и погледнах към брата.

-           Искаш ли ти или аз да го направя?

Изглежда ме разбра без допълнителни обяснения – приятно разнообразие.

-           Аз ще го направя. – Хвана дръжката на острието и се поколеба.

-           Време е братко – каза Тру.

Отместих косата си, така че дясната страна на врата ми да е свободна. След като извадеше ножа имахме може би минута, за да го накараме да живее или да го оставим да умре. Уикед остана неподвижен с ръка върху брат си и ножа.

-           Искаш ли аз да го направя? – попитах.

Той поклати глава отрицателно, но пак не помръдна.

-           Или ти го направи, или аз ще го направя… Уикед. Времето ни свършва.

-           Направи го  - прошепна Тру, - направи го.

Ръката на Уикед се напрегна.

-           Прости ми, братко – каза и изтегли острието с рязко дръпване.

Кръв се надигна от раната, гъста и червена. Тялото му се сгърчи. Направих това, което бях казала, че ще направя. Как лягаш върху ранен мъж? По-същия начин, по който лягаш върху всеки друг мъж, ако не искаш да се изтъркаляш. Легнах върху него, с крака от двете страни на тялото му, докато той се гърчеше под мен и се бореше за живота си.

Поставих врата си пред лицето му, но той не можеше да контролира тялото си достатъчно, за да се нахрани.

-           О, мамка му! – Вдигнах поглед и срещнах очите на брат му. – Помогни ми.

-           Как?

-           Повдигни го достатъчно, че да може да се нахрани.

Уикед не започна да спори, просто се премести зад брат си и повдигна главата и раменете му достатъчно от земята. Спазмите започваха да отслабват, но това не беше добре, никак не беше добре.

Жан-Клод издиша през тялото ми.

-           Целуни го.

-           Какво? – попитах на глас.

-           Какво има? – попита Уикед.

-           Дай му достатъчно енергия, за да се нахрани.

-           Как?

Той беше просто в главата ми, без думи, не точно с образи, просто внезапно разбрах, защото той разбираше. Вампирите имаха целувка на живота много преди ние хората да създадем изкуственото дишане. Някога мислех че трябва да сиsourdre de sangили човекът, създал вампира, за да споделяш енергия по този начин, но бях доказала, че това не е вярно. Ако Жан-Клод не беше толкова сигурен, че това щеше да свърши работа, щях да започна да споря. Бях правила нещо подобно само веднъж и то беше с Ашър, който ни беше любим и се беше хранил от мен преди този случай. Този вампир беше непознат, не беше от нашата линия, но сигурността на Жан-Клод ме изпълни, сякаш беше моя собствена.

Погледнах лицето на Тру и очите му започваха да се остъкляват, докато тялото му застиваше. Повиках сила, или може би Жан-Клод го направи, или и двамата. Трудно беше да кажеш къде свършваше едната магия и къде започваше другата. Надвесих се над лицето на вампира.

-           Какво правиш? – попита Уикед.

Нямаше време за обяснения. Притиснах устни към устата на другия вампир. Устните му бяха много неподвижни под моите. Целунах го и усетих смъртта му. Почувствах тъмната му искра, потрепваща като пламък на вятъра. Вкарах сила в устата му. Насилих я в него, както се насилва въздух в удавник. Издишах в устата му и си помислих „Събуди се. Събуди се за нас, Тру, събуди се за нашата магия“. Жан-Клод ме използва, за да вкара сила като меч надолу по линията на тялото му. Беше остро и болезнено, дори за мен. Това накара Тру да си поеме рязко въздух, сядайки и крещейки. Крещейки нещо на език, който никога не съм знаела.

-           Храни се – казах и това бяха думите на Жан-Клод. Но моята ръка беше тази, която отмести косата ми настрани и оголи врата ми пред него.

Той ме сграбчи, ръцете му се забиха в рамената ми. Видях главата му да се приближава напред, но останалото беше скрито от погледа ми. Той ме ухапа. Внезапно, силно, зъби, разкъсващи плътта ми. Нямаше умствен номер или секс, който да го омекоти. Просто болеше.

Чух стреснат мъжки глас в посока на затворената врата.

-           По дяволите, още един.

-           Тя сама предложи – каза Смит, - за да спаси живота му.

-           Той е шибан труп, не можеш да му спасиш живота.

-           Шериф Блейк взе решението, Рурк, върни се при другите.

-           По дяволите – повтори той.

Не можех да кажа нищо, не можех да помогна и да обясня. Ръцете ми бяха върху тези на Тру. Мисля че щях да започна да се дърпам.

Жан-Клод беше там, по-силно в главата ми.

-           Отпусни се,ma petite, не се бори с него.

-           Не се боря – помислих си.

-           Не, бориш се. Бориш се със силите му, трябва да свалиш щитовете не само между себе си и мен, а и между теб и него. Бързо,ma petite,бързо или ще го изгубим.

Свалих щитовете си, онези които задържаха навън всички други вампири. Онези, които бяха толкова автоматични, че обикновено не ги забелязвах. Щитовете, които притежавах по рождение като некромант. Те паднаха и внезапно… вече не болеше.

Сякаш внезапно бях захвърлена в онази част от секса, където болката е удоволствие, където ухапването, заради което би ударил някого, се оказва най-хубавото нещо, което някога си усещал.

Бях го оставила да се храни от врата ми, но и се бях дърпала от него, а сега се отпуснах. Все едно се разтапяш в целувка, която те е хванала неподготвена и внезапно й се поддаваш. Спираш да мислиш до побъркване и просто се отпускаш.

Потопих се в усещането за устата му на врата ми, за силата на ръцете му на гърба ми, за натиска на тялото му към моето. Ръката му се плъзна надолу, към долната част на гърба ми и по-нататък, така че обхвана задника ми. Притисна ни заедно, извивайки врата и раменете си, за да задържи устата си притисната към врата ми и притисна долната част на телата ни едно към друго. Достатъчно силно, че да мога да го усетя твърд и дебел, притиснат към предната част на тялото му.

Бях свалила щитовете си, всичките си щитове. Единственото чудо беше, чеardeurне се беше опитал да се надигне по-рано. Но се надигна сега, с натиска на тялото му, със засмукването на устата му. Надигна се през тялото ми, по кожата ми и премина в него.

Той се отдръпна назад, възклицавайки:

-           Майко на тъмнината, спаси ни, това е Бел Морт.

Срещнах широко разтворения му поглед. Очите му бяха по-сини от преди или поне така изглеждаха.

-           Не Бел, Тру, само мен и Жан-Клод, само ние. – Последното прошепнах срещу устните му.Ardeurискаше да го целуна, да притисна устите ни една към друга и да се нахраня, енергия за енергия. Проговорих с уста, която почти докосваше неговата:

-           Жан-Клод, помогни ми, помогни ми да прибера отново духа в бутилката. Помогни ми да спра това.

-           Ако ти помогна да се предпазиш,ardeurможе да се разпростре тук в клуба, където съм.

-           Тогава се нахрани, както го направи снощи. Нахрани се от желаещите, но позволи на тази чаша да ме отмине тази вечер. Трябва да хвана убиец, не да изчукам всеки, когото доведем.

-           Помогни ни – каза Тру, - помогни ни, господарю.

Почувствах изненадата на Жан-Клод да потръпва по кожата ми, сякаш любопитството беше докосване.

-           Той иска ли да спре? – Неговият въпрос излезе от моята уста, с моя глас.

-           Да – Тру издиша срещу устните ми, така че можах да надуша кръвта си върху устните му, - да, помогни ни да го спрем.

-           Защо? – попита Жан-Клод.

Този въпрос прекъснах аз, защото ми беше писнало.

-           Задоволявай любопитството си по-късно, Жан-Клод. Полицията ме чака в другата стая. Трябва да приключа с това.

-           Много добре,ma petite. – Не че се пресегна към мен, той вече си беше в мен почти толкова дълбоко, колкото можеше да навлезе. Но пресягам беше единствената дума, която ми хрумваше. Той не вдигна щитовете около мен или Тру. Не вдигна щитовете около никого и около нищо. Взеardeur, който вече се надигаше в нас и направи едновременно две неща. Преглътнаardeurи затвори връзката между  себе си и мен плътно и окончателно, сякаш тресна врата помежду ни.

Бях сама, притисната към тялото на Тру, лицата ни все още бяха на сантиметри, но внезапно си бяхме само ние. И двамата изпуснахме дъх в потреперващ унисон, сякаш и двамата го бяхме задържали.

Той отмести ръцете си, така че да мога да стана от скута му. Нямаше шеги, нито чувство за загуба откъм него за досега наardeurи изчезването му. Изглеждаше толкова облекчен, колкото и аз. Ако имах време и можех да измисля начин да попитам защо беше облекчен, без да звуча сякаш гордостта ми е наранена, щях да го направя. Но имах работа за вършене, така че се изправих и се олюлях и само дланта на Тру на ръката ми ме спря, да не се ударя в стената.

-           Добре ли си? – попитаха Смит и Уикед в един глас. Смит изгледа лошо вампира, но лицето на Уикед беше неутрално красиво.

-           Просто напоследък ми се събра малко прекалено много кръводаряване. Добре съм. – За да го докажа се отдръпнах от ръката на Тру. Поех си дълбоко дъх няколко пъти и бях стабилна. Но трябваше наистина да пробвам поне една нощ да не отварям вена.

-           Почувствах силата на господаря ти – каза Уикед. – Брат ми е обвързан към него, но аз не съм. Обеща, че ще ни вземете и двамата.

-           Ще го направя, Жан-Клод ще го направи, но не тази вечер. Тази кръвна банка е затворена за вечерта.

Уикед ми хвърли поглед, който говореше, че нито ми е повярвал, нито ми има доверие. Брат му просто стоеше до него, сякаш се беше излевитирал на краката си. Може и да беше. Той прегърна Уикед с една ръка през раменете.

-         Тя ще направи това, което е обещала. – Тру се усмихваше.

-         Защо, защото ти помогна да се пребориш сardeurли?

-         Отчасти.

Уикед поклати глава.

-           Трябва да си още по-добра от това, което се усещаше, за да ти има Тру такова доверие.

-           Спасих му живота, това обикновено впечатлява хората.

-           Не и него, не и Тру.

-           Добре, но точно сега трябва да отида да разпитам заподозрян в убийство.

-           Ще дойдем с теб – каза Тру.

-           Съжалявам, полицейска работа. Благодаря че се опитахте да хванете лошия.

-           Твоята сила ни призова, когато докосна Ейвъри – каза Тру.

-           И когато казах „хвани го“, вие трябваше да го хванете?

И двамата кимнаха.

-           Съжалявам за това.

-           Аз не – каза Тру.

Уикед ми отправи друг циничен поглед.

-           Ще ти кажа. Аз не съжалявам, все още.

-           Виж, давам ти думата си, че доколкото бързо е възможно на човек ще те дам на Жан-Клод.

-           Ще ме дадеш?

Намръщих се.

-           Давам думата си, че доколкото бързо е възможно на човек ще се подсигуря, че ще си обвързан с нашия Господар на града.

-           Обещай ми, че ще ме обвържеш така, както обвърза брат ми.

-           Току що го направих.

-           Не, не си. Доколкото знам можеш да ме прехвърлиш на някого другиго в домакинството на господаря ти. Брат ми и аз вървим заедно. За да вървим заедно, трябва да вървим в един и същи път.

Искаше ми се Жан-Клод да е на линия, за да го попитам има ли проблем с това обещание, но той беше зает да прави щастливи всички клиентки на „Престъпни удоволствия“. Помислих върху това, което беше поискал, не можах да открия някакъв проблем, затова казах:

-           Добре, обещавам че ще те обвържа както направих с брат ти. Доволен ли си сега?

Той кимна леко с още по-лека усмивка.

-           Тогава оставете картичка или номер в един от клубовете на Жан-Клод и ще организираме друга среща.

-           Ние ще сме там – каза Уикед.

-           Да, - добави Тру, - да, ние ще сме там.

Обърнах се към вратата и другата стая. Смит се приближи към гърба ми. Протегнах ръка към него.

-           Пистолет – казах.

Той ми го подаде. Прибрах го в кобура и продължих да ходя към другата стая с очакващия ни лош човек и полицията. Имах бледото подозрение, че току що бях пропуснала нещо с Уикед и Тру. „Лукавата истина“ ги беше нарекъл Жан-Клод, защо ли? Само защото бяха избили собствената си кръвна линия? Или бях пропуснала нещо. Нещо, което по-късно щях да съжалявам. Прехвърлих всичко в главата си – бях обещала единствено на Уикед да вземе кръвта ми и да се обвърже с Жан-Клод и мен. Това беше всичко, което бях обещала, тогава защо се чувствах сякаш братята щяха да очакват повече, отколкото бях предложила. Помислих си „Жан-Клод, какво направих току що“?

За моя изненада той отговори внимателно, сякаш ме предпазваше.

-           Имаме своите войни,ma petite, точно както пожела.

-           Не може вече да се приключил с храненето наardeur.

-           Non,но помня Уикед от преди, и реших че ще е глупаво да не проверя още един път какво става.

-           Държишardeurпод контрол в стая пълна с похотливи жени, докато говориш наум с мен?

-           Oui.

-           Готино е да знам че нашата малка тройка ти е донесла нещо.

-           Караш го да звучи, сякаш ти не си спечелила нищо,ma petite. Ти си тази, която призова Лукавата истина към нас, към теб, преди да дойдат при мен. Едва снощи каза че имаме нужда от хора, които могат да се бият, а не само да прелъстяват, и по-малко от четиридесет и осем часа по-късно, призова двама от най-легендарните войни към себе си. Това,ma petite, не е просто впечатляващо, а направо плашещо.

Игнорирах плашещия коментар и се концентрирах на другата част. Не си спомнях да съм пожелавала бойци или войни. Спомнях си, че мислех че ни трябват повече мускули.

-           Тогава имаме повече мускули, точно както пожела.

69

Разбира се, в момента, в който влязох в съседната стая,си пожелах да можем да хванем нашите наемни убийци, преди да успеят да убият отново. За това желание бях доста сигурна. Изглеждаше като желание, с което всички можехме да живеем. Бяха сложили вампира да седне на стол, с ръце завързани за дръжките, което пак си беше само малко забавяне, но ако нещата много се объркаха, една секунда забавяне, можеше да спаси животи. Вгледах се в лицето на вампира. Косата му беше по-тъмна от тази на Ейвъри, толкова тъмна, че някой можеше да я помисли за черна, ако аз не стоях в стаята. Очите му бяха кафяви и тъмни. Изглеждаше добре, по един „не съм ли виждала стотици лица като твоето“ начин, но не това беше причината да го гледам втренчено. Познавах го. В началото беше само едно незначително усещане в задната част на главата ми, че лицето му изглеждаше познато, а после се сетих кой е.

-           Ти си Йона Купър. Преди време бях интервюирана как се чувствам за това, че един от колегите ми ловци на вампири, е бил убит от вампири. Кога беше това, преди почти две години или три?

Погледът му, който досега беше неутрален, стана враждебен.

-           Четири. – Каза думата, сякаш беше нещо лошо.

-           Те вече са легални, Купър, защо не се покажеш пред хората и да им кажеш, че не си загинал в онзи пожар? – Той погледна надолу, после вдигна очи, които бяха потъмнели, проблясващи от гняв и вампирски сили.  Надвесих се над него с усмивка. Знаех коя усмивка му показвам, онази, която оставяше очите ми мъртви. Пистолетът ми беше притиснат не много силно към гърдите му, точно над сърцето. – Или може би причината е, че остави, колко, шест полицая да умрат в пожара?

-           Анита, какво става? – попита Зербровски.

Казах му. Нямаше нужда да вдигам очи, за да знам че лицето на Зербровски нямаше да е дружелюбно. Нищо не ядосва повече ченгетата от някого, който е убил някой от тях.

-           Как оцеля, Купър? – попитах.

Той ме изгледа лошо.

-           Знаеш как.

-           Продаде ги на вампирите, които се опитваше да заловиш, нали?

Просто ме погледна, но не отрече. Това беше достатъчно.

-           Взел е пари, за да предаде полицаи ли? – попита Маркони.

-           Не – казах, - не пари.

-           Не – повтори и Купър, - не пари.

-           Какво тогава? – попита Смит.

-           Безсмъртие – отговорих, - нали, Купър?

-           Не само това.

-           Какво тогава? – настоях.

-           Ти си човешкият слуга на Господаря на града, знаеш какво друго.

Примигнах към него несигурна какво да кажа, но се отдръпнах назад достатъчно, че да не опирам пистолета в гърдите му. Знаех какво е най-накрая да бъдеш прелъстен от нещото, което ловуваш. В моя случай прелъстяването просто беше в по-традиционен смисъл. Добре де, аз поне още бях сред живите.

-           Какво има в предвид? – попита Смит.

Богатият глас на Малкълм изпълни залата, с нейните маси и купа за пунш. Всичко беше приготвено за пунш и сладки, макар че пуншът изглеждаше малко прекалено червен за вкуса ми, прекалено плътен.

-           Сила, офицер, сила и секс, това е нещото, което предлага Жан-Клод.

-           Внимавай с камъните, които хвърляш, Малкълм, понякога могат да се върнат обратно.

-           Това заплаха ли е?

-           Не, просто дружеско предупреждение, че камъни може да хвърля само онзи с най-чистите мотиви.

-           Питай приятеля си ей там. Питай го дали секс с един от нас беше това, което го е примамило. От векове гледам смъртни да се приобщават към този живот заради секс.

-           Първо – казах, - той не ми е приятел. Второ, няма значение защо, а само това че го е направил. – Бях докоснала Купър, докато го претърсвах за оръжия и не бях получила проблясъци от информация. Никакви образи. Не бях придобила умението на Малкълм да вижда чрез докосване, само го бях взела назаем. Исках отново да го използвам.

Предполагам, че трябваше поне да се престоря, че се опитвам да го направя по нормалния начин. Обърнах се към Купър.

-           Къде е господарят ти? Къде е в момента?

-           Храни се, най-вероятно.

-           Къде е дневното му убежище?

Той поклати глава, с нещо като усмивка на лицето си.

-           Няма да ти кажа нищо, Анита Блейк. Не бих предал господаря си повече, отколкото ти би предала своя.

-           Но пък моят господар не иска от мен да коля безпомощни невъоръжени жени, като твоя.

Той отново разклати глава.

-           Няма да го предам.

Сега технически, вампирът нямаше повече права. Вече законно можех да му вкарам куршум в главата. Заповедта ми даваше възможност да използвам каквато сила преценя за необходима. Никой не говореше много по темата, но аз както и останалите легални ловци знаехме, че някои от нас използваха тази част от заповедта, за да оправдаят мъчения. Не харесвах мъченията, независимо от коя страна на веригите се намирах. Освен това на Купър му се носеше славата, че е корав. Нямахме време да е корав. Трябваше да разберем къде е господарят му.

Приближих се към Малкълм. Не изглеждаше щастлив да ме види толкова близо до себе си.

-           Какво искате, госпожице Блейк? Имате злодея си, взимайте го и си вървете.

Снижих глас, така че само аз и Купър, който скоро щеше да умре, да могат да ме чуят.

-           Опитай се отново да прочетеш ума ми чрез докосване.

-           Не съм…

-           Ако отречеш, ще се подсигуря всички хора, с които си влизал в преговори през годините, да разберат как точно си ги надхитрил. Едно ръкостискане и са били твои.

-           Не съм омайвал никого.

-           Не, но си прочел умовете им, взел си знание от тях срещу волята им. Това е незаконно.

-           Това заплаха ли е, госпожице Блейк?

-           Преговорите с мен са прости, Малкълм. Ако използваш малките си ясновидски способности върху мен сега, това ще си остане нашата малка тайна. Ако не го направиш, няма да е нашата малка тайна. Виждаш ли? Съвсем прости.

-           Как мога да ти се доверя?

-           Може би не можеш, но какъв избор имаш?

Тогава почувствах енергията му, като вода изпълваща стаята. Някога щях да се притесня, че бих се удавила в силата му. Сега знаех, че можех да плувам в нея или просто да я игнорирам.

-           Парадирането не би ти спечелило никакви точки пред мен.

-           Ще го направя, но не защото си ме принудила. Искам тези убийства да бъдат спрени и ако сме подслонили змии сред нас без да знаем, искам да знам кои са. Няма да допусна подобни неща да се извършват в църквата ми или от членовете й.

-           Добре. – Протегнах длан към него. – Да се говори е лесно.

Той ми се намръщи, но ми подаде ръка и в момента, в който пръстите му докоснаха моите, почувствах как се рови в главата ми. Усетих че видя за втори път образа на мъртвата жена. По-завършен образ. Изтласках силата си навън като защитно острие. Този път беше подготвен. Просто отдръпна ръката си и отстъпи.

-           Нека ти донесе цялата радост, която е дала на мен през вековете.

Звучеше като някаква благословия, използвана за проклятие, но го игнорирах. С Малкълм можехме да се дърляме и по-късно. Трябваше да използвам дара му, докато все още го имах. Обърнах се отново към вампира, окован за стола.

Беше чул поне отчасти за какво си говорехме с Малкълм. Лицето му беше ядосано, непокорно.

-           Няма да говоря.

-           И не искам да говориш.

-           Какво става, Анита? – попита Зербровски.

-           Ще открия това, което искаме да знаем.

-           Как? – Определено изглеждаше подозрителен.

Това ме накара да се разсмея.

-           Боже, Зербровски, какво си мислиш, че ще направя?

-           Не знам.

Това накара смехът да спре и усмивката ми да изчезне с него. Винаги е трудно да видиш приятелите си да се взират в теб, сякаш не вярват че няма да направиш нещо чудовищно.

-           Няма да направя нищо, което не си ме виждал да правя вече тази вечер.

Очите му се разшириха към мен.

-           Този не те харесва, другият мъж те харесваше.

-           Няма да има значение.

Направи малко движение, сякаш искаше да каже „Заповядай“, но изглеждаше все едно ще повярва, чак след като го види. Предполагам че не можех да го виня. Посегнах към лицето на Купър.

-           Не ме докосвай.

-           Би предпочел да те застрелям ли?

Той само ме изгледа злобно.

-           Тогава стой неподвижен. – Ако не ме беше страх, че ще се опита да ме нарани или с ръце, или със зъби, щях да го докосна от отзад, но той беше вампир, а не се гушкаш с такъв, ако не си сигурен за безопасността си. Докоснах го от отстрани, така че ако се опиташе да ме ухапе можех да го усетя и да се отдръпна. Докоснах лицето му отстрани. Беше гладко обръснат, освен това беше студен. Тази вечер не се беше хранил.

Помислих си „Кой е господарят ти?“.

Той се забори с мен. Опита се да мисли разнообразни мисли. Получих хаотични образи. Видях втората стриптизьорка, онази от снощи. Видях я жива и танцуваща на сцената. Видях закачулена фигура присвита до сцената й.

-           Не – той дръпна рязко главата си от мен.

Притиснах бедро до ръката му и поставих длани от двете страни на главата му. Косата му беше мека, но не толкова мека, колкото на Ейвъри. Косата на Купър имаше текстурата на нещо, което ако изобщо бъдеше оставено да порасне щеше да има плътност и извивка.

-           Недей – каза, но този път не беше вик. Опита се да мисли за нещо, за всичко. Но някъде сред тези объркани образи, разпознах лице. Женско лице. Спомних си я на банкетна маса. Спомних си я в двора на Бел. Споменът не беше мой.

Помислих „Жан-Клод“. Той прошепна през мен и този път получих усещане, че е зает или ще бъде след малко.

-           Имаш ли нужда да дойда при теб,ma petite? Мога да отложа тук.

Попитах на глас, но беше предназначено за него, макар че го чуха повече хора.

-           Коя е тя?

-           Гуенит, сладката Гуени на Виторио.

-           Виторио – казах на глас и получих образ заедно с името. Беше тъмен красавец и се съмнявах че беше започнал живота си с италианско име. Изглеждаше прекалено тъмен, може би арабин. – Виторио. – Сигурно го бях прошепнала на глас, защото Купър изкрещя и се изправи. Изправи се все още окован за стола. Изправи се и последното нещо, което улових от него беше една много ясна мисъл. „Ще ги накарам да ме убият“.

Аз бях най-близко, но ми се беше наложило да прибера пистолета, за да направя малкия номер с ръцете. Направих първото нещо, което можах да измисля – ударих го. Ударих го толкова бързо и толкова силно, колкото можех. Ударих го по начина, по който бях тренирана всичките тези години в бойните изкуства. Не се опитваш да хвърлиш някого на пода, опитваш се да го хвърлиш на метър под пода. Целта ми не беше бузата му, а другата страна на лицето му. Когато бях просто човек, това беше само начин да се концентрираш, да накараш тялото си да даде всичко от себе си в удара. Сега внезапно изразът „да се опиташ да пробиеш дупка в някого“, придоби съвсем ново значение.

Кръв се разплиска и бузата му поддаде под юмрука ми. Стори ми се че чух как се чупи челюстта му. Ударът го завъртя на обратно и той падна настрани, със стола и всичко. Падна на пода и не се изправи повече.

-           Исусе - каза един от униформените, - Исусе, ти му счупи врата.

Това ли бях направила? Останах там за секунда с дясната ми ръка покрита с кръв и осъзнах, че ръката ме болеше. Бях се порязала на зъбите му.

-           Не е мъртъв – казах с дрезгав глас.

Всички ме зяпаха, но не по добър начин. По-скоро сякаш ми беше пораснала втора глава, голяма и страшна. Погледнах към Малкълм.

-           Това работи ли докато е в безсъзнание?

Малкълм само кимна.

Клекнах до падналия вампир. Докоснах косата му и се опитах да не гледам какво бях причинила на лицето му. Не бях пробила директно дупка през него, но бях разцепила кожата над зъбите му, сякаш бях използвала тъпо острие. Затворих очи и помислих „Дневно убежище, къде е дневното убежище?“.

Сега не можеше да се бори с мен. Мислите му дойдоха като гладка коприна, и в този момент разбрах, че на Малкълм му беше по-лесно да чете хората, докато спят. Пуснах тази мисъл и последва потока от мисли и образи на Купър. Сградата беше голяма, кооперация. Скапана модерна кооперация. Поисках да видя предната част на сградата. Видях я. Имах адреса. Чакай, номера и името на апартамента, и вече виждах малките кутии с всички имена и номера. Гледах към тях от по-високо, отколкото бих ги виждала нормално. Улица, помислих си, на коя улица сме?

Казах адреса на глас, улицата и на чие име беше апартаментът.

-           Разбрано – каза Зербровски.

Отворих очи и свалих ръце от Купър. Очите му потрепнаха и се отвориха. Издаде звук, леко изпъшкване. Погледът, който ми метна, докато се изправях над него беше пълен с изненада и страх. Аз бях изненада колкото и всички останали, но можех да позволя това да си проличи. Знаех че свързването с Жан-Клод и Ричард, щеше да промени метафизиката, но не се бях замисляла как щеше да се отрази на простата физика. Ако Купър беше човек, ударът ми щеше да му е счупил врата. Мамка му.

Зербровски вече беше на телефона.

-           На кого се обаждаш? – попитах.

-           На Отряда за бързо реагиране. Ще ни трябва огневата им мощ.

-           Чакай – казах.

Зербровски натисна копчето на телефона си, затваряйки.

-           Да чакам какво?

-           Ако им дадем адреса, може да отидат още тази вечер. Не искаме това.

-           Искаме да хванем тези копелета – каза Смит.

-           Аха, но сега те са навън и ловуват. Няма да са в къщи или поне повечето от тя няма да са. Ще изпуснем някого или всичките, а щом докараме толкова полиция на мястото, те ще разберат. Повече няма да се върнат там и няма да знаем къде да ги търсим.

-           Не можем да не кажем адреса – каза Рурк, - не и ако ни попитат.

-           Ако адресът напусне тази стая, ще умрат още жени. Ако адресът напусне тази стая, може да умрат и полицаи. Господарят му е някой толкова могъщ, че нито един вампир-господар в града не го е усетил. Това означава, че е наистина, наистина добър. Отрядът за бързо реагиране са тези, които искам да застанат до мен в бой, но те не са имунизирани срещу вампирски сили. Ако влязат вътре през нощта, когато той е в най-добрата си форма, могат всичките да умрат.

Всички гледаха към мен, с изключение на Зебровски. Той вече беше продължил нататък и нямаше нужда от уговаряне. Малкълм щеше да си мълчи, униформените и Смит бяха тези, които трябваше да убедя.

-           Зербровски, набери Отряда за бързо реагиране и ме свържи с капитан Паркър.

Зербровски ме погледна с повдигната вежда.

-           Сигурна ли си, че това е добра идея?

-           Не, но той ме познава. Освен това той е шефът на Отряда. Набери го.

Зербровски направи физиономия.

-           Погребението си е твое.

-           Да се надяваме, че не.

Сведох поглед към Йона Купър, вампир, бивш екзекутор на вампири. Той примигна към мен. Вероятно имаше какво да ми каже, но счупената челюст ограничава бърборенето.

Зербровски затвори телефона.

-           Оставих му съобщение. Ще се обади.

Кимнах. Отново погледнах към Йона. Имах всичко, което знаеше, съвсем всичко. Бях го видяла да помага да убият жени. Бях видяла собствените му спомени за това. Въздъхнах.

-           Докато чакаме да ни се обадят, помогнете ми да изведем затворника навън.

Зербровски ми хвърли поглед. И аз го погледнах. Беше негов ред да въздъхне.

-           Смит, хвани другата му ръка. Ще го изведем отвън.

Смит ни гледаше малко странно, но помогна на Зербровски да вдигне вампира на крака. Купър издаваше тихи, протестни звуци и съскаше ругатни под носа си. Може би не му бях счупила челюстта, поне не лошо.

Зербровски и Смит го изправиха на крака и го поведоха към вратата. Извадих пистолета си и ги последвах. Един от униформените попита:

-           Какво ще правят?

-           Иди вън, ако искаш да видиш шоуто – отговори Маркони, - аз вече съм го виждал. – Звучеше изморен.

Рурк и другият униформен, чието име не можех да запомня, ме последваха. Бяхме като на парад. Имам повече от осемдесет убийства. Повечето от тях даже са законни. Но обикновено отстранявам лошите, когато са мъртви за света. Обикновено не ми се налагаше първо да ги разпитвам, да ги докосвам. Обикновено не знам кои са били приживе, или ако знам, се чувствам така, сякаш ги отървавам от мъките им, поне така беше едно време, когато смятах че вампирите наистина са мъртви. Йона Купър някога беше това, което съм аз и беше предал всичко, за което се беше борил. Беше пожертвал полицаите, които бяха влезли с него като подкрепление. Беше убивал невинни жени за кеф. Знаех това, но щеше да ми харесва повече, ако не знаех че косата му беше приятна на докосване, или че беше получил геройско погребение. Има причина за това екзекуторите в историята обикновено да се появяват чак накрая, когато е време за убиване. Ако беше побегнал или ако се беше борил, тогава другите ченгета можеха да го прострелят, да го убият вместо мен. Но сега нямаше да бяга и никой друг наоколо нямаше законовата власт да направи това, което бях на път да направя.

Бяхме навън в малка странична зона, близо до паркинга. Купър най-накрая беше разбрал какво се случваше, защото дори с наранена челюст се опитваше да говори с мен. Думите тръгнаха вдървени, но излизаха все по-бързо, колкото повече говореше. Страхът побеждава болката.

-           Ти си човешкият слуга на Жан-Клод. Как това, което правя аз е по-различно?

-           Не съм убивала невинни цивилни, защото господарят ми не харесва стриптизьорки.

-           Убил съм повече хора като ловец, отколкото като вампир – каза той. Опита се да се обърне и да ме погледне, но явно това беше прекалено болезнено.

Намирахме се на тревиста зона, с цветя от едната страна и паркинга от другата.

-           Тук е добре – казах.

Зербровски се обърна и Смит се завъртя заедно с него. Завъртяха вампира, така че да мога да видя лицето му.

-           Убивам, защото законът казва че трябва, не защото искам – казах.

-           Лъжкиня.

-           На колене – казах.

Той се забори с тях и не го винях. Прострелях го в крака и той падна на земята. Не бях очаквала да се наложи да го прострелям толкова скоро или да е, за да го раня. Ехото от пистолета в дланта ми се разпространи по тялото ми, сякаш пистолетът беше мястото, от което идваше целият адреналин и се изкачваше по ръката ми.

Смит изглеждаше пребледнял. Зербровски неумолим. Но все още държаха ръцете му, дори и докато беше на земята.

-           Мога да го направя бързо, Купър, мога да го направя и бавно. Изборът е твой. – Гласът ми беше празен. Нищо не се изписваше по лицето ми. Просто го гледах и знаех, че ако се бореше, можех да го стрелям сантиметър по сантиметър, докато не беше прекалено наранен, за да могат Зербровски и Смит да се отдръпнат, без да рискуваме Купър да се измъкне.

Той отново се забори и го прострелях втори път.

Смит пусна ръката му.

-           Не мога да го направя. Това не е правилно.

-           Тогава си разкарай задника от него – казах и в гласът ми звучеше гняв, защото бях съгласна със Смит. – Зербровски.

-           Да – каза той с внимателен глас.

Държах Купър на прицел, а тялото ми се беше успокоило, гневът се изплъзваше по приятната бяла статика в главата ми.

-           Дръпни се.

Той се отмести. Купър се опита да левитира. Така си и мислех. Вкарах два куршума в центъра на тялото му и падна обратно на земята. Не беше успял да полети в църквата, когато беше здрав, не очаквах да успее сега, когато беше наранен. Така и стана.

Приближих се към него, държейки пистолета с две ръце, насочен в центъра на челото му.

-           Наслаждаваш се на това – каза и изпъшка ниско в гърлото си. На устните му имаше кръв, собствената му кръв.

-           Не – казах, - никак даже.

-           Лъжкиня – настоя той и се опита да изплюе кръв на краката ми, но явно челюстта го болеше прекалено много и го накара да се загърчи на коленете си.

-           Не искам да те убивам, Купър, и не му се наслаждавам.

Той ме погледна объркано.

-           Чувствам те празна отвътре. Аз се наслаждавах на убиването.

-           Браво на теб – казах и знаех че трябваше да дръпна спусъка, трябваше да приключа всичко. Никога не ги оставяй да говорят.

-           Наистина не се наслаждаваш на това, така ли? – попита.

-           Не – отговорих, гледайки в тези кафяви очи.

-           Как тогава оставаш нормална?

Оставих целият въздух да напусне тялото ми, сякаш светът се сведе до центъра на челото му. Но все още можех да видя очите му, толкова живи, толкова… истински. Отговорих му:

-           Не знам. – Стиснах спусъка и ударът го отблъсна назад. Падна настрани и аз се приближих до него, все още държейки пистолета с две ръце, защото мъртъв или не, още не бях приключила.

На средата на челото, над изненаданите му очи имаше мъничка дупка. Стрелях в челото му, докато горната част от главата му не избухна в мозък и кости. Обезглавяване е добре, но да разпилееш мозъка по цялата поляна също върши работа. Смених прицела си към гърдите му и стрелях, докато пистолетът ми не се изпразни. Тогава извадих втори пълнител от колана си, презаредих и стрелях докато не видях светлина през тялото му. По закон не можех да нося комплекта си за екзекутиране на вампири в колата, ако нямах заповед за екзекуция. Бях тръгнала от къщи без заповед, така че рязаната ми пушка беше у дома, заедно с коловете и мачетето. Пистолетите вършат работа, но отнемат доста повече време и дяволски много муниции.

Ехото от последния изстрел се понесе в нощта. Ушите ми бяха пълни с онази звънтяща тишина, която се получава, когато си изстрелял толкова много изстрели от такова малко разстояние, без предпазители за ушите. Стоях над тялото, с един крак на рамото му, притискайки го към земята. Сигурно го бях изритала на гърба му по време на изстрелите в гърдите. Не си спомнях да съм го правила, но да стреляш в земята беше значително по-безопасно, отколкото да стреляш в тъмнината на нощта. Не всички куршуми щяха да спрат в тялото му, не и когато се опитваш да пробиеш дупка през човека.

Първият звук, който се завърна беше звукът от кръвта в ушите ми, пулса на собственото ми тяло. Друг звук ме накара да се обърна. Малкълм беше извел паството си да гледа или може би бяха излезли сами и той не беше успяла да ги спре, така че беше излязъл с тях. Каквато и да беше причината, те бяха там и униформените ги спираха. Вампирите и няколкото човека между тях стояха и ме гледаха. Отпред имаше малко момиченце и за секунда си помислих „Какво, по дяволите, си мислят родителите й“, после осъзнах че тя беше вампир. Беше ми трудно да се концентрирам, но тя беше стара. По-стара от жената държаща я за ръка и преструваща се, че и е майка.

Извадих пълнителя в дланта си и проверих колко амуниции ми остават. Не можех да си спомня колко изстрела бях направила. Бях донесла само два пълнителя. Колко съм глупава. Трябваше да презаредя. Трябваше ми „Джип“-а ми или в къщи. Сложих пълнителя обратно и го ударих, за да се прибере. Някои от вампирите подскочиха от звука, който издаде. Някак си, с всички тези вампири, стоящи там и гледащи ме, не ми се искаше да прибирам пистолета. Не мислех че наистина биха ни нападнали, но тълпата със сигурност не беше приятелски настроена.

Зербровски се приближи към мен.

-           Нека те махнем оттук – каза и или прошепна, или слухът ми не се беше възстановил напълно. Но не започнах да споря. Позволих му да ме отведе до колата и оставих Смит и Маркони да ни пазят гърбовете.

Видях Ейвъри насред тълпата, докато се движехме. Вече не изглеждаше щастлив да ме види. Явно меденият месец беше свършил. Зербровски ме сложи на пътническата седалка. Движение привлече вниманието ми. Бяха Уикед и Тру. Стояха до входа на църквата. Не изглеждаха притеснени. Тру ми кимна, а Уикед целуна върха на пръста си в посока към мен.

Закопчах си колана и вдигнах ръка в тяхна посока.

-           Тази вечер си спечели нови приятели – каза Зербровски, докато включваше на скорост и подкара бавно напред. Трябваше да се придвижим близо до чакащата тълпа вампири. Те ни гледаха с празни, безизразни лица.

-           Аха, печеля приятели, където и да отида.

Той се изсмя кратко и сухо.

-           Исусе, Анита, трябваше ли да пробиваш дупка през гърдите му?

-           Да, всъщност трябваше. – Гласът ми не беше никак дружелюбен.

-           На твое място бих стоял настрани от църквата за известно време. Ще запомнят какво направи тази вечер.

Опрях глава на облегалката и затворих очи.

-           Да, аз също.

-           Добре ли си?

-           Не. Паркър обади ли се вече?

-           Аха. Казах му че пробиваш дупка в гърдите на вампир. Той каза, че можеш да му се обадиш.

Отворих очи и го погледнах.

-           Наистина ли това му каза?

Той ми се ухили.

-           Аха.

Поклатих глава.

-           Дай ми проклетия си телефон.

Той ми го подаде.

-           Просто натисни този бутон и ще го набере автоматично.

Натиснах бутона и телефона започна да звъни. Бях изтръпнала. Не чувствах нищо, освен лек шок. Паркър отговори на второто позвъняване и започнах да говоря по работа. За решаване на убийства и спасяване на животи. Концентрирах се на факта, че се опитвахме да спасим животи, но мислите ми продължиха да подскачат насам-натам. Продължиха да прескачат към образа на очите на Йона Купър и въпроса му, „Как оставаш нормална?“. Отговорът, истинският отговор беше, не оставаш.

70

Един час по-късно си бях в къщи. Имах среща с Отряда за бързо реагиране за малко след изгрев слънце. Капитан Паркър ми беше казал да поспя малко, сякаш звучах като че имах нужда. Даже се беше съгласил да ми разреши да вляза с тях. За техните вампирски нахлувания, аз бях това, което беше хаз-мат* костюмът за нападенията им над метамфетаминови лаборатории. Един експерт, който можеше да им помогне да останат живи и нямаше по погрешка да се самовзриви. Вампирите не гърмяха като някои от химикалите използвани в лабораториите, но липсата на знания можеше да те направи също толкова мъртъв. Щях да бъда техния „винаги готов“ експерт и не ви се иска да знаете през колко много спорове трябваше да мина, за да получа поканата да отида с тях и да задържа адреса, докато не се срещнехме призори.

/*предпазен костюм с шлем за защита от опасни химически материали/

Седях до кухненската си маса, пиейки кафе и гледайки в празното пространство. Кафето плискаше страните на чашата ми, сякаш се опитваше да избяга. Това не би трябвало да се случва.

Майка се оказа внезапно до мен. Постави длан върху чашата ми с кафе.

-           Ще я изпуснеш.

Вдигнах поглед към него и не знаех какво има в предвид. Сигурно се беше изписало на лицето ми, защото той обясни:

-           Ръцете ти треперят. Страхувам се, че ще изпуснеш чашата. – Освободи я нежно от ръцете ми и я постави на масата.

Втренчих се в ръцете си и той се оказа прав. Трепереха. Не леко потрепване, а истински трепет, сякаш от китките надолу получавах гърч. Гледах ръцете си все едно принадлежаха на някой друг.

Майка клекна пред мен, постави дланите си върху моите и ги притисна силно.

-           Анита, какво стана?

Беше ми приятно да държи ръцете ми. Помогна треперенето да намалее, но не го спря напълно. Какво стана? Какво беше станало? Защо този случай беше по-различен? Всичко, нищо. Наложи ми се да опитам два пъти, за да успея да проговоря:

-           Трябваше да говоря с него.

-           С кого него?

-           Вампирът, когото убих тази вечер.

Треперенето се успокояваше под натиска на ръцете му. В гласа ми изобщо не се усещаше, той беше съвсем празен.

-           Защо трябваше да говориш с него?

-           Разпит, трябваше да го разпитам.

Майка докосна лицето ми и това ме стресна, но ме накара да го погледна. Очите му бяха много зелени в полумрака на кухнята, с онова жълто около зениците му, приличащо на светлина, събираща се около една точка

-           Научи ли това, което ти трябваше?

Кимнах все още гледайки очите му.

-           И защо не можа да изчакаш до зори, за да го убиеш?

Поклатих глава.

-           Той беше един от нашите серийни убийци. Не можех да рискувам да се измъкне и да ги предупреди.

-           И тогава трябваше да го убиеш.–Той постави длани от двете страни на лицето ми и това ме накара да се вгледам по-внимателно в него, а не само да зяпам хипнотизирано очите му. Сега го видях, целия, видях Майка. И преди това знаех че е там, но сякаш бях получавала само частици информация. Погледнах лицето, което ми беше толкова познато, че знаех всяка извивка и линия, и въпреки това понякога все още се изненадвах да погледна към него и да осъзная, че е мой. Че това беше моето бонбонче. Това продължаваше понякога да ме хваща със свален гард, като някаква много хубава изненада. Сякаш беше прекалено хубаво, за да е истина и продължавах да очаквам да не е там. Защо трябваше да е различен?

Той посегна към мен и аз се смъкнах от стола в ръцете му. Обвих се около кръста му, гърдите му, раменете му. Прегърнах го с ръце и крака, колкото можех силно и близо и той се изправи с мен все още обвита около него. Бяхме една височина и разликата в теглото ни беше само седем килограма. Ако беше човек, можеше и да не успее да го направи, но той не беше човек и се изправи и тръгна през тъмната къща. Знаех къде отиваме и не можех да измисля нищо по-хубаво от това да пропълзим под завивките и да го оставя да ме прегръща.

Телефонът иззвъня. Майка продължи да ходи. Секретарят се включи и се чу гласът на Рони:

-           ‘Нита, Рони е. Имам нужда от помощ.

Майка замръзна, защото това не звучеше като Рони.

Скочих на пода и затичах към телефона, докато тя все още заваляше думите.

-           Рони, Рони, аз съм. Какво е станало?

-           Анита, това си ти.

-           Рони, какво е станало? – Пулсът ми отново тътнеше в гърлото. Адреналинът беше прогонил шока и вцепенението.

-           Пияна съм – каза тя щастливо.

-           Какво?

-           Аз съм в клуб оттатък реката. Гледам мъже как си свалят дрехите.

-           Кой клуб?

-           „Сънят“ на нещо си.

-           „Сънят на инкуба“ – казах.

-           Същият – каза тя и завали „С“-то.

-           Защо се напиваш в стрийптиз клуб? – попитах. Адреналинът се източваше.

-           Луи не иска да живее с мен. Каза ми „брак или нищо“ и аз казах „ниш‘о“.

-           Ох, Рони.

-           Пияна съм и барманът казва, че някой трябва да ме прибере. Може ли да ме прибереш?

Майка стоеше достатъчно близо, че да чуе част от думите.

-           Аз ще отида да я прибера.

-           Анита, защо мъжете са такива копелета?

Не бях сигурна, че мъжете са такива копелета, но не смятах да споря.

-           Ще дойда да те взема, само ме изчакай и не прави нищо, за което ще съжаляваш утре като се събудиш.

Тя захихика. Рони никога не хихикаше.

-           О, аз искам да направя нещо, за което Луи ще съжалява утре.

По дяволите.

-           Стой мирно, не прави нищо глупаво. Ще бъдем там възможно най-скоро.

Тя затвори, смеейки се.

Разказах на Майка частите, които беше пропуснал.

-           Трябва да си починеш, Анита. Аз ще отида да я взема.

-           Първо, в момента е на етап „всички мъже са копелета“ и иска да направи нещо, за което Луи да съжалява утре. Мисля че няма да е добра идея да отидеш сам, освен това тя ми е приятелка. Но ще ти позволя да дойдеш с мен.

Той ми се мръщеше.

Докоснах го по ръката.

-           Да си легна до теб ми се струва като най-добрата идея на света в момента, а да си легна без теб като най-лошата. Мисля че ако остана сама, в главата ми ще стане грозно. Може би да изляза е точно нещото, от което имам нужда.

Той се намръщи още повече.

-           Можеш да й викнеш такси.

-           С Рони точно се сдобрихме след караница, която продължи месеци. Не искам пак да я изгубя.

-           Няма да успея да те разубедя, нали?

-           Не.

Той се усмихна, макар че очите му не бяха щастливи.

-           Тогава да вървим.

Усмихнах му се.

-           Благодаря.

-           За какво, че не споря ли?

-           Аха.

-           Но аз ще шофирам.

Не започнах да споря. Взех за всеки случай комплекта си за лов на вампири и чантата с екипировката. Чантата беше нова, но успяваше да събере повече оръжия. В нея влизаха много пушки и пистолети, много амуниции, остри оръжия, а външно продължаваше да си изглежда като средна по размер мешка за багаж.

Майка не каза нищо за допълнителната огнева мощ. Просто ми отвори вратата, тъй като носех по една чанта в двете ръце. На тротоара срещнахме Натаниел да се прибира. Той ми се ухили, преди да види израза ми и чантите.

-           Какво не е наред? Какво е станало?

Погледнах Майка и той погледна мен.

-           Тя има заповед за екзекуция, така че може да си носи целия комплект с нея.

-           Няма да ходите да ловите вампири заедно, нали?

Въздъхнах.

-           Точно сега ще ходим да спасим Рони. Тя е пияна като скункс оттатък реката в „Сънят на инкуба“. Барманът и е взел ключовете.

Веждите на Натаниел се повдигнаха.

-           Защо ще ходи в тази дупка?

Засмях се и пуснах едната торба, за да мога да го прегърна. Той също ме прегърна.

-           Ела с нас и ще го обсъдим в колата. Искам да стигна до там, преди да е направила нещо глупаво.

-           Имаш в предвид като да се напие в стрийптиз клуб, където знам че танцьорите правят доста повече неща, отколкото просто да се събличат за пари?

Погледнах го, а очите ми се бяха разширили.

-           Кажи ми, че нямаш в предвид че…

Той сви рамене.

-           Така говорят слуховете, а аз вярвам на човека, който ми го каза.

-           Ох, мамка му.

Затичах се към „Джипа“-а, защото сексът спроституиращстриптизьор напълно се квалифицираше за нещо, за което Луи щеше да съжалява на сутринта. Проблемът с този вид отмъщение е, че ти съжаляваш значително повече, отколкото този, когото се опитваш да нараниш. Хвърлих чантите отзад. Майка седна зад волана, а Натаниел на задната седалка. И тръгнахме, за да спасим Рони от съдба по-лоша от смъртта или нещо такова.

71

“Сънят на инкуба“ седи самичък по средата на открито поле, между далечна горичка и покрита с чакъл паркинг зона. Седи сам отчасти случайно, отчасти защото е единственото изцяло мъжко шоу от тази страна на реката. Ярки многоцветни неонови светлини обграждаха входа. На вратата имаше голяма печатна табела, на която се четеше „Танцьорите са само мъже“. Това беше последна възможност за пияните да са сигурни, че точно това искат да видят и няма да влязат по погрешка в неправилния клуб.

Ние тримата пристъпихме във фоайето или както и да наричате пространството с празна гардеробна и малка зона с бюро. Зад него нямаше никого, нямаше кой да попита дали искаме да си оставим палтата. Всъщност аз бях единствената, носеща яке. Времето беше меко за октомври, а ликантропите обикновено са по-топли от хората. Носех късото си кожено яке по-скоро за да прикрива пистолета под мишницата ми, отколкото да ме предпазва от есенния хлад. Но какъвто и охранител да се предполагаше, че проверява хората на входа, не беше при вратата. Влязохме в клуба необезпокоявани и непроверени. Лоша охрана, няма бисквитка.

Разбира се, може би разчитаха на това да си оглушен и зашеметен за момент от музиката. Толкова беше силна, че можеше да усетиш баса в костите си, но не по добрия начин. Човек буквално трябваше да спре за момент на платформата след вратата, опитвайки се да настрои сетивата си към проклетата музика. На кого му трябва охрана, когато звука действаше като удар в лицето? Почти незабавно главата започна да ме боли, леко, но обещаващо да е наистина зловещо. Пресметнах набързо колко пари имах в мен и колко щеше да ми струва да намалят музиката. Двайсет долара, щеше да е добре, ако успеех да мина само с двайсет долара. Разбира се, вероятно диджеят в повдигнатата будка щеше да се обиди. Опитах се да игнорирам музиката и се огледах из стаята, опитвайки се да открия Рони. Колко високи, дългокраки блондинки можеше да има наоколо? Повече отколкото може да си помислите. Стаята беше претъпкана. По дяволите.

Вероятно се бяхме поколебали твърде дълго пред вратата, защото диджеят се наведе през стената на кабината си, която случайно се намираше над нас и в ляво. Изкрещя:

-           Платете на бара.

-           Какво? – изкрещях аз на свой ред.

Той повтори, все още крещейки.

Използвах възможността да го попитам не би ли намалил музиката. Той се усмихна, поклати глава и изчезна зад стената. Тръгнах да си бъркам в джоба, но Натаниел докосна ръката ми. Наведе се, така че лицето му почти докосваше ухото ми.

-           Не му предлагай пари, за да намали звука, може да се обиди.

Отговорих му с вик от два сантиметра разстояние:

-           Сякаш ми пука.

Натаниел се усмихна и изкрещя:

-           Може да я усили.

Погледнах го с разширени очи и позволих на ръката ми да падне встрани от джоба. Не мислех наистина, че музиката може да стане по-шумна, но не исках да изкушавам съдбата.

В дясно имаше дансинг и няколко малки издигнати сцени със лъскави тръби в средата. Маса за билярд в ляво и малки масички разпръснати насам и натам. Тоалетните бяха странно забележими в далечния ляв край. Мъжката тоалетна май нямаше врата, както и никоя от кабинките вътре, така че дори застанал до входа можеше да виждаш директно вътре. Това изглеждаше странно. Барът разбира се беше в далечната част на стаята.

Имаше голяма група жени събрана около най-близката сцена, макара че самата сцена за момента беше празна. Но освен тази група жени, всички останали клиенти бяха мъже. Имаше три блондинки, които можеха да са Рони, но когато се обърнаха осъзнах, че изобщо не са Рони. Последната беше мъж, който или харесваше начина, по който изглеждаше, или природата е била много зла към него. Щеше да бъде мила жена, но основното училище трябва да е било ад.

Майка поведе и двама ни по малките стъпала и през тълпата, поставил длан на ръцете ни. Пробихме си път през щастливата, предимно пияна тълпа и най-накрая успяхме да стигнем до бара. Платихме си входната такса, най-вече чрез пантомима, защото барът беше прекалено широк, за да мога да се приближа достатъчно, за да извикам в ухото на човека.

Опитах се да го попитам къде е Рони, но той само се усмихна, поклати глава и успя да вдигне една празна чаша, питайки дали искаме питие. Тъй като не разполагах с блондинка, която да посоча и да попитам да ли е виждал една от тези, просто поклатих глава и се отдалечихме достатъчно далеч от бара, за да не пречим на тези, които искаха питие.

Един мъж, носещ само свободни боксерки и чорапи излезе иззад преградено с черна завеса пространство встрани от бара. Това трябваше да са съблекалните.

Сближихме се и аз извиках:

-           Тоалетните. Ще проверя тоалетните.

Двамата кимнаха и тръгнахме да си пробиваме път около бара в посока на женската тоалетна, пред която голямо парче плат висеше от тавана, покривайки вратата. Може би за да прикрие факта, че женската тоалетна имаше врата и мъжете да не се чувстват измамени.

По средата на стаята срещу мивката стоеше едно клекало. Просто си стоеше там по средата на пода, без кабинка, без нищо. Беше пълно с вода и изглежда работеше, но просто си седеше там. До стената имаше две кабинки, на едната висеше табела „Не работи“. Освен това имаше опашка. Никоя от жените в помещението не беше Рони. Стените сигурно бяха по-дебели, отколкото изглеждаха, защото успях да се чуя как казвам:

-           Рони, вътре ли си?

Нямаше отговор. Най-накрая се обърнах към висока кестенява жена и казах:

-           Приятелката ми ме повика, за да я прибера. Метър и седемдесет, руса, сиви очи, привлекателна. Прекалено пияна, за да говори правилно.

Жената поклати глава. Женски глас от вътрешността на кабинката извика:

-           По дяволите, това може да е почти всяка блондинка, която сме видели тази вечер.

Обясних че съм видяла блондинките в бара и не са били Рони и попитах дали не са я видели по-рано. Никой не я беше виждал. Една от жените използваше клекалото в средата на пода, когато излизах. Добре де. Отворих вратата и или музиката беше малко намалена, или свиквах с нея, или оглушавах.

Майка и Натаниел стояха там, където ги бях оставила, но към тях се беше присъединил мъж, когото не познавах. Беше по-висок и от двама им, но толкова слаб, че изглеждаше по-дребен. Имаше къса, къдрава кафява коса и носеше тениска, гащета и чорапи. Нямаше обувки. Интересно.

Натаниел ме хвана за ръка в момента, в който се приближих достатъчно. Непознатият докосна рамото на Майка и позволи на ръката си да се задържи там секунда повече. Усмихваше се, когато попита:

-           Вие двамата харесвате ли членове?

Задържах ръката на Натаниел и се преместих, така че да съм пред двама им, което накара мъжът да отстъпи назад от нас. Но той се пресегна покрай мен и отново докосна рамото на Майка. Наложи се да пусна ръката на Натаниел, докато пристъпвах още две крачки напред. За момент мъжът стоеше почти притиснат към мен. Започна да се усмихва, после видя очите ми, усмивката му потрепна и той отстъпи назад.

Не знам какъв беше изразът на лицето ми, но той леко се препъна в собствените си думи:

-           Те казаха че харесват членове.

-           Казах, че харесвам собствения си – уточни Майка.

-           Ако някой друг попита – намеси се Натаниел, - просто кажи не.

Аз казах:

-           Получило се е недоразумение.

Мъжът кимна:

-           Съжалявам. – Започна да се отдръпва.

-           Опитваме се да открием приятелката си. Обади се пияна, че трябва някой да я закара в къщи – казах и я описах.

Погледът му стана нервен. Знаеше нещо, но го бях изплашила и не искаше да ми каже. Наистина трябва да се науча да намалявам това нещо с тихата заплаха, но, по дяволите, точно бях станала толкова добра в него.

Ръката на Натаниел се промъкна покрай рамото ми. Държеше двадесет доларова банкнота. Каза:

-           Попитай отново.

Взех двайсетачката и я сгънах на две. Мъжът ме гледаше, докато го правех. Изглеждаше по-малко нервен, но си личеше че още не харесва нито мен, нито това, което се случваше. Нещата не се бяха случили така, както той очакваше и това го беше объркало.

-           Знаеш ли къде е приятелката ни? – повдигнах двайсетачката към него.

-           Може би – каза и гласът му звучеше грубо.

Натаниел се надвеси над рамото ми. Гласът му беше нисък и спокоен.

-           Искаме да я намерим преди да направи нещо, за което ще съжалява. С приятеля й са имали голям скандал, ще се сдобрят, но не и ако тя прекрачи прекалено много граници, нали ме разбираш?

-           За толкова ще получите танц на скут и то хубав. Трябва да направя нещо за парите или той ще разбере, че съм го издал. Това няма да му хареса, и ще направи така, че и на мен да не ми харесва.

-           Кой? – попитах.

Натаниел беше застанал толкова близо, че го почувствах да въздиша.

-           Рони вече е отзад, Анита.

-           Отзад? – попитах.

-           Където и да ходят, тя вече е там.

Мамка му.

-           Отведи ни при нея.

-           Далас ще ме убие. Тук не идват толкова много красиви жени.

-           Можем просто да започнем да разпитваме къде е Далас – казах.

Нещо близо до истински страх премина през очите му.

-           Не го правете, моля ви се.

Мразя, когато започна да ги съжалявам.

-           Как ти е името?

-           Оуен – каза Натаниел, - каза че името му е Оуен.

-           Добре, Оуен, не искаме да те наранят, но ако продължаваш да ни бавиш с говорене и се случи нещо лошо…

Майка се намеси:

-           Дай му още двайсет, тогава може да ни заведе отзад.

Погледнах го.

-           Можем да я открием и сами, а той може да се престори, че ни е отвел отзад по работа.

Погледът ми казваше всичко.

Той сви рамене.

-           Той няма да бъде наранен, и всички ще получим това, което искаме.

Исках да споря, но ръката на Натаниел вече се беше появила с още една двайсетачка в нея.

-           Имах добра нощ – каза. Какво ли имаше в предвид? Добра нощ? Добри бакшиши? Или и Натаниел изпълняваше танци на скут, когато не беше на сцена? Никога не бях питала. Не бях искала да знам, по дяволите, още не исках да зная. Взех двайсетте долара и ги сгънах заедно с първите.

-           Отведи ни отзад, Оуен.

Друг танцьор се появи в това, което най-накрая осъзнах, че е костюмът им: свободни шорти, тениска и чорапи. Този имаше повече плът по себе си и беше сладък по един момчешки, недовършен начин.

-           Имате ли нужда от още някого?

Натаниел беше този, който внезапно се придвижи напред, прегърна ме от отзад и се усмихна.

-           Имаме всички мъже, които ни трябват, нали така, Оуен?

Оуен кимна и видях как лицето му се пренарежда, така че когато се обърна към колегата си, беше усмихнат и отпуснат. Взе четиридесетте долара от ръката ми и ги втъкна в горната част на белите си чорапи. Направи движението странно грациозно и по-женствено, отколкото би трябвало да бъде, сякаш в ума си втъкваше стотици долари в ластика на дългите си копринени чорапи. Моментът беше добър и ме накара да имам по-добро мнение за него в професията, която си беше избрал. Преди това движение се чудех какво по дяволите правеше тук. Разбира се, с „Престъпни удоволствия“ като критерий, всички тук изглеждаха прекалено слаби, прекалено чупливи, не достатъчно мускулести, недостатъчно нещо.

Не успях да се усмихна, но запазих изражението си приятно и неразгадаемо.

-           Да, имаме достатъчно мъже.

-           Тук нямаме жени – каза другият танцьор. Имаше нещо в очите му, нещо в погледа, който хвърли на Оуен, сякаш не ни вярваше.

-           Довели сме си своя – каза Натаниел и се вмъкна между Оуен и мен, така че да може да обгърне и двама ни с по една ръка. Усмихваше се. Лавандуловите му очи блестяха от нетърпение. Изпълнението му заслужаваше Оскар и другият танцьор явно се хвана.

Все пак хвърли поглед към Майка.

-           А той какво ще прави?

-           Ще гледа, глупаче – каза Оуен и ни поведе покрай другия мъж. Проправихме си път между масите, а Майка ни следваше. Кълна се, можех да почувствам очите на другия танцьор, сякаш още не ни вярваше. Или може би ревнуваше, но това само Бог го знаеше, защото аз не исках да знам. Рони щеше много да ми дължи за това.

Докато минавахме покрай бара върху него се качи един танцьор. Не беше във форма, не беше и нежен, по-скоро приличаше на компютърен геймър или на счетоводител. Имаше очила и къса коса, която не правеше лицето му по-привлекателно. Изглеждаше обикновен и никак не приличаше на някой, който би трябвало да се съблича. Зачудих се какво прави тук, такъв, но в този момент той сграбчи чифт лъскави хромирани пръчки, които висяха над бара и започна да извърта цялото си тяло нагоре и през двете си ръце, доказвайки че ставите му са точно толкова гъвкави, колкото и на Натаниел. Добре.

Публиката зад гърба ни изкрещя и не можах да се спра, погледнах в тази посока. Танцьорът беше висок, слаб брюнет и носеше само белите чорапи. Сграбчи тръбата в средата на дансинга и започна да се гъне около нея. Обърнах се бързо обратно и открих че танцьорът върху бара също вече беше гол. Застанах почти лице в лице с другата причина да се съблича тук – беше добре надарен. За малко да препъна всички ни, опитвайки се да оставя някакво разстояние между нас и бара. Оуен се разсмя с висок, момичешки смях и Натаниел се включи с мъжественото си подсмихване. Майка ни следваше тих, а аз зачаках цвета да се оттегли от лицето ми. Оттатък реката практикуваха събличане докрай, как можах да забравя? Искаше ми се да побегна с писъци, но вместо това оставих Оуен да ни поведе към прикритата с черна завеса зона срещу бара. Натаниел се беше притиснал между нас, все още усмихнат, все още засмян. Ако той можеше да продължи да се прави на спокоен, можех и аз. Хвърлих поглед назад, за да проверя Майка и видях танцьорът на бара да доказва, че не само раменете му можеха да се огъват по невероятни начини. Някаква жена беше вдигнала пари. Майка се взираше право напред, сякаш ако не гледаше всичко просто щеше да изчезне. Рони щеше да е длъжница не само на мен.

Оуен разтвори черните завеси и влязохме.

72

Веднага след завесите имаше малко открито пространство. Един мъж се облягаше на далечната стена. Изправи се, когато минахме през завесата. Носеше тениска на охрана, панталон за упражнения и бели чорапи. Дрехите бяха малко по-различни, но чорапите го издаваха. И той беше танцьор. Под тениската имаше повече мускули и тялото му се доближаваше повече до това, което очаквах от стриптийзьор.

-           Имате ли нужда от още някого? – попита. Абсолютно същият въпрос, който ни беше задал и другият танцьор. Съвпадение, парола или нещо друго? Не знаех и не бях сигурна, че ми пука.

-           Не, благодаря, всичко е наред – изчурулика Оуен. Прегръщаше ръката на Натаниел и той му позволяваше.

Опитах се да помогна. Казах:

-           Съжалявам, но мисля че това е границата ми за мъже за вечерта. При повече от трима не те ли карат да изхвърлиш някого?

Новият се разсмя, поклати глава и ни покани с жест да навлезем в коридор, който изглежда се простираше по дължина на клуба. Оуен ни поведе по този тесен коридор. Нямаше достатъчно място да ходим тримата един до друг, така че Натаниел мина напред и задържа ръката си около Оуен. Оуен трябва да беше приел това за добър знак, защото внезапно се оказа увит около Натаниел като някакъв висок, слаб моден аксесоар. Майка се изравни с мен и ръката му се плъзна около мен, сякаш бях новото му успокояващо плюшено мече. Не можех да го виня, аз самата не се чувствах особено комфортно.

От двете страни имаше малки кабинки със завеси, които можеха да се издърпват, макар че не всички изпитваха нужда да го правят. Повечето неща бяха абсолютно легални, като частни танци на скут. Правилото за танц на скут е: клиентът държи ръцете си за себе си. Танцьорът извършва докосването и дори тогава има правила, какво и колко може да докосва. Смешно как съвместното съжителство със стриптийзьор и излизането със собственик на стриптийз клуб ме бяха накарали да обръщам внимание на неща, които никога не си бях помисляла че ще искам или ще имам нужда да знам. Но щом останете само двама, всичко е въпрос на договорка между танцьора и клиента. Нямам в предвид само секс. На Джейсън му се беше случило една жена, която искаше да ближе свивките на коленете му и беше готова да плати петдесет долара за това. Не е моята идея за забавление, но не е и секс, поне не по закон. Или по стандартите на повечето хора.

Не бях мислила как да открия Рони след като се окажехме отзад. Повечето кабинки бяха затворени. Не можех просто да започна да крещя името й, без да вкарам Оуен в беля с този Далас. По дяволите.

Но не ми се наложи да откривам Рони, почти се препънах в крака й, когато се протегна рязко изпод завеса. Стори ми се, че го познавах, но за гласа бях сигурна.

-           Паднах на земята, Боже, пияна съм.

Чух тих мъжки глас и мисля че й помагаше да се изправи.

Преборих се с нуждата да почукам и извиках „Рони, ти ли си?“. Макар че знаех че е тя, понякога просто трябваше да кажеш тази глупост. Хихикане беше единственият отговор, който ми предложи. Поех си дълбоко въздух и дръпнах завесата настрани.

Рони беше на колене в задната част на кабинката. Видях проблясък на бледи гърди, блузата й беше повдигната и наоколо не се виждаше сутиен. Един мъж се беше надвесил над гърдите й, сякаш ги притежаваше. На танцьорите им е позволено да докосват, но не толкова много. Ако от управата разберяха, щяха да го изхвърлят или поне това беше теорията.

-           Ще изчакам малко по-нататък по коридора – каза Майка.

Кимнах.

-           Окей.

Натаниел хвана Оуен за ръката и каза:

-           Ще наглеждам Майка.

Останах сама с приятелката си и нейния приятел.

Рони се изхили и го притегли за целувка. Не мисля че осъзнаваше, че завесата е отворена. Ако беше по-трезва, щях да се завъртя на петите си и да я оставя да се оправя. Тя е над двайсет и една, но освен това е пияна и депресирана, и объркана, и моя приятелка. Така че влязох малко навътре в кабинката, за да може да ме види над рамото му.

Тя ми се усмихна.

-           Анита, защо си тук?

-           Обади ми се да те закарам в къщи, помниш ли?

Тя ми се намръщи, сякаш искаше да каже „Не, не помня“.

Мъжът, стоящ на колене пред нея се обърна и ме погледна.

-           Искаш ли да се присъединиш? Няма да ви взема повече пари.

-           Направо се хващам на бас, че няма. Хайде, Рони, да си ходим.

-           Не искам да си ходя в къщи. Не още. Току що открих Далас. Прави ми частен танц.

-           Виждам – каза, - но ако си планирала да имаш частен танц, не трябваше да ми се обаждаш. Трябва да си легна, както и ти.

-           Но не е ли сладък? – Тя сложи длани от двете страни на лицето му и го обърна отново към мен. Честно казано изглеждаше добре, но не лицето му правеше шоуто. Той беше първият танцьор, който бях видяла, откакто влязохме в заведението, чието тяло изглеждаше като това на мъж, а не на момченце. Имаше широки рамене, хубав кръст, бедра, мускули на ръцете и на краката, които показваха че вдига тежести. Татуировката на ръката му беше тази на военноморските сили. Какво правеше бивш военен в място като това?

-           Да, сладък е, а сега да вървим. – Посегнах към ръката й. Далас не ме докосна, нито се опита да я задържи чрез сила, беше по-подъл и по-умен от това. Зарови лице в гърдите й и захапа нежно гърдата й отстрани. Рони отметна глава назад и изпъшка по начин, който не исках да чувам от приятелката си, докато с намирах в същата стая.

Майка подвикна, не много силно:

-           Анита, какво ти отнема толкова дълго?

-           Рони не иска да тръгва.

-           Тогава да вървим. – Нещо в гласа му ме накара да искам да проверя какво ставаше с него.

-           Ще се върна веднага, не прави нищо, за което може да те арестуват. – Далас ми хвърли поглед, който говореше ясно, че щеше да се опита да направи точно обратното, но това беше най-доброто, което можех да направя, освен ако не исках да извлека Рони за косата от кабинката. Исках да видя защо гласът на Майка звучеше по този начин.

Майка много любезно, но категорично казваше на по-възрастен джентълмен:

-           Благодаря ви, но не, чакаме приятел.

-           Аз ще ти бъда приятел – каза мъжът. Държеше в ръка сноп банкноти на нивото на кръста си. Така че да не може да се види от друга част на клуба. Най-горната банкнота беше двайсетачка, оставяща впечатлението че цялата ролка са двайсетачки.

Майка поклати глава.

Мъжът изтегли две двайсетачки.

-           Не – каза Майка.

Почти бях стигнала до тях, когато мъжът изтегли още две двайсетачки, осемдесет долара, и ги поднесе към Майка.

-           Никой няма да ти предложи повече тази вечер.

-           О, не знам – казах, - аз предлагам храна и квартира, и секс с момиче. – Обвих ръка около кръста на Майка и той направи същото с мен.

Очите на мъжа прескочиха към мен, после се върнаха на Майка, после пак към мен.

-           Ти си приятелят?

Кимнах.

-           Наистина си чакал приятел – каза мъжът.

-           Това ви казах – уточни Майка.

Мъжът се намръщи и започна да прибира парите.

-           Не мислех, че имаш в предвид такъв приятел.

-           Такъв е – казах и му се усмихнах с онази ярка и жизнерадостна усмивка, която не стигаше до очите ми. Огледах се наоколо за Натаниел и открих че едва успявам да го видя иззад гърбовете на двойка, която го беше притиснала в ъгъла. Той вдигна ръка, за да е сигурен, че ще успея да го видя. Или може би молеше за помощ, като удавник.

Хванах ръката на Майка и го дръпнах след мен. Мисля че щеше да е най-безопасно да сме заедно.

-           Извинете ме, момичета и момчета – казах.

Двойката се обърна и ме погледна. Мъжът беше висок и тъмен, момичето беше по-високо от мен и русо. Тя носеше свободна рокля, която имаше нужда от по-добро подплата. Зърната й се виждаха като тъмни отпечатъци под бледата тъкан. Внимавах да задържа поглед над кръста й, защото дори не исках да знам дали и по-ниско няма тъмни отпечатъци. Не искам да кажа че изглеждаха евтино, не беше така.  Момичето имаше диамант на годежния си пръстен, достатъчно голям да задави кутре, а по ръцете си имаше гривни от злато и още диаманти. Гримът й беше умел, т.е. изглеждаше че не носи почти никакъв, а всъщност имаше доста. Мъжът беше облечен в костюм, който беше скроен по тялото му и вероятно идваше от същия магазин като тези на Майка и Натаниел. Имаше този вид.

-           Съжалявам, но ние първи говорехме с джентълмена – каза мъжът.

Поех много въздух през носа си и го изпуснах бавно. Парфюмът на жената беше скъп.

-           Всъщност, аз говорех с него първа, защото аз го доведох тук.

Те се спогледаха изненадано.

Натаниел се опита да се промъкне покрай тях:

-           Съжалявам – каза, - споменах ви, че дойдох с някого. – Когато се оказа в безопасност зад мен и държах и неговата, и на Майка ръка, реших че вече няма опасност от повече предложения. Колко съм глупавичка.

Жената се изправи на пръсти и мъжът се приведе, за да може да прошепне в ухото му. Повече не ме интересуваха. Опитах се да отведа всички ни обратно при Рони. Мястото обаче беше малко тесничко за да могат трима човека да се движат спокойно.

-           Чакай – каза жената.

Обърнах се отново към тях, защото така се прави, когато някой ти говори.

-           Вие тримата с нас – каза тя.

Примигнах в посока към нея, онова дълго примигване, което ми дава време да обработя информацията, когато не вярвам на онова, което току що съм чула. Някога щях да я попитам какво има в предвид, но бях пораснала оттогава и знаех отговора.

-           Не – казах и донякъде избутах Майка пред мен и изтеглих Натаниел зад себе си. Спряхме рязко, защото Натаниел спря да се движи.

Знаех какво ще видя още преди да се обърна. Бях наполовина права, мъжът беше сграбчил ръката на Натаниел. Мислех че ще бъде жената. Отново, колко съм глупавичка.

Преместих се до Натаниел.

-           Пусни го, сега. – И поставих доста сила на „сега“.

Той пусна ръката на Натаниел.

-           Жена ми наистина харесва приятеля ти.

-           Радвам се за нея, но това не е мой проблем. Не го докосвай повече. Не докосвай никой от нас повече, ясна ли съм?

-           Тук сте за същото нещо, за което и ние – продължи да настоява той, - нека отидем у нас. Имаме вана достатъчно голяма да побере всички ни. – Той пристъпи по-близо до нас. – Сигурен съм че ще изглеждате още по-добре без дрехите си, отколкото в тях.

Хвърлих му поглед, онзи поглед, който кара лоши момчета да се присвиват на двайсет крачки от мен, а по-слабите да подвиват опашки и да побягват.

Жена му беше по-умна от него, подръпна ръката му и каза:

-           Мили, не мисля че те искат да играят.

-           Послушай жена си, тя е умната. – Мислех че това е хубава реплика за раздяла и отново се обърнахме да вървим, и отново Натаниел спря да се движи. Обърнах се и открих, че мъжът беше сграбчил плитката на Натаниел. Това беше, повече нямаше да съм мила.

Извадих значката си и я набутах в лицето му. Наложи му се да се дръпне назад, за да я фокусира, сякаш му трябваха очила, а той не ги носеше. Но това го накара да пусне косата на Натаниел.

Разсмя се.

-           И аз имам една в къщи. Ако искаш да си поиграем на ченгета и крадци, нямаме нищо против.

Държах значката в лявата ръка, затова ми се наложи да използвам пръстите на същата ръка, за да разтворя якето си достатъчно, че да му покажа пистолета в презраменния кобур.

-           А едно от тези имаш ли? – попитах.

Жената го дърпаше за ръката.

-           Недей, мили, мисля че тя е истинска.

Той сведе гневен поглед към мен.

-           Коя си ти?

-           Федерален шериф Анита Блейк, задник, отстъпи и ни остави на мира.

Погледът на лицето му ясно говореше, че не ми вярва. Може би беше един от онези мъже, които просто не вярваха на жени с власт, или може би толкова много искаше да види косата на Натаниел разпръсната по леглото му, че не искаше да ми повярва. Бях склонна да се съглася, че жена му е тази, която харесваше Натаниел, но до преди той да сграбчи ръката му и да докосне косата му. Жена му може и да харесваше Натаниел, коя жена не би? Но не тя се беше надървила сериозно относно него.

Пуснах якето да се затвори и използвах тялото си да избутам Натаниел между мен и Майка. Нямаше начин да го оставя накрая на опашката до мистър Ръчичко. Закачих значката и започнах да ни придвижвам надолу по тесния коридор, но се движех донякъде назад, за да мога да държа под око двойката. Добре де, половината от двойката.

Жената го дърпаше за ръката, опитвайки се да го накара да се махнат оттам. Той се дръпна рязко от нея и продължи да ме гледа. Погледът не беше приятелски. Всъщност имаше достатъчно жега в очите му, че да мине направо към омраза. Не бях направила нищо, което да го накара да ме мрази, освен да му кажа „не“. Има мъже, които виждат думата „не“ като най-голямата обида, но обикновено им трябва повече от отказ при свалка в бар, за да се получи това ниво на реакция. Задържах вниманието си върху него, докато не ни погълна една от завесите, които прикриваха по-вътрешните стаи.

-            Това беше направо зловещо – казах.

-            Аз го познавам – прошепна Натаниел.

Погледнах го.

-            Как?

Той облиза устни, а очите му изглеждаха като преследвани.

-           Когато бях на улиците. Той обикновено взимаше по-възрастни момчета, онези, които почти бяха прекалено възрастни за работата.

-           Прекалено възрастни? – попитах.

-           Повечето мъже, които идваха там, не търсеха мъже, Анита. Искаха момчета. Щом започнеш да изглеждаш прекалено пораснал, трябваше да се преместиш на друго място. С различна клиентела. – Каза последната част с горчива извивка на устата. – Сега е по-възрастен и не ме разпозна, но аз го помня. Помня че едно от по-големите момчета ме предупреди за него.

-           Предупреди те?

Натаниел кимна.

-           Аха.

-           Той нараняваше ли ги?

-           Не още, но понякога хората могат да имат определено усещане за клиент. Той може да иска наистина стандартни неща, но след известно време всички започват да ги полазват тръпки от него. Сякаш можеш да надушиш болестта върху него, сякаш просто знаеш, че е въпрос на време преди да нарани някого.

Докоснах лицето му и той ме погледна, а очите му съдържаха онази тъга, с която беше дошъл при мен. Онзи поглед, който казваше, че е видял всичко, че е направил всичко и това беше унищожило нещо в него. Поставих дланите си от двете страни на лицето му и нежно го целунах. Това прогони част от загубата, но не цялата. Част от нея остана прилепена по краищата.

Майка изпъшка.

-           Анита, тя ти е приятелка, но…

Обърнах се и открих че танцьорът Далас беше на пода с Рони отгоре му. Тя все още беше облечена от кръста надолу, но не и той. Ризата й беше разкопчана и дори и да беше започнала нощта със сутиен, него вече го нямаше.

Стигаше ми толкова. Беше ми писнало от непознати, опипващи гаджетата ми. Беше ми писнало от Рони, караща ни да си довлечем задниците тук долу. Беше ми писнало от саморазрушителното й глезене. Получавах достатъчно от тази гадост от Ричард, нямах нужда да го получавам и от нея.

-           Вероника Мари Симс – казах.

Тя примигна при звука на гласа ми и всичките си три имена.

-           Коя си ти, майка ми ли?

Сграбчих колана на дънките й и повдигнах тялото й от мъжа. Това стресна и нея, и мене, защото не ми се наложи да се напъна, за да я повдигна. Тя беше по-едра от мен, по-висока, просто по-едра, а аз я повдигнах сякаш изобщо не тежеше. Изправих я залитаща на краката й.

Далас каза:

-           Хей, не бяхме приключили.

Показах му значката си.

-           Напротив, приключили сте. – Задържах значката в лявата си ръка и метнах Рони през рамо. Наложи се да я подхвърля един път във въздуха, за да я наместя по-добре, после бяхме готови. Тръгнах по коридора, Натаниел разтвори завесата и ни последва, а Майка беше ариегарда.

Тя не се бореше, но започна да спори.

-           Анита, пусни ме долу!

Гадната двойка не ни чакаше в малката зона пред стаите. Бях доволна. Бях си извадила значката, но щеше да ми се наложи да хвърля Рони на пода, за да стигна до пистолета си. Огледах стаята, когато влизахме, но двойката не се виждаше никъде. Още по-добре.

-           Анита, не съм шибано хлапе. Пусни ме долу!

Охранителят тръгна към нас, но аз ме показах значката си. Той вдигна ръце, сякаш да каже, че няма да причинява неприятности. Продължихме към вратата. Музиката все още гърмеше толкова силно, че караше черепа да ме боли, но шумът на хората замря, докато ни гледаха да минаваме. Не знам дали беше заради значката или защото момиче носеше друго момиче, фактът че гърдите на Рони вероятно се виждаха от цялата стая или всички тъжаха, защото отвеждах със себе си двамата най-добре изглеждащи мъже в стаята. Каквато и да беше причината, прекосихме странен кладенец от неподвижност, защото всички спряха да танцуват, спряха да говорят, спряха да пият, спряха и се вторачиха в нас.

Наложи ми се да използвам ръката със значката, за да си помогна да балансирам Рони, докато изкачвах стъпалата до платформата пред вратата, но се справихме. Натаниел мина напред и отвори вратата, която водеше към гардеробната. Майка мина през нея и забърза пред мен, за да отвори външната врата. Излязохме на хладния есенен въздух. Вратата се затвори зад нас и тишината накара ушите ми да зазвънят.

-           Пусни ме на земята, мамка ти. – Този път започна да се бори, но не добре, не както трябваше, но аз бях загубила търпение. Искаше долу, затова я пуснах долу. Стоварих я на задника й на чакъла.

Мисля че може и да искаше да ми се разкрещи, но смешен израз прекоси лицето й и внезапно се запрепъва да се изправи и се затича, залитайки към тревистата площ, която ограждаше паркинга. Падна на четири крака и започна да повръща.

-           По дяволите – казах, тихо и с чувство. Тръгнах към нея и мъжете се присъединиха към гърба ми. Махнах им да останат до последната редица с коли, докато аз продължих по тревата към Рони. Сухата есенна трева шумолеше по дънките ми.

Рони още беше на четири крака. Усетих сладко-киселата миризма на повръщано още преди да я приближа. Явно ми беше приятелка, защото отидох при нея, прибрах косата настрани от лицето й и я задържах като на дете. Само истинско приятелство би ме задържало там, докато тя повръщаше всичко, което беше изпила през нощта.

Опитвах се да мисля за нещо друго, каквото и да е, докато стоях там. Не се справям добре около хора, които повръщат. Нещо в звука и миризмата ме кара да се боря да не започна и аз да повръщам. Гледах към полето, опитвайки се да намеря нещо друго, за което да мисля. Нямаше нищо интересно, докато не погледнах почти направо от мястото, на което стоях. В началото помислих че е стъбло, паднало дърво, но после очите ми различиха какво виждам и осъзнах, че това е човек. Бледа ивица ръка, едната длан сочеща към небето, сякаш беше подпряна на нещо, което не можех да видя. Можеше да не е мъртво тяло. Можеше някой да е дошъл насам и да е припаднал.

Погледнах назад към Майка и Натаниел, и им махнах да се приближат. Рони започваше да забавя. Най-после беше преминала на сухи напъни.

-           Останете с нея. – Знаех че приближавайки се можех да унищожа доказателства, но и знаех че можеше да е манекен или някой да е припаднал там. Трябваше да съм сигурна преди да повикам кавалерията. Какво говори за живота ми това, че първо си помислих смърт и убийство преди всичко друго? Че твърде дълго работех по убийства.

Тръгнах през сухата трева, но се движех по-бавно, гледайки къде слагам краката си. Тревата вече не шумолеше по дънките ми, защото се промъквах. Ако наоколо се търкаляше оръжие не исках да го настъпя.

Колкото повече виждах от тялото, толкова повече си мислех „мъртво“. Кожата стоеше бледа под далечната светлина на халогенните лампи и плътната светлина на звездите. Беше мъж, лежащ на гърба си, с ръка подпряна на клон. Ако ръката не беше подпряна, можеше и да не го забележа толкова бързо. Както и с косата на първото момиче, някой си беше направил труда да го направи, сякаш за да каже „хей, виж ме“. Да, беше мъж, вместо жена, но носеше прашка с леопардов десен, която беше дръпната настрани, така че да не пропуснем факта, че беше обръснат, съвсем обръснат. Шансовете да не беше стриптийзьор, работещ в „Сънят на инкуба“ бяха почти нулеви. Даже Вегас даваше по-големи шансове.

Белезите от зъби на врата му бяха черни на фона на кожата му. Имаше още на сгъвката на ръката му, на китката му. Не го докоснах, за да видя дали имаше подобни белези от другата страна на врата си. Не преместих краката му, за да проверя дали го бяха белязали по-ниско. Просто клекнах до него, опитвайки се да не докосвам земята повече, отколкото беше необходимо и пипнах ръката му. Да, иска ми се да кажа, че търсех пулс, но не беше съвсем така. Беше студен на допир, но ръката му се премести, когато натиснах съвсем леко. Още не беше започнал да се вкочанясва или етапът вече беше преминал. Различни неща могат да повлияят на това, но се хващах на бас, че беше умрял по-рано тази вечер. Че го бяха убивали, докато разпитвахме Йона Купър в Църквата на вечния живот. Докато гледах мъртвия мъж, почти още момче, толкова млад изглеждаше, вече не се чувствах зле, че съм убила Купър. Смешно.

Изправих се и потърсих в джобовете на якето телефона си. Набрах номера, който вече знаех наизуст.

-           Зербровски слуша.

-           Надявам се, че не си си в къщи – казах.

-           Защо? – попита той и определено звучеше подозрително.

-           Защото съм оттатък реката и зад стриптийз клубовете, гледайки още едно проклето тяло.

-           Никой не ни е съобщил.

-           Аз го съобщавам.

-           Искаш да ми кажеш, че ти си открила тялото ли? – попита.

-           Аха.

-           Кажи ми какво стана.

Разказах му кратка версия. Не съобщих, че барманът е накарал Рони да се обади за да я прибере някой, само това че се е насвиркала до козирката, защото е скъсала с Луи. Не споменах и зловещата двойка, но това е всичко.

-           По дяволите – каза той, - трябва да го докладвам. Щатските или локалния шериф ще стигнат преди нас. Шерифът не те хареса особено много.

-           Спомням си – казах.

Почти можех да почувствам как мисли на другия край на телефона.

-           Почти ми се иска да кажа, изпрати хората си в къщи, но ще ни трябват, за да потвърдят историята ти.

-           Не ми ли вярваш?

-           Вярвам ти, но няма да съм първи на местопрестъплението, Анита. Разбираш ли?

-           Така мисля, явно ще ми трябва алиби, за да обясня как случайно се е случило да намеря следващата жертва на убийствата, когато те имат хора патрулиращи клубовете. Ще си помислят, че някой ми е подсказал къде да търся.

-           Аха.

-           Ти ми вярваш, Зербровски.

-           Аха, но аз те познавам. Ако има жена, която да отиде в стриптийз клуб в търсене на мъже и случайно да се натъкне на жертва на убийство, това си ти.

-           Не съм си търсила мъже – уточних.

-           О, да, със сигурност ще кажа на момчетата тук в РОСР, че просто си правила услуга на приятелка.

-           Копеле такова, не ме дразни за това.

-           Бих ли го направил?

-           Да те шибам, Зербровски.

-           Аз бих казал „да“, но Кати какво ли би казала? – Гласът му изведнъж стана сериозен. – Ще съобщя за убийството, ще има кажа че един от нашите е на мястото, но ако шерифът стигне там пръв, бъди мила.

-           Винаги съм мила – казах.

Той се разсмя.

-           Да, а адът е студен през лятото. Просто се опитай да се държиш добре, докато не дойдем да те подкрепим.

-           Ще се държа добре, ако и той се държи добре.

-           Страхотно. Ще гледам да дойда възможно най-бързо, Анита.

-           Знам, че ще го направиш.

-           Проклета дълга нощ – изпъшка той.

-           Аха – съгласих се.

Той затвори. И затворих и тръгнах обратно. Чух сирени още преди да успея да стигна до паркинга. Успях да предам на Натаниел и на Майка груба скица на това, което се беше случило и което тепърва предстоеше. Рони седеше на земята пъшкайки и държейки се за главата. Не знам дали щеше да ме чуе, дори и да се бях опитала да говоря с нея. Колите разпръснаха чакъл по паркинга и в най-първата беше шериф Мелвин Кристофър. А наоколо нямаше нито едно щатско ченге. Перфектно.

73

Хората от Спешна помощ бяха завили Рони с одеяло. Май смятаха че страда от шок. Не беше това. Тя изтрезняваше. Изтрезняваше по средата на разследване на убийство, след като беше изпила за една нощ повече, отколкото за всичките шест години през които я познавах. Бяха я накарали да седне в задната част на отворената линейка. Мисля че това им даваше възможност да правят нещо. Хубаво е да си зает.

Физически Рони се чувстваше най-зле, но никой от нас не се забавляваше. Първата реплика на шериф Мелвин Кристофър към мен беше:

-           За малко да не ви разпозная с толкова дрехи по вас, госпожице Блейк.

Усмихнах му се сладко и казах:

-           За вас е шериф Блейк, шерифе, и да ви кажа намирам интересът ви в женското облекло за доста странен за хетеросексуален мъж от крайградския район. – От там нещата само се бяха влошили. Дори признавам че част от вината беше моя. Не трябваше да правя коментара за женското облекло, нито да поставям под въпрос сексуалната му ориентация, но пък, хей, лицето му прие един ужасен червеникаво-кафяв цвят преди да започне да ми крещи. За секунда помислих че съм го накарала да получи удар или нещо такова. На заместник Дъглас му се наложи да ни раздели и да накара шефа си да се разходи за кратко по паркинга.

Това ми да де време да отида да проверя Майка и Натаниел. Майка казваше спокойно и търпеливо, но с тон, който говореше че това не е първият път, в който го казва:

-           Не работя в този клуб.

Заместникът, който го разпитваше беше прекалено висок за тялото си, сякаш ставите, дланите и стъпалата му още не бяха успели да го настигнат. Или беше доста под двайсетгодишен или трябваше да яде повече.

-           В кой клуб работите тогава?

Майка ме погледна. Изразът му казваше „Помогни ми“.

-           Заместник – казах.

Той ме погледна. Очите му потрепнаха към значката в ръката ми, но след като шефът му не беше ужасно впечатлен от значката ми, беше трудно той да се впечатли. Шефът поръчва музиката. Имаше бледи синкави очи. Не бяха приятелски, а почти подли.

-           Разпитвам свидетел тук.

Усмихнах се и опитах да накарам усмивката да стигне до очите ми, но вероятно не успях.

-           Виждам, но заместник – прочетох табелката с името му – Патерсън, свидетелят отговори на въпроса ви няколко пъти.

-           Не иска да ми каже къде работи.

-           Не сте ме питал къде работя – каза Майка.

Заместник Патърсън погледна пак към него и сивите му очи се присвиха в нещо, което той вероятно мислеше за твърд поглед. Не беше.

-           Попитах те къде работиш, а ти не искаше да ми отговориш.

-           Попитахте за кой клуб работя, аз не работя в клуб от никакъв вид. Не се събличам, за да си изкарам прехраната, това достатъчно ясно ли е? – попита Майка. Гласът му съдържаше намек за нетърпение. Той беше един от най-сговорчивите хора, които познавах. Какво му беше казал Патерсън, за да го накара да звучи така?

Лицето на Патерсън показваше, че не му вярва. Наистина трябваше да поработи върху безизразното лице на ченге, в момента всяка мисъл се изписваше на лицето му.

-           Тогава какво правеше на такова място? – Изразът на почти злобна наслада премина по лицето му. –О, схващам. Обичаш да гледаш чужди зърна и наденички.

-           Зърна и наденички – повторих, - какво значи това, по дяволите?

-           Пишки и ташаци – каза той, с тон, който намекваше, че това всички го знаят.

Майка ме погледна и дори през тъмните очила можех да си представя погледа. Започвах да разбирам какво му беше бръкнало в здравето.

-           Патерсън, разреших ти да разпиташ приятелите ми от любезност. Това е моето местопрестъпление, не твое и ако не можеш да зададеш дори един въпрос, който може да ни помогне да решим това престъпление, значи трябва да идеш някъде другаде.

Не знам какво щеше да каже, но почувствах шериф Кристофър да се приближава зад гърба ми, още преди да видя доволното изражение на лицето на заместника.  Погледът му ясно говореше, че шерифът ще ме нареди на мястото ми, а той ще се наслаждава на гледката от първите редици.

Патерсън каза:

-           Не иска да ми каже къде работи, шерифе, казва че е не е стриптийзьор. Казва че е дошъл само да погледа малко педали.

Изпъшках тихо в гърлото си.

-           Ще го кажа още само един път. Получихме обаждане от приятелката ми Вероника Симс, че барманът в този клуб й казал, че е прекалено пияна, за да шофира и й трябва някой да я прибере. Майка дойде, за да ми помогне с нея.

-           Ами другият? – попита Патерсън. – Той казва че е стриптийзьор в „Престъпни удоволствия“.

-           Натаниел дойде, за да ни прави компания.

Шериф Кристофър ме погледна с празния поглед на ченге. С истинския поглед. Може и да беше предубеден, женомразец и от типа „доброто старо момче“, но освен това беше и ченге. Под всичките лайна се криеше някой, който можеше да е добър в работата си, когато личните му цели не му се пречкаха. Този поглед ме накара да се чувствам по-добре, но разбира се личната му цел беше да ни скапе още повече вечерта.

-           Защо се нуждаеше от двама приятели – и наблегна на „приятели“, - да ти помогнат да прибереш една пияна приятелка?

-           Натаниел точно се прибираше от работа, не се бяхме виждали, затова дойде с нас, за да можем да се видим.

Шериф Кристофър ми се намръщи.

-           Каза че си си била в къщи.

-           Бях.

-           Мислех че този е гаджето ти. – Посочи Майка.

-           Такъв е.

-           Тогава другия какъв ти е? – попита, посочвайки с палец в посока на Натаниел. Натаниел говореше с последния заместник. Изглежда се справяше по-лесно от нас с Майка, може би неговият заместник беше по-умен или може би по-малко предубеден.

-           Гадже – отговорих.

-           И двамата са ти гаджета?

Поех си въздух, изпуснах го бавно.

-           Да.

-           Добре, добре, добре – каза той.

Помолих се набързо наум, Зербровски да се появи по-скоро.

-           Имаме нова жертва, шерифе, или може би не ви пука?

-           Аха, това е другото нещо – каза и отново ме погледна със сериозните си полицейски очи. Грешеше, ако мислеше че ще ме накара да подскоча, но погледът си го биваше. – Ти просто случайно откри следващата жертва на нашия сериен убиец.

-           Да – казах.

-           Глупости, пълни с лайна глупости.

-           Вярвайте каквото си искате, шерифе. Казах на вас и хората ви абсолютната истина. Мога да си измисля нещо, ако ще ви направи по-щастливи.

Той погледна покрай мен към Майка.

-           Обичам да гледам хората в очите, когато говоря с тях, свали си очилата.

По дяволите. Майка ме погледна и аз отвърнах на погледа му. Свих рамене.

-           Патерсън така и не попита какво всъщност работи Майка. Беше прекалено зает, да се опитва да накара Майка да признае, че е стриптийзьор или хомосексуалист, за да се тревожи особено за фактите.

-           Добре, аз питам, какво работите, господин Калахан?

-           Аз съм координаторът на Коалицията за по-добро разбирателство между ликантропската и човешката общности.

-           Ти си какво? – попита Патерсън.

-           Млъквай, Петерсън – каза Кристофър. – Значи сте един от нежните либерали, които смятат че животните заслужават равни права.

-           Нещо такова, шерифе.

Внезапно Кристофър погледна Майка с цялото си внимание.

-           Свалете очилата, господин Координатор.

Майка си свали очилата.

Патерсън отстъпи и ръката му даже докосна дръжката на пистолета му. Лошо. Шерифът просто гледаше котешките очи на Майка и разклати глава.

-           Секс с животни и примамка за ковчег, това е наистина голямо падение за бяла жена.

И внезапно коментарът „бяла жена“ се погрижи да отстрани каквито и притеснения да имах относно останалите предразсъдъци, които можеше да разнася наоколо шерифът. Той беше равноправен фанатик. Мразеше всичко, което не беше от мъжки пол, бяло и хетеросексуално. Какъв ужасен скован и празен светоглед.

-           Майка ми беше испанка, от Мексико, това помага ли?

-           Наполовина спик* – каза той.

/*обиден термин, използван от американците за хора от латиноамерикански, испански и португалски произход/

Усмихнах се и този път усмивката стигна до очите ми.

-           Перфектно – казах, - просто перфектно.

-           Изглеждаш ужасно щастлива за някого, който е на път да има наистина ужасна нощ.

-           И как се предполага тази нощ да стане още по-лоша, шерифе?

-           Знаеше че тялото ще е тук, защото гаджето ти и приятелите му са го убили. Така си го открила.

-           И защо съм довела гаджетата си и как успях да уредя приятелката ми да е тук и да се напива?

-           Щеше да преместиш тялото, да го скриеш. Затова са ти били толкова много хора. Има нещо в това тяло, което ще ни отведе при твоите вампирски педалски приятелчета.

Зачудих се как ли би харесало на Жан-Клод и Ашър да ги нарекат „вампирски педалски приятелчета“. По-добре да не знам. Поклатих глава.

-           Колко жалби има подадени в съда срещу отдела ви?

-           Нито една – отговори.

Засмях се, но звукът не беше щастлив.

-           Трудно ми е да го повярвам.

-           Върша си работата, а хората само това ги интересува.

Не беше моя работа, но трябваше да се зачудя, колко от арестуваните от него хора бяха не бели, не хетеросексуални, не като него. Можех да се хвана на бас за каквато и да е сума, че повечето му арестувани попадаха в тези категории. Надявах се да греша, но се съмнявах.

-           Знаете ли онази реплика, че ако разполагаш само с чук, всички проблеми започват да ти изглеждат като пирони?

Той се смръщи, без да може да каже накъде биех.

-           Аха, харесвам писанията на господин Аюб*.

-           Аз също, но не това искам да кажа. Ако всичко, което виждаш са чудовища, тогава ще виждаш само чудовища.

/*Масад Аюб – много известен американски инструктор по стрелба и самозащита от арабски произход, автор на множество книги и видео уроци/

Той се намръщи още повече.

-           Не разбирам.

Защо ли се опитвах?

-           Толкова си зает да мразиш мен и всички с мен, че не извърши почти никаква полицейска работа, или за този не ти пука? Това ли е, шерифе? Той е просто някакъв педал стриптийзьор, който сам си е виновен, че някой го е убил, затова не е толкова важен, колкото белите жени по-рано?

Нещо потрепна в очите му, но ако не го гледах право в тях, щях да го пропусна.

-           Сигурно наистина мразите този клуб.

Очите му бяха студени и неразгадаеми, когато каза:

-           Опитът ми показва че каквото повикало, такова се обадило, шерифе. Запълвате си времето с рискови дейности, които ви се връщат, а отплатата е кофти нещо.

Разклатих глава.

-           Никой не е по-сляп от тези, които не ще видят*.

-           Какво? – попита.

-           Нищо, шерифе, хабя си дъха.

/* думите означават „Никой не е толкова сляп, колкото тези, които не искат да видят“; цитатът горе води началото си от около 1546 г. и се свързва с Библията (Йеремия 5:21, Jeremiah 5:21)/

Радиостанциите на чернобелите коли се събудиха за живот и това, което чухме беше достатъчно да спре кавгата.

-           Паднал полицай. Паднал полицай.

Мястото беше малко по-надолу по пътя, точно до първия стриптийз бар, който бяха нападнали вампирите. Славолюбиви копелета. Извиках към Майка и Натаниел:

-           Вземете колата на Рони и се прибирайте. – Вече отварях шофьорската врата на „Джип“-а.

-           Анита… - започна Майка.

-           Обичам те- казах и се плъзнах зад волана. Дадох назад и ми се наложи да изчакам една от другите полицейски коли да се махнат от пътя ми. Натаниел все още се облягаше на колата, където заместникът го беше разпитвал. Натиснах бутона за прозореца на шофьорското място и му пратих въздушна целувка. Той се усмихна и също ми изпрати една. След това се оказах в колоната между две от черно-белите коли и тръгнахме. Паднал полицай, дали бяха вампирите? Или някой пияница беше излязъл късметлия? Нямаше да разберем, докато не стигнехме там. Единственото хубаво нещо беше , че нямаше задълго да съм сама с шерифа и хората му. Полицаи щяха да дойдат отвсякъде за това. Полицаи, които нормално нямаха никаква работа или юрисдикция тук, щяха да пристигнат за минути.

74

Стигнахме първи на мястото, защото бяхме на по-малко от десет минути от там.Звукът на сирените виеше в нощта. Идваше още помощ. На паркинга стоеше кола на Илинойската щатска полиция с една отворена врата, а полицаят седеше присвит до нея. Лицето му беше само бяло петно, едната му ръка изглеждаше наранена, а в другата си ръка стискаше несръчно пистолет. На рамото на униформата му имаше кръв.

Униформените изскочиха от колите, но всеки се прикри зад вратите или зад предната част на колите, докато се оглеждаха. Никой не се затича направо към ранения полицай. Всички се прикрихме, всички бяхме извадили оръжия, всички оценявахме ситуацията преди да се втурнем напред. Никога не можеш да разбереш лошите, понякога използват примамка. Бях притиснала гръб в предната част на „Джип“-а си, с изваден пистолет, сочещ към небето. Зад гърба ми се намираше частта с двигателя, така че без значение какво използваха лошите аз бях добре, стига да се намирах от правилната страна на колата. Имаше толкова много неща за възприемане и никакво време за сериозно мислене, така че просто трябваше да оставиш тренинга и опита да мислят вместо теб.

Шерифът направи някакво движение с ръка и внезапно всички сирени спряха. Изведнъж тишината стана шумна, само потрепването на светлините позволяваше на хората да разберат, че нещо не беше наред.

Всички оглеждахме паркинга и обкръжаващата го зона. Зад кофите имаше частна ограда. На няколко метра имаше други сгради. Паркингът беше пълен. Лошите можеше да се крият зад всяка кола, а можеше и да са избягали, когато бяха чули сирените. Нямаше как да сме сигурни.

Нищо не се движеше, с изключение на полицая, който примигна към нас. Беше жив и ми се искаше да остане такъв. Трябваше да се размърдаме. Шериф Кристофър сякаш ми беше прочел мислите, и тръгна. Държеше се ниско, което при неговият корем и височина си беше впечатляващо постижение. Беше много по-подвижен, отколкото изглеждаше.

Насочих пистолета си не към нещо определено, а към посоките, които можех да обхвана и в които евентуално можеше да има някой, който искаше да стреля по шерифа. Бяла найлонова торба се търкаляше на вятъра до контейнера. Нищо друго не помръдваше.

Шериф Кристофър даде знак че всичко е чисто. Мъжете му се изправиха от прикритията си и се струпаха около него. Аз бях по-предпазлива, оглеждах зоната, докато се приближавах към тях, бях насочила пистолета към земята, но го държах с двете ръце, готова да го вдигна. Около входа на клуба се струпваше тълпа. Докато не се изправих не можех да видя вратата над капака на колата, но можех да се хвана на бас, че са стояли там през цялото време. Хората нямат акъл. Или може би знаеха нещо повече от нас. Едва ли.

Чух:

-           Докарайте лекарите.

Патерсон се затътри да каже на лекарите, че е безопасно да се приближат. Шериф Кристофър ме изгледа гадно:

-           Бил е един от твоите вампирски приятели.

-           На мен ми изглежда като рана от нож, как разбрахте че е бил вампир?

Полицаят проговори с глас, който трепереше от болка и шок:

-           Копелетата отлетяха с нея. Излетяха като шибани птици, право нагоре.

Добре.

-           Добре, вампири. Кого взеха?

-           Една от танцьорките – каза полицаят. – Правех оглед с колата, както ни е наредено. Видях я да излиза и видях и тях да се появяват от сенките, по един от двете й страни. Тя започна да крещи. Слязох, извадих си пистолета. Но имаше още един, не го видях. Не знам защо, но сякаш изведнъж се появи зад мен. Опря ножа в гърлото ми, каза ми да гледам. Тогава другите просто отлетяха с момичето. Просто отлетяха. – Затвори очи, изглежда се бореше с болката.

Медиците бяха там, избутвайки всички ни назад.

Полицаят отвори очи и погледна към шерифа.

-            Беше опрял ножа си в гърлото ми, защо не ме уби? Премести острието и го заби в рамото ми. Защо? Защо не ме уби?

Отговорих аз, докато лекарите се заемаха с раната му.

-           Искал те е жив, за да можеш да ни кажеш какво си видял.

-           Защо? – попита отново и ме погледна.

-           Било е съобщение.

-           Какво съобщение?

Поклатих глава.

-           Искат да отидем и да я спасим. Искат да ни принудят да атакуваме тази вечер, докато са силни, не да чакаме зората, когато предимството ще е на наша страна.

Шериф Кристофър се изправи и посегна към мен, но изглежда размисли и само ми махна да го последвам. Направих го.

-           Последното, което чух е, че не знаем къде се крият копелетата. Ти звучиш, сякаш знаеш.

Примигнах към него и си помислих „Какво мога да му кажа, което няма да доведе до неприятности?“

-           Имам среща с Отряда за бързо реагиране за точно след изгрев, но ако имат заложник, не можем да чакаме до зори. – Изкопах телефона от джоба на якето си и набрах мобилния на Зербровски. – Дай ми номера на капитан Паркър, Зербровски.

-           Защо?

-           Вампирите отвлякоха стриптийзьорка, жива. Дори се подсигуриха, че имаме ранен, но жив щатски полицай, който да ни разкаже.

-           Исусе, Анита, това е капан.

-           Вероятно, но ми дай номера така или иначе.

Той ми го даде и аз го набрах. Капитан Паркър вдигна, докато шериф Кристофър ме наблюдаваше. Запознах го с подробностите.

-           Това капан ли е?

-           Може би, а може би знаят че идваме и се опитват да ни накарат да влезем през нощта, когато те ще имат предимство. Но да, вероятно е капан.

-           Не искам да изпращам хората си на смърт, Блейк.

-           И аз не съм много щастлива, но е била жива, когато са я взели, а ако изчакаме зората, няма да е. Разбира се може вече да е мъртва, това не знам.

-           Капан е, а жената е примамката – каза Паркър.

-           Знам – отговорих.

-           Все още ли настояваш да влезеш с нас?

-           Не бих го изпуснала за нищо на света.

Той се изсмя сухо.

-           Успя да си извоюваш място в тази операция, надявам се да не съжалиш.

-           Вече съжалявам, но ако наистина влизате през нощта, ще се нуждаете от мен повече от всякога.

-           Наистина ли си толкова по-добра с вампирите от нас?

-           Да, капитане, толкова.

-           Надявам се, че си толкова добра, колкото са рекламите за теб, шериф Блейк.

-           По-добра – отговорих.

-           Тогава пристигай тук, ще влезем след по-малко от тридесет минути, ако закъснееш, влизаме без теб. – Той затвори.

Изругах, докато затварях телефона. Тръгнах към „Джип“-а.

-           Къде отиваш, по дяволите?

-           Да захапя примамката – отговорих.

Той се намръщи.

-           Стриптийзьорката.

Кимнах, продължавайки да ходя, докато той ме следваше.

-           От Отряда наистина ще те вземат с тях.

-           Ако не ми вярвате, сам се обадете на капитан Паркър. – Бях при вратата на „Джип“-а.

Той хвана ръба на вратата, преди да успея да я затворя.

-           Не е ли конфликт на интереси за теб, да застреляш вампирите на гаджето си?

-           Тези са лоши момчета, шерифе, не принадлежат на никого. – Затворих вратата и той ме остави. Не изсвирих с гуми, но за малко. Познавах Паркър и знаех как процедира Отрядът, ако не стигнах навреме, щяха да тръгнат без мен. Вампирите искаха да влезем тази вечер. Знаеха, че имаме адреса. Знаеха, че планираме да ги нападнем. Предполагаха, че смятаме да го направим след изгрев слънце и затова ни принуждаваха. Искаха ни там при техните условия. Това означаваше тази вечер. Но защо не бяха избягали? Ако знаеха, че имаме местоположението им, защо просто не се измъкнеха? Защо просто не избягаха и не си намереха ново дневно убежище? Защо бяха взели заложник и бяха предприели такива сложни мерки, за да са сигурни, че знаем за него? Това беше капан, но дори знаейки че е такъв, трябваше да влезем в него.

75

Бялата дъска беше покрита с диаграми. Сержантите Хъдсън и Мелбърн бяха направили проучване на района, преди останалите от нас да се наместят в хубавото ни, безопасно, отдалечено на цяла пряка местоположение. Бяха покрили дъската с входове и изходи, светлини, прозорци и всички подробности, които аз никога не бих забелязала, или по-скоро щях да видя, но нямаше да успея да се възползвам от тях. Можех да докладвам какво съм видяла, но някой от тях щеше да се наложи да го интерпретира за останалите. Просто нямах тренинга. Моят начин на работа щеше да вляза през предния вход и да избия всичко, което мърда. Нямаше да ми хрумне да намеря схема на разпределението на апартамента, нито да разбера от наемодателя на сградата какво знае за собственичката. Вече бяха евакуирали съседните на нашия апартаменти и бяха разпитали и най-близкия съсед за информация за интериора и собственичката. Беше полезно да знаем че в апартамента нямаше почти никакви мебели, защото собственичката Джил Конрой очакваше доставка, която вече два пъти били забавяна. Че работи като адвокат в голяма фирма и току що е станала партньор. Интересно, но не ми се струваше полезно. Все още се опитваха да открият някой в работата й, който би вдигнал телефона, за да открият кога за последно е била на работа. Никой не беше на работа в почти два през нощта, шибани лентяи. Всичко това беше интересно, но нашата жертва беше вътре, заедно с вампири, които бяха убили поне десет човека в три щата. Исках да я измъкна и имах проблеми с концентрацията над тривиалните неща. Сигурно си беше проличало, защото сержант Хъдсън попита:

-           Отегчаваме ли те, Блейк?

Примигнах нагоре към него от мястото на улицата, където най-накрая бях седнала. Бях уморена и не виждах причина да не седна, някои от момчетата от отряда бяха клекнали.

-           Малко – отговорих.

Двамата мъже най-близо до мен, Килиън, с бялата почти остригана коса и Янг, който беше единствения зеленоок американец от азиатски произход, който някога бях срещала, се отдалечиха от мен, сякаш не искаха да са твърде близо, когато започнеше да пръска кръв. Забелязах че Мелбърн остана там където си беше, точно до Хъдсън, сякаш очакваше кръвопотока да е еднопосочен.

-           Ей я улицата, Блейк, тръгвай.

-           Вие зададохте въпрос, сержант. Ако не искахте честен отговор, трябваше да ме предупредите.

Някой се изсмя достатъчно тихо, че да не мога да определя кой беше, а явно и Хъдсън не успя, защото не се опита да разбере кой се е засмял, само го използва като причина да ми е още по-ядосан.

-           Ако ти досаждаме, Блейк, отивай си в къщи. Нямаме нужда от стойките ти, имаме си достатъчно наши. – Гласът му беше нисък и равен, и всяка дума беше внимателно произнесена. Познавах този толкова внимателен тон. Това беше гласът, който използваш вместо да започнеш да крещиш или да удряш някого.

-           Доун Морган може все още да е жива вътре – казах. – Но всяка минута, която чакаме намаля шансовете й за оцеляване. Можеш да мразите това, че капитанът ви ми позволи да се включа, може да мразите и мен, не ми пука, но нека се залавяме за работа. Бих искала да се добера до Доун преди да е станало прекалено късно, сержант Хъдсън. Поне един път бих искала да не съм от екипа по разчистването и да стигна достатъчно рано, че нещо да е останало за спасяване.

Той примигна към мен с твърдите си кафяви очи, които пасваха на мустака и късо подстриганата му коса. Моята беше отново на опашка. Бяха ми дали шлем, а коса почти до кръста не се побираше в шлем, освен ако не бъдеше опъната назад по някакъв начин. Ако ставаше дума за мен, бих се подстригала още преди месеци, но тъй като Майка каза че ако си отрежа косата и той ще отреже своята, заплахата ме беше оставила с най-дългата коса, която съм имала през живота си. Изглеждах като ниско, закръглено хипи между военните прически и мъжествените фигури около мен. Има моменти, когато изведнъж започвам отново да се чувствам неудобно, не съм полицай, не съм мъж, не съм част от това голямо братство. Просто момиче, просто вуду дилетант, на когото никой не може да се довери да е зад гърба му. Може би заради взетото назаем оборудване, което не ми ставаше съвсем, или може би защото Арнет и Долф ми бяха ядосани, или може би просто си внушавах че това се чете в очите на Хъдсън. Не принадлежах тук. Не бях тактически нещо. Не знаех как си вършат работата. Не бях част от екипа им и част от мен разбираше, че без значение колко много приятели имах, които са ченгета, и без значение че имах значка, винаги ще има повече полицаи, които ще смятат че не съм част от екипа, отколкото обратното. Винаги и завинаги ще съм външният човек, без значение какво правех. Част от причините бяха полът ми, друга част беше дневната ми работа или това че спях с чудовища и една част беше просто това че не принадлежах. Не следвах заповеди, не си затварях устата, нито играех политическите игрички. Никога нямаше да оцелея като реален полицай, просто не можех да играя играта по ничии чужди правила. Полицията, истинската полиция, разбираше и живееше по правилата. Аз прекарвах по-голямата част от живота си минавайки през живота и питайки: „Правила, какви правила?“. Стоях и гледах Хъдсън, издържах погледа му, гнева му и просто не бях ядосана. Прекалено голяма част от мен беше съгласна с неговия гняв, за да подхранва моя собствен.

-           Значката не те прави полицай, Блейк. Ти нямаш дисциплина. Ако някой от хората ми умре, заради твоето показно, следващия ни разговор няма да ти хареса.

И този разговор не ми харесваше кой знае колко, но не го казах на глас. Ставах по-умна или може би по-уморена, или просто вече не ми пукаше толкова много. Кой знае, по дяволите? Отстоях си позицията и не чувствах нищо. Гласът ми беше изпразнен от каквато и да е емоция, когато казах:

-           А ако ти причиниш смъртта на хората си, защото не си ме оставил да си върша работата, толкова добре, колкото мога? Тогава аз ли ще си поговоря с теб?

Всички мъже около мен се отдалечиха едновременно, сякаш минималната безопасна дистанция внезапно се беше оказала истински проблем. Той проговори през зъби, а гневът накара очите му да станат почти черни.

-           И каква точно ти е работата, Блейк?

-           Аз съм ловец на вампири.

Той се приближи бавно към мен, а Мелбърн даже докосна рамото му, сякаш нещата бяха излезли извън контрол. Хъдсън само погледна ръката и тя изчезна. Всички се отнасяха към него, сякаш беше много опасен човек. Той не беше най-едрият, нито най-мускулестият, нито нищо, но носеше авторитета си като някакво невидимо палто, просто си беше там. Ако не ме мразеше, щях да го уважавам, но той се беше постарал да не мога да го видя като нищо друго освен като препятствие. Проговори на сантиметри от мен, хвърляйки внимателно всяка дума в лицето ми като удар:

-           Ти си шибан наемен убиец.

Гледах нагоре в лицето му, почти достатъчно близо за целувка и отговорих:

-           Да, понякога, понякога съм.

Той примигна, объркването изпълни очите му, прогонвайки гнева.

-           Това беше обида, Блейк.

-           Опитвам се никога да не се обиждам от истината, сержанте. – Погледнах го със спокойни очи и се принудих да не изпитвам нищо, защото ако си позволях да изпитвам нещо, то щеше да е тъга, а ако се просълзях или още по-лошо, ако се разплачех, всичко щеше да свърши. Нямаше да ми позволят да играя, не и ако се разплачех. Бях плакала, защото Джесика Арнет мислеше че провалям Натаниел. Бях плакала, защото се беше наложило да убия Йона Купър. Какво ми ставаше тази вечер, по дяволите? Обикновено единственото нещо, което можеше да ме разплаче беше Ричард.

Той поклати глава.

-           Просто ще ни забавиш, Блейк.

-           Неподатлива съм на вампирски сили.

-           Ще прочистим цялата тази структура за по-малко от минута. Знаем че не трябва да ги гледаме в очите и ни е разрешено да гледаме на всички вампири вътре като на врагове. Нямат да имат време да ни изиграят никакви номера.

Кимнах, сякаш знаех как могат да обезопасят цяла сграда с размера на малка къща за по-малко от минута.

-           Добре, щом не мислите че имате нужда от мен да ви помагам с вампирите, добре.

Той отново примигна, и не можа да прикрие фактът, че го бях изненадала за втори път за две минути.

-           Ще изчакаш отвън?

-           Какво ще се случи със скоростта ви, ако трябва да се отнасяте към вампирите като към човешки същества? – попитах.

-           Те са законови граждани, това ги прави човешки същества.

-           Аха, но можете ли да разчистите мястото за по-малко от минута, ако трябва да отделите време да усмирите може би повече от седем вампира, поне един от които е господар? Ако смяташ, че аз ще ви бавя, Хъдсън, вярвай ми, те ще ви забавят много повече от мен.

Мелбърн проговори над рамото на Хъдсън:

-           Дадена ни е зелена светлина. Всеки вампир вътре е мишена.

Поклатих глава и погледнах към Мелбърн, сякаш Хъдсън не висеше още над мен.

-           Когато заповедите за екзекуция се появиха за пръв път имаше големи опасения, че ще сведат полицията в тази страна до нищо повече от скапани наемни убийци, затова заповедите са формулирани много внимателно. Ако законният екзекутор е с вас и сте в опасност, то можете да използвате всички и всякакви възможни начини да изпълните заповедта, но ако законният екзекутор не е с вас, тогава заповедта е невалидна. – Обърнах отново поглед към Хъдсън и започнах най-после леко да се ядосвам. Добре, това беше по-добре от сълзите. – Което означава че ако влезете без мен и застреляте някого, ще се изправите пред съд, пред задържане или пред някакви други шибани простотии. Поколебайте се срещу вампирите и рискуваш живота си и този на хората си. Не се колебайте срещу вампирите и можеш да загубиш работата си, пенсията си и дори да влезеш в затвора. Зависи от съдията, адвоката, политическия климат в града по времето на инцидента. – Почти се усмихвах, защото казвах абсолютната истина.

Хъдсън се усмихна, но усмивката беше повече гримаса, отколкото нещо друго.

-           Или можем просто да си останем отвън и да те оставим да изнесеш заповедта за екзекуция на малките си раменца. Как ти звучи това? Да влезеш сама.

Засмях се и това отново го изненада, накара го да отстъпи назад.

-           Килиън – казах, обръщайки се да го потърся. Той дойде до мен, донякъде колебливо, поглеждайки сержанта си. Килиън беше само три-четири сантиметра по-висок от мен, което беше главната причина допълнителното му екипировка почти да ми стане. – Помогни ми да се измъкна от това, не искам да ти разбъркам оборудването. Благодаря, че ми го даде назаем.

-           Защо сваляш екипировката? – попита Хъдсън.

-           Ако влизам без вас, нямам нужда от жилетката, нито от шлема, нито от проклетото радио, дето е закачено за него. Влизам сама, както обикновено и взимам оборудването, което искам да взема, не това, което ми е наредено да взема. – Започнах да оглеждам връзките. – Помогни ми да се измъкна, Килиън, ти ми помогна да вляза в това.

Хъдсън поклати глава и Килиън отстъпи.

-           Госпожице Блейк…

-           За вас съм шериф Блейк, сержант Хъдсън.

Той си пое дълбоко въздух и го изпусна бавно.

-           Шериф Блейк, не можем да ви позволим да влезете сама там.

-           Това е моята проклета заповед, не вашата. Споделих информацията си с вас, не обратното. Никой от вас нямаше да има и представа къде да търси тази жена, ако не бях аз.

-           Знаете ли какво казват, че сте направили, за да получите информацията, шерифе?

Само от начина, по който го каза знаех, че няма да искам да знам, но казах:

-           Не, какво?

-           Че сте изчукала заподозрения. Изчукала сте го пред другите полицаи и той ви е казал всичко, а после сте му издухала мозъка с пистолет. Обезглавила сте го, толкова пъти сте го простреляла.

Пак се засмях.

-           Исусе, иска ми се да знам кой измисли тази.

-           Казвате, че е лъжа?

-           Че съм го изчукала, да, на някой му се е искало да е така, но извампих информацията от него, като във „вампир“, не като „жена-вамп“. И да, стрелях в него, докато от главата му не остана нищо, защото комплектът ми за лов на вампири не беше в мен. Пистолетът беше единственото нещо, с което разполагах, затова използвах него.

Поклатих глава и усетих как гневът се оттича.

-           За тази заповед сте на моето проклето парти, сержант Хъдсън. Аз ви поканих да танцувате, не обратното. Бих искала да се опитате да помните това, когато се разправяте с мен.

Той ме погледна, погледна ме наистина. Не мисля че до този момент ме беше видял. Досега бях само някаква жена, някаква зомби курва, натрапена му отгоре. Бях някаква цивилна със значка, но за него не бях истинска, не бях личност. Сега ме погледна, видя ме и гледах как безпричинният гняв избледнява.

-           Наистина щяхте да влезете сама там, така ли?

Въздъхнах и поклатих глава.

-           Аз съм екзекутор на вампири, сержант, обикновено съм сама, само аз и лошите момчета.

Той ми се усмихна леко, едва забележимо потрепване на мустака.

-           Не и тази вечер, шериф, тази вечер влизате с нас.

Усмихнах му се, с хубавата си усмивка, не флиртуващо, макар че някои мъже я възприемат по този начин, а просто хубава, открита, честна, „щастлива да те видя“ усмивка. Той ми се усмихна в отговор, изглежда не можа да се сдържи.

-           Добре, страхотно – каза, - но може ли да се размърдаме? Свършва ни лунната светлина.

Той ме изгледа, сякаш не беше сигурен какво да мисли за мен, после се разсмя. В момента, в който се разсмя всички останали мъже се отпуснаха, направо го почувствах осезаемо, като някаква психическа въздишка на облекчение.

-           Ти си доста нахакана жена.

-           Да – казах, - да, такава съм.

Тихо се изсмя.

-           Ще следваш заповедите, когато влезем вътре, да?

Въздъхнах.

-           Ще опитам.

Той поклати глава.

-           Ако просто кажа да, това ще е лъжа, но ще дам най-доброто от себе си да правя това, което ми е казано.

-           Това е най-доброто, което ще получа, нали?

Кимнах.

-           Аха, освен ако не искате да ви излъжа.

-           Не, истина от федерален агент е направо освежителна.

-           Добре, значи просто ще бъда глътка свеж въздух.

Той ме погледна, поклати глава и тръгна пак към бялата дъска.

-           В това вярвам, шерифе, в това вярвам.

Върнаха се обратно към инструктажа си, а аз пак започнах да броя минутите и да се чудя, дали щеше да е останало нещо живо в апартамента по времето, когато отворехме вратата.

76

По мое предложение сложиха снайпериста там, където щеше да вижда прозорците, не предната врата. Първо, не знаехме как изглеждат, а снайперистът не можеше просто да сваля хората излизащи отпред. Вътре можеше да има и законопослушни вампирски граждани, така че снайперистът не можеше даже просто да отстрелва вампири. Ако можеше изобщо да каже със абсолютна сигурност дали са вампири. Дори аз не бих искала да отговарям да или не на вампирския въпрос през оптиката. Имам предвид, какво става, ако сгрешиш? Високо съдържание на сребро, нямаше да има място за извинения. Но който и да излетеше от прозорците на апартамента щеше да е лошо момче и снайперистът можеше да го свали безнаказано. Градът на зелената светлина.

Останалите от нас се бяхме струпали около вана. Във филмите ванът е лъскав и просторен. В реалността е тесен, претрупан и изглежда като кръстоска между водопроводен ван и сладоледаджийски камион, ако последният продава оръжия вместо сладолед. Нямаше място и за нас, и за оръжията. По дяволите, дори и да го изпразнехме, повечето от нас нямаше да влязат. Това беше ван за екипировка, не транспортно средство. Все още бях с жилетката, макар и да бях посочила, че нито едно от нещата срещу  които бяхме на път да се изправим, нямаше да стреля по нас, а жилетките са безполезни срещу намушкване или разкъсване. Това вече ми се беше случвало и с военни, и с полицаи. Просто не можеха да проумеят факта, че бронята – най-добрата им защита – не помагаше срещу някой, който можеше да смачка стомана. Все едно се изправяш срещу Супермен и да си мислиш че кевлар ще те защити. Най-накрая сержант Мелбърн каза онова, което малко специални тактически екипи биха признали на глас:

-           Ние използваме куршуми. Куршумите могат да рикошират, и просто ще се чувстваме по-добре, ако знаем че си в безопасност от приятелски огън.

Микрофонът беше вграден в жилетката и се прикрепяше към малка слушалка, като тези на тайните служби. Показаха ми бутона за микрофона в центъра на жилетката, близо до мястото, където е пистолетът, когато го държиш. Провериха дали работи, някой ме потупа по шлема и бях готова за тръгване. Или поне колкото можех да съм готова. Щеше да е добре да не влизаме, но вампирите ни бяха отвлекли тази опция.

Жената, която бяха взели беше Даун Морган, на двайсет и две и беше работила в клуба едва три седмици. На уеб-сайтът им имаше нейна снимка, която всички бяхме видели. Беше рекламна снимка за стриптийз бар, така че се опитахме да гледаме лицето й. Кестенява коса, дълга до около раменете и достатъчно грим, така че да е трудно да видиш лицето й наистина. Цялата беше сини очи и червени нацупени устни. Не попитах мъжете дали им беше по-трудно да гледат само лицето й, отколкото на мен. Тя беше покрита с длани и няколко стратегически разположени парчета плат, но илюзията беше, че се показва повече плът, отколкото в действителност. Разсейваше, такава беше целта. Сигурна бях, че ако на госпожица Морган бяха казали, че ще бъде отвлечена от вампири-убийци, щеше да ни остави приятна и значително по-малко бляскава фотография. Но тези неща не могат да се планират. Запомнихме лицето на заложничката, за да не я простреляме по погрешка по време на нахлуването. Да, щеше да е лошо.

Мисля че ако не носех собствените си опасни играчки, щяха да ме накарат да вляза невъоръжена. По-голяма част от тактическия екип явно смяташе че съм цивилна и се държеше с мен по този начин. Не бяха груби, но не им харесваше идеята да стоя със заредено оръжие зад гърбовете им. Предполагам, че не можех да ги виня. Нямах техния тренинг. Никога не ме бяха виждали да използвам оръжие. Май почти ме мислеха за по-опасна от вампирите.

Най-големият ми проблем с жилетката беше, че направи невъзможно носенето на „Браунинг“-а и „Файърстар“-а в сегашните им кобури с надеждата да мога да ги извадя. Офицер Дери ми беше хвърлил един кобур за бедро с велкро лепенки.

-           Ще може да хване „Браунинг“-а и един допълнителен пълнител. – Дери изглеждаше толкова ирландец, колкото показваше името му, с изключение на тъмното си оцветяване.

Наложи се да сваля жилетката, за да прекарам горната част на бедрения кобур през колана си, после закопчах останалите около бедрото си. Бедрения кобур всъщност не беше лош, макар че не бих искала да го пробвам без панталони, които да предпазват краката ми. Бедрата ми се потриват, когато ходя, много ви благодаря. Но с дънки не беше лошо. Ваденето обаче беше различно, не само заради ъгъла или мястото на пистолета, а и самото движение на ръката беше различно. Нямаше да съм толкова бърза, защото щеше да ми се наложи да мисля за действието. Разбира се тази вечер, пистолетите щяха да са на второ място.

Имах нова „Мосберг 590А1 Бантан“. Трийсет и три сантиметров приклад, по-лека като цяло. Това означаваше по-голям откат, но, веднъж след като свикнах, това беше оръжието на мечтите ми. Никакви тежки цеви повече, висящи надолу докато се опитваш да се прицелиш, каращи ме да се чувствам неустойчива. Имах и рязана пушка, която беше започнала живота си като „Итика 37“, но сега използвах само за поразяване на вампири отблизо. „Итика“-та имаше презрамка направена за нея, която позволяваше да пасне на тялото ми като донякъде странна чантичка. За да я спра да не се лашка напред-назад, докато не исках да се възползвам от услугите й, Едуард, мой приятел и единственият човек, когото някога съм виждала да използва огнехвъргачка, ми беше помогнал да монтирам велкро на бедрения кобур на лявото ми бедро. Той си беше мой, но беше за допълнителни амуниции, не за пистолети. Лентата велкро пасваше върху скъсеното дуло на „Итика“-та, така че тя стоеше плътно до крака ми, но не под ъгъл, при който ако нещата се объркаха ужасно бих си простреляла капачката на коляното. Едно бързо, рязко дръпване и рязаната щеше да е в ръцете ми, точно навреме за много, много близка среща с вампирите. „Мозберг“-ът имаше ремък на „Ърбън Опс“ купен от „СА Тактикал съплай“. Той се беше превърнал в любимия ми ремък за по-големите пушки. За нещастие не можеше да носиш две пушки на два различни ремъка „Ърбън“, защото бяха конструирани така че пушката да може да се прехвърля от ръка в ръка с едно лесно движение. Което пък означаваше че може да шава повече. Едуард, който наистина беше наемният убиец, който Хъдсън ме беше обвинил че съм, не харесваше ремъка „Ърбан“ колкото мен, но пък и той рядко работеше от толкова близо с чудовищата. Той обикновено влизаше като екип разрушители, състоящ се от един човек. Ремъкът обикновено вършеше по-добра работа, ако върху него имаше по-тежко яке, което да го предпазва да не се смъква от рамото. Ако имах по-широки рамене, щеше да пасва по-добре, но след като повечето хора, които тестват тези неща са мъже, т.е. имат по-широки рамене, не можех много да се оплаквам. Все пак си беше хубава екипировка.

Имах резервен пълнител, прикрепен към задната част на „Мозберг“-а. Бях започнала да нося допълнителни амуниции в кобур на бедрото, но сега там беше „Браунинг“-а. Бях открила, че ако носех резервните амуниции на лявото бедро ми беше по-трудно да стигам до тях. Струваше ми две, даже три секунди. Ако не можех да използвам дясното си бедро за тях, тогава пълнителят на приклада беше следващото най-добро място. Подсигурих се и сложих още резервни и в левия бедрен кобур. Знаете старата приказка – по-добре да го имам и да не ми потрябва, отколкото да ми потрябва и да нямам. Това важеше за амунициите повече, отколкото за каквото и да е друго.

Дери каза:

-           Това е почти същия кобур, като този, който ти дадох за „Браунинг“-а ти. Щом си имаш нямаше нужда да взимаш нашия назаем.

-           Имам два, които са ми за амуниции. Нямам такъв за пистолет. Ако е удобен, може да си взема един.

-           Толкова съм щастлив, че Отрядът за бързо реагиране може да ти помогне да пробваш малко нови играчки – ухили ми се той.

Ухилих му се в отговор.

-           Той ти дава един смотан кобур и започваш да флиртуваш с него. Аз ти дадох цялата си резервна екипировка и нищо – каза Килиън.

-           Това не беше флиртуване, Килиън. Когато флиртуваш, ще го разбереш.

-           Охо-хо – каза Дери.

Хъдсън, напълно оборудван, се приближи

-           Ще продължаваш да разсейваш мъжете ми ли, шерифе, или си готова да изпълниш заповедта си?

-           Свърших с разсейването, ако вие сте приключили с планирането.

-           Готов съм – отговори.

-           Тогава и аз също. Да вървим да убием малко вампири.

-           Не да ги ловим, а да ги убием? – попита.

-           Ловът на вампири не е спорт, след който пускаш улова си, сержант.

Той се изсмя, с къс изненадан звук.

-           Или ставаш по-забавна, или е ужасно късно.

-           Ужасно късно е – каза. – Има десетки хора, които могат да ви кажат че изобщо не съм забавна.

Отново го накарах да се разсмее, но когато сте на път да рискувате живота си заедно има и по-лоши начини да се започне.

77

Сградата беше от онези къщи в долната част на града, които са ремонтирани до такава степен, че отвън беше архитектурно чудо, спасено от разрушаване, а отвътре беше ултрамодерна, ултралъскава, с мокет и почти празни зали, сякаш след като се бяха решили нюансите на боите, не бяха могли да вземат решение за нищо друго. Все още се намираха празни жилища, но беше почти пълна. Добри новини за инвеститорите, но лоши за нас. Ако сградата беше предимно празна, шансовете за странични щети щяха да са по-малки. Странични щети, приятен термин. Точно затова се беше наложило да евакуират толкова много хора. Нямаше начин вампирите да не знаят, че нещо се случваше.

Бяхме пред апартамента. Който все още принадлежеше на Джил Конрой. Имахме чувството, че сме го научили преди часове, но всъщност беше минал само около час от началото на проучването до изправянето ни в коридора пред вратата. Най-после бяхме открили номер на един от колегите й адвокати. Джил не беше идвала на работа от пет дни. Три от тях си беше взела болничен, но на четвъртия не беше отговорила на телефона си. Хъммм, три дни болнични, после без отговор. Хващах се на бас, че Джил Конрой беше преминала към немъртвите. Злите, гадни немъртви, а не като член на Църквата на вечния живот, а знаех че не е и сред хората на Жан-Клод. Фактът, че в града имаше трети играч и никой от останалите двама не го беше разбрал, беше лош. Това показваше че или господарят на тези момчета беше много могъщ, или ние бяхме станали невнимателни.

Бих искала да пусна силата си през стените и да проверя колко бяха вътре. Можех да го направя и сега, но ако бяха толкова добри, колкото се страхувах, щяха да го усетят. Страхувах се да не пробват повече вампирски трикове, ако знаеха че аз или някой с моите умения беше с ченгетата. Ако смятаха че са само полицаи, можеше да опитат да се справят само чрез сила и скорост. Ако пробваха, бях готова да заложа на нас. Така че отново трябваше да вляза на сляпо. По дяволите.

Навремето бях разбила доста вампирски бърлоги, но никога с Отряда за бързо реагиране, нито с някоя полицейска тактическа единица. В някои неща беше напълно различно, а в други си беше съвсем същото. Разлика първа – не бях най-отпред. Хъдсън беше този, който раздаваше заповедите, откакто бяхме влезли в сградата. Доколкото засягаше мен, той и преди това раздаваше заповедите, но му се налагаше да отговаря пред висшестоящите по редичката. Шефът по инцидентите, началникът на преговорите, тактическият командир, но никой от тях нямаше да влезе с нас, а тук важеше само кой щеше да вдигне оръжие и да влезе рамо до рамо с теб.

Хъдсън беше трети по ред, макар че нямаше да сме в истинска линия.

-           Ще се движиш, когато аз се движа,Блейк. Ще си шибаната ми сянка, докато не ти кажа нещо друго. Ще следваш директните ми заповеди щом влезем или ще те отрежа и ще те оставя с пазач. Ясен ли съм?

-           Кристално ясен – отговорих. Мисля че ме харесваше като човек, но бяхме на път да вършим неговата работа. Работата не беше лична, а професионално не ме познаваше изобщо. Никакво количество чар не можеше да прикрие факта, че не ми вярваше зад гърба си. Все още не си го бях заслужила.

Донесоха огромен метален щит с малко прозорче в него. Офицер Болдуин носеше щита. Той не беше най-едрия от мъжете, това беше Дери, но Болдуин беше по-висок, а след като всички щяхме да сме приклекнали зад щита, височината имаше значение, все едно висок човек да се опитва да приклекне под чадъра на нисък.

Очаквах да използват един от големите метални тарани, но не би. Госпожица Конрой беше платила екстра за плътна метална врата с ключалка, която я правеше наистина сигурна. Всичкото това зяпане през оптиката през прозорците и разпитване на хора се беше отплатило. Поставиха малък експлозив на ключалката и я взривиха.

Ослепяващата и оглушаваща граната беше първа, после влязохме ние, следвайки зашеметяващия шум и ослепителната светлина.Когато изгарящата светлина загасна, единствените проблясъци идваха от непрестанно движещите се ивици светлина от фенерчетата, закрепени на оръжията на мъжете. След това настъпи хаос. Не хаосът на боя, защото в първата стая нямаше никого, а хаосът на опитите да се придвижиш зад щита без да спънеш себе си или някого другиго. Те се придвижваха като едно, но толкова бързо, че все едно бягаш в черупка от тела. И докато правите нещо, което може да се означи като групов танц или гимнастика, трябва и да претърсвате тъмнината, да следите оръжието в ръката си и да търсите нещо, по което да стреляте.

Благодарение на брифинга, знаех разпределението на апартамента по-добре, отколкото на собствената си къща. Голямата празна дневна, малката затворена кухня, коридорът отвъд с банята за гости в ляво и спалнята за гости в дясно. Слава Богу, разпределението беше просто.

Хъдсън проговори в микрофона в ухото ми, което чух като шепот, въпреки че стоях точно зад него с ръка, докосваща гърба му.

-           Мендес, Дери, кухнята. – Те се отделиха без да кажат дума, олекотявайки задната част на нашето влакче. Йънг се премести напред и почувствах ръката му на гърба си. Стана ми хубаво да знам, че не само аз се нуждаех от опора.

Отново радиото в ухото ми.

-           Жертва, женски пол, не е Морган. – Мисля че беше Дери.

-           Вампирски ухапвания.

-           Да.

-           Блейк, провери я.

Препънах се, накарах и Йънг да се препъне, бяхме като блокчета домино. Спомних си че трябва да натисна бутона.

-           Какво?

-           Провери тялото.

Можех да споря, но нямаше време. Знаех че го прави, за да се отърве от мен. Може би наистина ги бях забавила, но той определено ме разкарваше, преди да е започнал истинският екшън.

Отделих се, както ми бяха показали и тръгнах към кухнята. Последвах заповедта му, макар че не бях съгласна. Отидох да проверя тялото, защото сержантът ми беше наредил. Проклятие.

Стигнах скорострелно до кухнята, защото ако побързах, можеше все пак да успея да стигна за главния бой. Светлина проблясваше през прозорчетата на вратата. Подуших кръвта преди да докосна вратата.

Окъпа ме светлина, после потъмня, докато очите ми привикваха. Дери тръгваше към вратата, докато аз влизах. Гласът на Хъдсън, звучащ напрегнато, но ясно се чу по радиото:

-           Останете сБлейк, докато провери тялото.

Радио тишина.

Раменете на Дери провиснаха, показвайки че е разочарован, но не започна да спори.

Дери просто се придвижи с мен, с пушка в готовност. Влязох с него, макар че се опитах да насоча пушката си малко встрани. Стаята не беше толкова широка и просто не бях сигурна, че имаше достатъчно пространство всички да сме се прицелили без да рискуваме да пресечем нечие тяло. Една от целите ми тази вечер беше да не правя това.

Знаех част от това, което щяхме да открием, защото можех да го надуша. Не само кръвта, стара кръв, а и една месеста, течна миризма, както и застоялия полъх на секс. Мъжки секс. Това ми помогна да се подготвя за нещата, които щях да видя.

Тя лежеше с разтворени крака и ръце на малка четириместна маса. Краката и бяха отпуснати отстрани на масата, а слабините й бяха точно срещу вратата, така че гледката беше болезнено ясна. Беше изнасилена и за толкова много поражения вероятно не само с нечие тяло. Или поне не само с пенис. Бях доволна, когато можех да погледна настрани. Носеше нещо, което изглеждаше като сребристи бикини с пайети, но отдолу имаше чорапогащник. Макар че можеше и да не го забележа, ако дрехите на долната част на тялото й не бяха разкъсани. Чорапогащникът ми показа, че беше стриптийзьорка от отсамната част на реката. Писаните закони за стриптийзьорите в Сейнт Луис са странни. Клубът на Жан-Клод се разминава с правилата, защото като вампир, той е бил тук още преди да влязат в сила, но всички други трябва да им се подчиняват. Едно от правилата е, че момичетата трябва да носят чорапогащник, а не само чорапи под костюмите си. Правилата са съставени от хора, които искаха да се подсигурят, че Сейнт Луис нямаше да има „такъв вид“ клубове. Никой не е по-уверен в собствените си морални принципи от човек, тръгнал да поправя чуждия морал.

Главата й беше назад, така че очите й се взираха в далечната врата на малката, но скъпо изглеждаща кухня. Косата й беше кафява и трябва да е била поне до кръста й. Бях станала доста добра в преценяването на дължината на косата на лежащи хора. Косата беше истинска, а не перука, така че не беше нашата липсваща стриптийзьорка. Колко хора бяха отвлекли тази вечер?

Или Мендес, или Дери бяха сложили пластмасови белезници на китките й. това беше стандартна процедура на непокътнати тела. Полицаи са умирали от „мъртви“ тела. По-добре да се подсигурим, отколкото да съжаляваме.

Мендес клекна долу. Надничаше под масата.

-           Какво е това?

И аз клекнах, защото бях по-близо до земята. Дери продължи да държи стаята под око, с горе-долу насочено оръжие, но внимавайки да не го обръща към нас. Приятно беше да работиш с професионалисти.

Под масата имаше дълъг, цилиндричен предмет. Беше почернял от изсъхнала кръв. Толкова беше покрит с кръв, че за момент не можах да определя какво беше, а после сякаш гледах една от онези абстрактни картини, които внезапно застават на мястото си и виждаш. Преглътнах силно, борейки се да не повърна. Поех си бавен дъх през носа и го изпуснах внимателно през устата. Когато проговорих, гласът ми звучеше странно дори и на мен:

-           Бутилка, винена бутилка.

Мендес прошепна:

-           Боже. – Сигурно беше натиснал бутона си по погрешка, защото Хъдсън го чу.

-            Какво има, Мендес? – попита Хъдсън през наушниците.

-            Съжалявам, сър, просто, Исусе, това е гаден начин да умреш.

-            Дръж се, Мендес.

-            Не това я е убило – казах и се изправих.

Мендес се изправи с мен, очите му проблясваха в бяло през маската и оборудването.

Посочих с една ръка към врата, гърдите, ръцете й.

-           Източили са й кръвта до смърт.

-           Преди ли? – попита той с надежда. Никога не е добър знак, ако полицията те пита умолително да накараш нещата да не са толкова ужасни, колкото изглеждат.

Поклатих глава.

-           Но многото ухапвания означават, че е мъртва, не може да бъде вампир. Тялото е проверено, момчета. Мога ли да се присъединя към вас или съм на постоянна бавачка?

Дери се придвижи към вратата на кухнята. О, браво, не само аз исках да се махна от тук. Последвах Дери, а Мендес беше в края. Можех да се преместя в края на редицата, но никой не се оплака, така че останах, където си бях. Звукът на стрелба и крясъци се разнасяше отпред. Исках да се затичам, но Дери се придвижваше с бавен тръс. Ако тялото му беше стегнато от адреналин и пулсът му тътнеше, то не си личеше. Мендес последва Дери, това направих и аз.

Чу се висок и пронизителен писък на жена от някъде по-навътре в апартамента. Писъците й се придружаваха от звуци, които бяха повече животински, отколкото човешки. Вампирите се хранеха, а Даун Морган беше още жива. Направихме единственото нещо, което можехме. Забързахме по коридора. Забързахме да я спасим. Влязохме тичайки в капана, защото примамката пищеше.

78

Единствената светлина идваше от движещите се лъчи на фенерчетата отпред и отзад. Тъй като нямах фенерче това разваляше нощното ми виждане, но не ми помагаше особено. Дери прескочи нещо и аз погледнах надолу и видях че в коридора имаше тела. Точно този поглед ме накара да се препъна в третото тяло. Успях само да забележа, че този беше от нашите, а другите не бяха. Имаше твърде много кръв, твърде много рани. Не можех да кажа кой точно беше. Беше прикован към стената с меч. Изглеждаше като костенурка, на която е свалена черупката, с всичката внимателно облечена броня обелена настрани, разкриваща червените останки от горната част на тялото му. Големият метален щит беше смачкан точно до тялото. Дали не беше Болдуин? От една от вратите стърчаха крака. Дери премина покрай тях, доверявайки се че колегите му отпред не бяха оставили нищо живо или опасно след себе си. Това беше ниво на доверие, с което аз имах проблем, но продължих напред. Останах с Дери и Мендес, както ми беше казано.

Към края на коридора имаше вампир, с липсваща горна част на главата. Устата му беше широко разтворена, показваща зъби в проблясъка на нечие фенерче. Дери стигна до вратата и се прилепи до стената в ляво. Последвах го. Мендес мина в дясно. Чак когато Мендес не ме последва, осъзнах че е трябвало да се отделя и аз към другата стена с него. По дяволите, имаше твърде много правила. Останах с Дери, защото нямаше време да поправя грешката си, ако беше грешка. Ако оживеехме, щях да попитам някого.

Свещените предмети бяха пламнали за живот много ярко, в бяло и синьо като уловени звезди. Разваляха нощното зрение на всички. Стана трудно да се стреля. Моят кръст беше прибран на безопасно място точно по тази причина. Виждах, каквото има да се види, на светлината от тънките лъчи на фенерчетата и буйния блясък на свещения огън.

Ако се бях намирала там от самото начало, умът ми щеше да е бавен и да възприема със онова изкуствено чувство, че има повече време да направиш нещо, да решиш нещо, отколкото е наистина. Но понякога, когато пристъпиш по средата, виждаш нещата като на проблясъци - един образ тук, друг там, но никога цялата картинка, сякаш ако видиш всичко ще бъде твърде съкрушително. Хъдсън крещящ с автомат опрян на рамото. Тела на земята между него и голямото легло. Проблясък на бледа гола плът на леглото – женска. Други два вампира яздещи двама от мъжете. Единият събори мъжа си на пода, така че сигурно беше изчезнал от полезрението на позицията на Хъдсън и Килиън. Другият мъж беше притиснат към стената, но продължаваше да стреля в гърдите на вампира, чието тяло подскачаше и не искаше да умре. Вампирът беше притиснат плътно до белия блясък на нещо, което приличаше на светеща броеница.

Мендес с пушката си, опитващ се да намери по какво да стреля в бъркотията. Пристъпвайки около и обръщайки гръб на леглото, за да може да постави дулото на пушката си до тила на вампира. Той изобщо не се повдигна от гърлото на Йънг. Изстрелът, като всички останали беше шумен, но не толкова, колкото можеше да е.

Всичко беше грешно, съвсем грешно. Никой вампир, с изключение на най-могъщите, не би могъл да устои на свещените предмети по този начин. Но само новонадигнали се, безумни новаци биха продължили да се хранят, докато поставяш дуло до главата им и им издухваш мозъка. Не можеше да си и древен, и новак, което означаваше, че пропускахме някой, някой, който стоеше точно пред нас.

Свалих защитите си и погледнах не към боя, а встрани от него. Или беше по-добър, отколкото бях аз и беше невидим, което означаваше че е по-навътре в стаята, или се криеше някъде, докъдето екипът още не беше стигнал, или и двете.

Открих силата му в далечния ъгъл пред погледите на всички. Дори и като знаех че е там, не можех да го видя. Което означаваше, че или аз грешах, или той беше толкова добър, че можеше да стои загърнат в сенки и тъмнина и да остане невидим. Единственият друг вампир, който знаех че може да прави това, никога преди това не е бил човек. Мисля че можех да го лиша от уменията му, използвайки некромантията си или белезите на Жан-Клод, но в ръцете си държах „Мозберг“-а. Защо да хабим магия, когато имаме технология?

Притегнах презрамката на приклада към рамото си, прицелих се по дължина на дулото и натиснах спусъка. Изстрелът не го уби, но го накара да залитне напред от стената. Внезапно всички можеха да го видят. Дланите му държаха корема му, където го бях простреляла. Изглеждаше изненадан. Високо копеле, целех се в гърдите.

Уцелих го отново и чух ехо, всъщност две. Тялото му се блъсна назад в стената. Изкрещях в микрофона:

-           Искам да видя стената през гърдите му.

Никой не оспори. Дери се беше преместил напред, за да помогне на Мендес. Можех да се хвана на бас, че Хъдсън го беше пратил, докато аз се бях концентрирала на вампирските неща. Хъдсън, Килиън и аз стреляхме във вампира-господар, докато през гърдите му не се видя бледо петно стена. Плъзна се надолу по стената като счупена кукла, боядисвайки стената в тъмно с кръвта си. Хъдсън и Килиън спряха да стрелят, но не и аз. Стрелях в главата му и успях да повторя преди да се присъединят към мен, но все пак го направиха. За трима ни не отне много време да взривим по-голямата част от главата му, като пъпеш, хвърлен срещу стена. Когато по-голямата част от главата беше изчезнала от раменете му, свалих оръжието достатъчно, за да се огледам и да видя какво правеха останалите.

Сега, когато господарят беше мъртъв, новаците се присвиваха встрани от свещените предмети, точно както трябваше да правят. Добре де, единственият вампир, който беше все жив се присвиваше. Тя притисна кървавото си лице в ъгъла зад леглото, малките й ръце се протягаха напред, сякаш да я предпазят. В първият момент изглеждаше, сякаш носи червени ръкавици, след това светлините осветиха кръвта и тогава се видя, че не бяха ръкавици до лактите, а всичко това беше кръв. Дори знаейки това, дори и след като Мелбърн лежеше неподвижен на пода в краката й, Мендес все пак не я простреля. Йънг се опираше в стената, сякаш щеше да падне, ако не се концентрираше. Вратът му беше разкъсан, но кръвта не пръскаше. Добре, че бяха неопитни.

Казах:

-           Застреляй я.

Вампирът започна да издава мяукащи звуци, като уплашено дете. Чу се гласът й, висок и жален:

-           Моля ви, моля ви, не ме наранявайте, не ме наранявайте. Той ме накара. Той ме накара.

-           Застреляй я, Мендес – казах в микрофона.

-           Тя моли за живота си – каза той и гласът му не звучеше добре.

-           Мамка му – казах и тръгнах през стаята. Нещо сграбчи глезена ми. Рефлексът насочи пушката надолу. Един от „мъртвите“ вампири ми изсъска, в челото му имаше дупка, но въпреки това държеше глезена ми и въпреки това щеше да ме ухапе. От по-малко от две крачки рязаната пушка щеше да свърши по-добра работа, но нямаше време. Изпразних оръжието в главата и гърба му, докато не ме пусна и кръв и други неща не потекоха от тялото.

-           Хъдсън, мъртъв означава поне половината му мозък да се е разпилял и светлина да минава през гърдите им.

Той не започна да спори, просто пристъпи по-близо до другия вампир и започна да го пълни с олово. Предполагам умението да направя невидимите вампири видими, ми беше спечелило точки пред сержанта.

Измъкнах патрони за пушката от колана и започнах да я зареждам, както вървях към Мендес и вампира. Тя продължаваше да плаче, продължаваше да се моли.

-           Те ни накараха да го направим, те ни накараха да го направим.

Жената на леглото беше гола и очите й бяха започнали да се изцъклят. По дяволите. Но трябваше да обезопасим стаята преди да можем да се погрижим за жертвата. „Обезопасен“ в моя бранш означаваше нещо по-различно отколкото за повечето служители на закона. „Обезопасен“ означаваше, че всичко в стаята, което не беше на моя страна, беше мъртво.

Килиън се приближаваше към леглото, за да прегледа жертвата. Надявах се, че ще може  да й помогне, защото изглеждаше по-зле да загубиш хора, опитващи се да спасят някого, който в крайна сметка не бива спасен. Йънг се опитваше да притиска собствената си рана на врата. Тялото на Мелбърн лежеше настрана с една протегната към раболепничещата вампирка ръка. Мелбърн не се движеше, но вампирката още го правеше, това ми изглеждаше грешно. Но знаех точно как да поправя нещата.

Пушката ми беше презаредена, но я пуснах до тялото си. От такова разстояние рязаната беше по-бърза и не се хабяха толкова амуниции.

-           Всичко е наред, Мендес, аз мога.

-           Не – каза той и ме погледна с очи, които показваха твърде много бяло. – Не.

-           Отстъпи назад, Мендес – каза Хъдсън.

-           Сър…

-           Отстъпи назад и остави шериф Блейк да си свърши работата.

-           Сър… не е правилно.

-           Отказваш да се подчиниш на директна заповед ли, Мендес?

-           Не, сър, но…

-           Тогава отстъпи и остави шерифа да си свърши работата.

Мендес пак се поколеба.

-           Веднага, Мендес!

Той отстъпи, но му нямах доверие да се намира зад гърба ми. Не беше омагьосан, тя не го беше измамила с очите си. Беше много по-просто от това. Полицаите са тренирани да спасяват животи, не да ги отнемат. Ако го беше атакувала, Мендес щеше да стреля. Ако беше атакувала някого другиго, Мендес щеше да стреля. Ако изглеждаше като беснеещо чудовище той щеше да стреля. Но тя не изглеждаше като чудовище, докато се присвиваше в ъгъла, опитвайки се да спре идващото с ръце, малки като моите собствени. Тялото й притиснато в ъгъла, като последното скривалище на дете, преди да започне побоят, когато ти свършат местата за криене и си буквално притиснат в ъгъла и няма какво да направиш. Няма дума, няма действие, няма нищо, което да може да го спре.

-           Отиди и застани до сержанта си – казах.

Той се втренчи в мен, а дишането му беше прекалено бързо.

-           Мендес – каза Хъдсън, - искам те тук веднага.

Мендес се подчини на този глас, както беше трениран да направи, но продължи да поглежда обратно към мен и към вампира в ъгъла.

Тя надникна иззад ръката си и понеже не носех изваден свещен предмет, успя да ме погледне в очите. Нейните бяха бледи на несигурната светлина, бледи и несигурни.

-           Моля те – каза тя, - моля те, не ме наранявай. Той ни накара да направим толкова ужасни неща. Не исках, но кръвта, трябваше да я имам. – Тя повдигна деликатното си, овално лице към мен. – Трябваше да я имам. – Долната част на лицето й беше кървава маска.

Кимнах и хванах по-здраво пушката в ръцете си, използвайки бедрото и ръката си за опорна точка, вместо рамото.

-           Знам – казах.

-           Недей – примоли се тя и протегна длани.

Стрелях в лицето й от по-малко от две крачки разстояние. То изчезна в струя кръв и по-плътни неща. Тялото й остана изправено за достатъчно дълго, така че да мога да натисна спусъка и да стрелям в центъра на гърдите й. Тя беше дребна, нямаше много месо по нея, така че видях светлина само с един изстрел.

По микрофона се чу гласът на Мендес:

-           Предполага се, че ние сме добрите.

-           Затваряй си устата, Мендес – каза Йънг със задавен глас, който звучеше задавено и по-плътно, отколкото би трябвало.

Клекнах до Йънг.

-           Провери Мел – каза той.

Не започнах да споря, макар че бях почти сигурна, че е безполезно. Потърсих пулса на шията му и открих разкъсано, окървавено месо. Килимът около него беше прогизнал от кръв. Дори не се бяха хранили от него. Просто му бяха разкъсали гърлото, не за да се хранят, а просто за да убиват.

-           Как е той? – попита Йънг.

-           Хъдсън – казах.

Хъдсън се отзова и аз се надигнах и го оставих да каже лошата новина на Йънг. Не беше моя работа да съобщавам новините на ранените. Не беше моя работа. Отидох в средата на стаята. В коридора се появи движение и ми отне цялата ми воля да не прострелям медиците, докато влизаха. Хъдсън трябва да ги беше повикал през слушалките, но аз не бях чула нищо. Дяволска нощ.

Те се спуснаха към ранените със своите чанти и кутии, а аз се отдалечих в стаята, защото нямаше нещо, което да можех да направя. Нямах власт над човешката смъртност. Вампири, някои превръщачи, но не и над чисти хора. Не знаех как да ги спася.

-           Как можа да я погледнеш в очите и да го направиш?

Обърнах се и открих Мендес зад мен. Беше свалил маската и шлема си, макар че можех да се хвана на бас, че беше против правилата да ги сваля преди да сме напуснали сградата. Покрих микрофона си с длан, защото никой не трябва да научава за нечия смърт случайно.

-           Тя разкъса гърлото на Мелбърн.

-           Тя каза, че другият вампир я е принудил да го направи, това вярно ли е?

-           Може би – казах.

-           Тогава как можа просто да я застреляш?

-           Защото беше виновна.

-           И кой умря и те направи съдия, съдебно жури и екзе… - той спря насред изречението.

-           Екзекутор – довърших вместо него. – Федералното и щатското управление всъщност.

-           Мислех че ние сме добрите момчета – каза с тона на дете, което осъзнава, че понякога добро и зло не са точно противоположности, а двете страни на една монета. Подхвърляш я на едната страна и изглежда добро, на другата – и изглежда зло. Понякога просто зависи от коя страна на оръжието си.

-           Такива сме.

Разклати глава.

-           Ти не си.

Нямам извинение за нещата, които казах в отговор, с изключение на това, че беше наранил чувствата ми и беше казал на глас нещо над което и аз бях започнала да се чудя.

-           Ако не можеш да се справиш с напрежението, Мендес, разкарай се от шибаната кухня. Намери си работа на бюро. Но каквото и да правиш, сега си разкарай задника от мен.

Той ме загледа втренчено.

Хъдсън каза:

-           Мендес, върви глътни малко въздух. Това е заповед.

Мендес ни погледна и двамата, после се отправи към вратата. Хъдсън го наблюдава, докато се отдалечаваше, после погледна към мен.

-           Не искаше да го каже.

-           Напротив.

-           Той не разбира какво правиш.

Въздъхнах.

-           Сигурно.

-           Вампирите във филмите изглеждат спокойни. Нищо наоколо не е спокойно.

-           Аз не нося спокойствие, сержант. Аз нося смърт.

-           Спасяваш повече животи, отколкото отнемаш.

-           Готино е да си го мислиш – отговорих.

Той ме тупна по гърба, което беше най-близкото до прегръдка нещо, което можеше да направи за хората си, но го приех като комплимента, който си беше.

-           Справи се добре тази вечер, Блейк, не позволявай на никой да ти го отнеме.

Кимнах.

-           Мерси.

-           Не звучиш убедена – каза.

-           Да кажем, че след известно време се уморяваш да застрелваш хора, които се молят за животите си.

-           Те са вампири, вече са мъртви.

Поклатих глава и се усмихнах.

-           Иска ми се да вярвах в това, сержант Хъдсън, наистина ми се иска да вярвах в това. – Гледах как започнаха да изнасят ранените. Оставиха Мелбърн там, където беше, но взеха момичето от леглото. Сортираха, взимайки първо онези, които можеха да спасят, мъртвите нямаше да отидат никъде. Е, поне не мъртвите от тази стая.

79

Спорех със сержант Хъдсън. Правехме го тихичко в задната част на вана с екипировката, така че хората от пресата, които ни бяха нападнали, да не могат да ни запишат на камера, но все пак спорехме.

-           Това не са те, сержант – казах.

-           Имало е един-два вампира повече, отколкото са следите от ухапванията на по-раншните жертви. Създали са още.

-           Вампирът-господар на тази група е достатъчно силен, че да прикрие присъствието си и от Църквата на вечния живот, и от Господаря на града. Нищо, което убихме вътре нямаше толкова много сила.

-           Загубихме трима мъже там, мисля че това е достатъчно силно.

Поклатих глава.

-           Повечето от тези бяха бебета, почти чисто нови. Това, което видях на предишните местопрестъпления не беше лудо хранене, беше по-методично. Вампирите в този апартамент бяха все още повече животни, отколкото мислещи същества. Бяха прекалено диви, за да бъдат взети на организиран лов.

-           Не знам за какво говориш, организиран лов. Караш го да звучи, сякаш убийството на хора е като лов на елени или на зайци.

-           За някои от вампирите е така.

Той поклати глава с ръце на кръста и започна да обикаля в тесен кръг, но отворената врата на вана спря крачките му.

-           Броят на вампирите е същия. Имаха една мъртва стриптийзьорка и една, която почти бяха убили. Това е достатъчно.

-           Взехаяи оставиха щатския полицай за свидетел, за да знаем. Искаха да дойдем тук тази вечер. Защо?

-           Нападнаха ни от засада в коридора, Блейк. Мисля че просто бяхме по-добри в убиването им, отколкото те бяха смятали, че ще сме.

-           Може би, но ако това не беше капан, за да убият нас? Ако е било капан, за да убием вампирите?

-           Това е просто… в това няма никакъв смисъл.

-           Готов си да приключиш случая. Готов си да ги обявиш за мъртви, победени. Убиваме няколко вампира. Откриваме няколко мъртви човека в апартамента и ти си готов да повярваш, че това са нашите серийни убийци.

-           А кой не би повярвал? Да не би да казваш, че имаме подражатели?

-           Не, казвам че ако приключим случая, те просто ще се преместят в следващия град. Ще започнат отново.

-           Казваш че са ни оставили част от своите млади вампири, за да ги убием и да си помислим, че това са те? Жертват собствените си хора за такова нещо?

-           Аха, това казвам.

-           Знаеш ли какво си мисля, Блейк?

-           Не, какво?

-           Мисля че просто не можеш да се откажеш от случая. Мисля че искаш да не приключва.

Беше мой ред да започна да обикалям, но аз бях по-дребна и стоях малко по-далеч от вратите, така че успях да направя почти пълен кръг. Не помогна.

-           Искам това да приключи, Хъдсън, повече отколкото ти го искаш. Защото, ако тези вампири бяха оставени там като жертвени агнета, то са ме използвали, за да ги убият. Използвали са всички ни като вид оръжие, тяхно оръжие.

-           Върви си в къщи, Блейк, върви си в къщи при мъжа или при гаджето, или при шибаното си куче, но си върви в къщи. Работата ти тук приключи. Разбираш ли?

Погледнах нагоре към него и се опитах да измисля как да му го обясня. Най-накрая опитах нещо, което не обичах да признавам пред полицията като цяло.

-           Видях в спомените на един от вампирите в църквата по-рано днес. Видях лица. Получих имена. Тези лица не са горе. Тези имена няма да принадлежат на никой от мъртвите.

-           Случаят е приключен, Блейк, което означава, че заповедта ти е изпълнена. Приключила си. Върви си вкъщи.

-           Всъщност, сержант, единствено аз мога да кажа дали заповедта е изпълнена или не. Отбележете си това: ако не спрем тези момчета в Сейнт Луис, те ще се преместят. Тази вечер хванахме някои от тях, но не всичките и е дяволски сигурно че изпуснахме най-голямата риба, а ако не убиеш главният господар, той просто се мести някъде другаде и започва да прави нови вампири. Прилича на операция за рак, ако не изрежеш всичко, продължава да се разпространява.

-           Мислех че излизаш с вампир – каза той.

-           Така е – потвърдих.

-           За някого, който излиза с един от тях, имаш дяволски мрачно мнение за тях.

-           Попитайте ме как се чувствам понякога относно човешките същества. Викана съм на прекалено много случаи със серийни убийци, където им се иска да е чудовище, защото не искат да повярват, че едно човешко същество може да причини такива гадости на друго такова.

-           Колко дълго правиш това - да ловуваш вампири, да ходиш на гадните случаи?

-           Шест години, защо?

-           Повечето отдели за тежки престъпления местят хората си на всеки две до пет години. Може би имаш нужда да виждаш малко по-малко кървави неща за известно време?

Не знаех как да отговоря на това, затова донякъде се измъкнах.

-           Там горе, господарят вампир, който се криеше в ъгъла, никой от вас не можеше да го види, нали?

-           Докато ти не го простреля.

-           Аз можех да го почувствам. Знаех точно къде беше. Той контролираше другите в спалнята. Ако не беше умрял, те щяха да продължат да атакуват, въпреки извадените свещени предмети. Щяхме да загубим още хора.

-           Може би, но какво искаш да докажеш?

-           Способностите ми с мъртвите са генетични, те са като психически дар. Никакво количество тренировки или практика няма да те научи как да виждаш невидимото. Има по-малко от двадесет човека в цялата страна, които притежават умения, които поне малко да се доближават до моите.

-           Има доста повече от двадесет човека в новата програма за федералните шерифи.

Кимнах.

-           Аха и някои от тях са добри. Някои от тях биха почувствали силата му, но не знам дали някой от другите изобщо би знаел накъде да стреля.

-           Казваш, че си единствената, която може да върши твоята работа?

Свих рамене.

-           Виж, Блейк, приеми един съвет от някого, който прави това по-дълго от теб. Ти не си Бог, не можеш да спасиш всички и полицейската работа в този град си е вървяла съвсем добре и без ти да я наглеждаш. Не си единственото ченге в този град и не си единствената, която може да върши тази работа. Трябва да се отърсиш от тази идея или ще полудееш. Ще започнеш да се самообвиняваш, че не си на разположение денонощно, седем дни в седмицата. Ще започнеш да мислиш, само ако бях там това лошо нещо или другото лошо нещо нямаше да се случи. Това е лъжа. Ти си просто човек, с хубави способности и добра преценка, но не се опитвай да носиш тежестта на целия шибан свят. Ще те пречупи.

Вдигнах поглед към кафявите му очи и на лицето му прочетох нещо, което ми каза че съветът който ми даваше беше достигнат с много усилия. Ако бях женско момиче, можех да кажа нещо от типа „Звучиш, сякаш говориш от собствен опит“, но бях висяла в мъжкия клуб твърде дълго и не ми липсваше възпитание. Хъдсън се разкриваше без да се налага, опитваше се да ми помогне, ако се опитах да задавам лични въпроси, това щеше да ме направи една неблагодарна негодница.

-           Бях единствена за толкова дълго време.

-           Влезе ли в този апартамент сама?

Поклатих глава.

-           Тогава спри да се държиш, сякаш си била сама. Има ли кой да те чака в къщи? – Гласът му беше по-нежен, отколкото преди, когато ми беше казал да се прибера в къщи при съпруга си или при гаджето си.

-           Да, някой ме чака.

-           Тогава си върви в къщи. Обади му се от колата, да знае че сваленият полицай не си била ти.  – Никога не съобщаваха имената на убитите полицаи на медиите, преди да са се свързали с всички семейства, което беше по-добре за загубилите близки, но ад за всички останали семейства на полицейски служители на смяна тази вечер. Всички те чакаха да се позвъни на телефона или още по-зле, на вратата. Никой, в чието семейство имаше полицаи, не искаше да види друг полицай на вратата тази вечер.

Помислих си как бях оставила Майка и Натаниел на паркинга. Как им бях казал да отведат Рони у дома. Как не бях целунала нито един от двамата за довиждане. Очите ми започнаха да парят и гърлото ме заболя.

Кимнах, може би малко прекалено бързо. Гласът ми потрепваше само малко.

-           Ще се прибера в къщи. Ще се обадя в къщи.

-           Опитай се да поспиш, утре ще се чувстваш по-добре.

Кимнах, но не го погледнах. Вече бях направила две крачки, когато се обърнах и казах:

-           Бих се хванала на бас за каквото кажеш, Хъдсън, че криминалната лаборатория ще се съгласи с мен. ДНК-то от ухапванията от първите жертви няма да съвпадне с това на повечето от вампирите горе.

-           Няма да го оставиш намира, нали?

Свих рамене.

-           Не знам как да оставям, сержант.

-           Чуй го от някой, който знае, Блейк. По-добре започвай да се учиш, иначе ще прегориш.

Погледнах го и той отговори на погледа ми, карайки ме да се чудя, какво беше видял в мен тази вечер, което да го караше да мисли, че имах нужда от лекцията с прегарянето. Прав ли беше? Или просто всички бяхме изморени? Той, аз, всички ние.

80

Шофирайки към къщи, мислех за вампири. Не за онези забавните. За тези, които току що бяхме убили. Беше почти три сутринта и моята кола беше почти единствената, когато стъпих на магистралата. Осем мъртви вампира, плюс един човешки помощник. Залагах на човешки слуга, защото той беше този, който беше убил полицай Болдуин с меч. Това говореше за отдавнашни умения. Няма много модерни хора, които да са достатъчно добри с меча, че да успеят да убият тактически полицай въоръжен с МП 5. Осем бяха достатъчни за досегашното разследване, но знаех че сме пропуснали Виторио. Той просто не беше там.

Нощта беше ясна и ярка, и докато оставях града зад себе си над мен започнаха да проблясват звезди, сякаш някой беше разпилял торба с диаманти по кадифето на небето. Чувствах се изненадващо добре. Не бях сигурна защо и не исках да се задълбочавам прекалено, за всеки случай, ако чувството се окажеше крехко и твърде много побутване го развалеше. Чувствах се добре, прибирах се в къщи, бях спасила всички, които можах и бях убила всички, които можах. Бях приключила за вечерта.

Имаше достатъчно мъртви женски, че да отпиша Надин и Нели, двойката, която беше прелъстила Ейвъри Сийбрук. Имаше даже една допълнителна, която можеше да е била Гуенит, любимата на Виторио, но ми беше много трудно да приема, че те трите просто щяха да ни оставят да ги застреляме без особена съпротива. По стандартите, с които бях свикнала, боят не беше кой знае какъв. Не и според това, на което тази група беше способна. Поне един от тях или повече, трябваше да се опита да излети през прозореца, за да избяга. На снайпериста тази вечер изобщо не му се беше отворила работа.

Чак, когато завивах на юг по „55“-а осъзнах, че „Циркът на прокълнатите“ щеше да е доста по-близо и да се отзова в леглото по-рано. Сега беше твърде късно, защото разстоянието назад беше толкова или повече, колкото и напред. Но тази вечер исках собственото си легло. Исках един определен плюшен пингвин. Исках Майка и Натаниел, и точно в този момент не исках да виждам друг вампир. Не жертвите на вампирите ме караха да не искам да видя друг вампир тази вечер, а моите жертви. Проблясъкът на образ на момичето, което се молеше за живота си, на Йона Купър, на тихата тълпа, наблюдаваща ме пред църквата. Опитах се да се скрия зад щита на гадните неща, които бяха причинили на жената в кухнята. Това беше ужасно. Някога се оправдавах пред себе си с това, че съм добрия, че има неща, които не бих направила, линии, които не бих прекосила. Напоследък линиите изглеждаха размазани или ги нямаше. Бях съгласна с Мендес. Не застрелваш някого, молещ за живота си, не и ако ти си добрия. Но много от тях се молеха. Много от тях започваха да съжаляват щом погледнеха пистолета от грешния край. Но не съжаляваха докато убиваха хора или ги измъчваха, не, прекарваха си добре, докато не бъдеха заловени.

Това, което ми подейства тази вечер беше нейното „Той ни накара да го направим.“ Така ли беше? Толкова много ли ги беше контролирал Виторио, че те не можеха да му се противопоставят? От лондонските вампири, които бяхме осиновили, знаех че по закон си задължен да следваш господаря си, почти морално обвързан, защото е като твой васален лорд. Но имаше ли и нещо повече? Можеха ли вампирите да накарат други вампири да направят неща, които те самите не искат да направят? Трябваше да попитам Жан-Клод, но не тази вечер. Тази вечер бях уморена.

Магистралата се беше опънала черна и празна. Единственият ми придружител беше малък камион, превозващ някакъв нощен товар през страната, далеч пред мен. Пътят беше само наш.

Хващах се на бас, че където и да беше Виторио, там щяхме да намерим и жените. Криминалната лаборатория щеше да сравни ДНК-то на мъртвите вампири с това от белезите от ухапвания по първите жертви и щяхме да разберем колко бяхме изтървали. Ако ставаше въпрос за полицията в Сейнт Луис, случаят беше приключен. Бяхме екзекутирали повечето от тях и бяхме прогонили оцелелите от града. Проблемът беше, че серийните убийци не спираха да убиват, просто се преместват и започват наново някъде другаде. Сержант Хъдсън и хората му бяха приключили и бяха платили висока цена за това. Но на моята значка пишеше федерален, което  означаваше че аз може и да не съм приключила с Виторио и хората му. Отблъснах тази мисъл. Засега бяхме изгонили него и оцелелите от града. Това трябваше да е достатъчно, поне за тази вечер.

Вече бях слязла от магистралата на гладкия, по-тесен път, който навлизаше в окръг Джеферсън и водеше до моята къща. Дървета спираха погледа, така че звездите изглеждаха по-далеч. Навлязох в моята алея и видях бледия блясък на светлините по завесите в дневната. Или Майка, или Натаниел ме беше изчакал. Минаваше три сутринта, но някой ме чакаше. Почувствах се виновна, щастлива и неспокойна. Нищо добро не се беше случвало, когато баща ми и Джудит ме бяха чакали. Все още не бях съвсем свикнала да живея с някого и понякога се промъкваха стари реакции, сякаш отново бях на седемнайсет и лампата светеше. Казах си, че ставам глупава, но това беше първото ми подобно повикване, откакто Натаниел имаше право на повече претенции над мен. Още не бях сигурна какви можеха да са тези претенции. Така че бях леко нервна, докато вкарвах ключа в ключалката. Глупава ли бях? Само един начин да разбера.

Те седяха на кушетката. Помислих че Натаниел е заспал с глава в скута на Майка, но той се обърна докато влизах и хванах блясъка на очите му на светлината от телевизора. Израз на искрено облекчение премина през лицето на Майка, преди да успее да го прикрие с усмивка. Отново се беше върнал към усмихнатата си неутралност, към себе си, който не настояваше за почти нищо, но аз бях видяла онзи първи израз. Онзи израз, който повече от всичко казваше, че се е чудил дали отново ще ме види. Не го бях целунала за довиждане. Бях забравила да се обадя от колата и да им кажа, че съобщенията за убит полицай не бяха за мен. Вината ме прониза дълбоко като нож.

Натаниел стигна пръв до мен, после забави преди да ме докосне. Може би заради израза на лицето ми или заради факта, че просто стоях там по средата между дивана и вратата. Неговият израз беше толкова разочарован. Получих проблясък от емоция от него. Толкова тъжен. Мислеше че се отдръпвам настрани, твърде уплашена, за да бъда наистина с него, с тях. Не от това бях уплашена.

Не можеш да простреляш някого от по-малко от три стъпки разстояние с рязана пушка и да не бъдеш оплискан. Имах кръв по косата, по ръцете. Бях успяла да почистя една част с влажните кърпички, които държах в колата, но не всичко. Не бях чиста. Ако бях просто ченге, а мъртвата жена просто човек, щях да се притеснявам за преносими по кръвен път заболявания. Можеше да е болна от СПИН, или от хепатит, но тя беше вампир, така че не можеше да пренася нищо, освен ако не броим вампиризма. Да, предполагам че това се броеше, но Натаниел и Майка не можеха да се заразят и с това. Може би аз можех. Ако убивах хора, бях в по-голяма опасност от заболяване, вампирите бяха по-чисти. Тази вечер беше прекалено странна за мен, с твърде много мислене.

-           Анита, добре ли си? – попита Майка и стана от кушетката, за да застане до Натаниел.

Отдръпнах се извън обсег.

-           Покрита съм с кръв, с кръвта на други хора. – Клатех глава отново и отново. – Бог знае какво съм донесла в къщи с мен.

-           Ние не можем да хванем нищо – каза Натаниел, - дори и настинка. – Вече не изглеждаше изгубен, а притеснен.

-           Кръвта не може да ни нарани – каза Майка.

Прави бяха. Държах се глупаво по отношение на заразата, но …

-           Наистина ли искате да ме докоснете докато още съм покрита с кръвта на жертвите си?

-           Да – каза Натаниел и се приближи.

Отдръпнах се назад, колкото да спре. Страхувах се, че ако ги оставя да ме прегърнат ще се отпусна. Че просто ще потъна в ръцете им и ще заплача.

-           Жертви? – каза Майка. – Анита, това не звучи като теб. – Но дойде заедно с Натаниел, опита се да ме прегърне.

Преместих се назад, докато не ме удари вратата и клатех глава.

-           Ако ви оставя да ме прегърнете, ще се разплача. Проклятие, мразя да плача.

Майка ме изгледа.

-           Не е това.

Затворих очи и оставих чантата с екипировката да падне на пода. Прав беше, това не беше всичко, не до край. Опитах се да съм честна. Опитах се да кажа това, което чувствах.

-           Ще се разпадна, ако получа съчувствие от вас.

-           Може би това трябва да направиш – каза Майка и се премести още малко по-близо, - може би само за малко, позволи на нас да се погрижим за теб.

Продължих да клатя глава.

-           Страхувам се.

-           От какво? – попита той с тих глас.

-           Да се отпусна.

Майка докосна нежно рамото ми. Не се отдръпнах. Той се придвижи бавно, нежно, премествайки ме от вратата към прегръдките си. Останах стегната и неподатлива за момент, после дъхът ми излезе с дълга влажна въздишка и си позволих да се огъна около него. Дланите ми сграбчиха ризата му, шепите ми бяха пълни с плат, сякаш не можех да се приближа достатъчно или да се задържа достатъчно здраво. Исках го гол, не за секс, макар че сигурно и до там щяхме да стигнем, а защото исках колкото се можеше повече от него да е притисната колкото се можеше повече до мен.

-           Ще отида да напълня ваната – каза Натаниел.

Протегнах се към него, хванах блузата му и го придърпах към нас.

-           Съжалявам – казах.

-           За какво? – попита и с Майка си размениха поглед.

Първата сълза се просмука навън, предателското копеле. Гласът ми беше почти стабилен, когато казах:

-           Не ви целунах за довиждане, никой от двама ви. Просто тръгнах с колата. Съжалявам.

И двамата ме целунаха, нежно, меко, просто докосване на устни в устни. Майка избърса сълзата от бузата ми.

-           Ние разбираме. – Той погледна Натаниел. – Иди пусни водата.

-           Предпочитам да си пусна един душ и да си легна.

Те отново се спогледаха, но след кимване от страна на Майка, Натаниел тръгна към банята. Погледнах лицето на Майка. Единственият мъж в живота ми, който можех да погледна в очите без да се налага да гледам нагоре.

-           Какво е станало? Какво пропуснах?

Той се усмихна, но усмивката му не беше щастлива. Беше онази същата усмивка, която имаше, когато го срещнах за първи път. Усмивка, която съдържаше тъга, прекалена скромност, подигравка и още нещо, нещо за което тъга беше прекалено лека дума. Почти го бях отвикнала от тази усмивка.

Сграбчих ръцете му и почти го разтърсих.

-           Какво е станало?

-           Нищо, кълна се, всичко е наред, но Жан-Клод ни предупреди да не ти даваме да влизаш под душа. Той каза, цитирам точно: „Не между стъклени стени“.

Намръщих му се:

-           За какво говориш? Защо ще го интересува Жан-Клод как се почиствам?

Телефонът иззвъня. Подскочих, сякаш бях наръгана. Казах това, което си мислех.

-           Ако е още някоя сцена с убийство тази вечер, не мога да го направя.

Дори и докато го казвах, знаех че ще го направя. Ако се нуждаеха от мен, щях да отида. Но това, което казах също беше вярно, щях да отида, но не бях сигурна че можех да се справя тази вечер. Плашеше ме да го призная дори пред себе си. Това ми беше работата. Трябваше да мога да го направя.

Майка отиде да вдигне, докато аз останах в затъмнената всекидневна и се молех да не е полицията. Той извика:

-           Жан-Клод е.

-           Защо се обажда по телефона?

-           Ела и разбери – каза Майка.

Тръгнах към светлините на кухнята. Светеше само лампата над мивката, която не беше чак толкова ярка, но аз примигвах като заслепен от фарове елен. Взех слушалката от Майка, докато той се опитваше да не ме гледа притеснено.

-           Какво става? – попитах.

-           Ma petite,как се чувстваш?

Гласът му носеше същата наслада, както обикновено, но тази вечер дори той ме остави незаинтересувана и празна.

-           Като парцал, защо?

-           От колко време не си се хранила?

Облегнах глава на стената и затворих очи.

-           Защо, хапнах малко фъстъци и чипс през деня? – Натаниел ми беше оставил дреболии за похапване в жабката.

-           Не говоря за храна,ma petite.

Внезапно празнотата изчезна, заменена от паника.

-           Исусе, Деймиън.

-           Той е добре. Справих се.

-           Как може да е добре, като започваше да умира, ако пропуснех дори два часа повече от шест. Сега изкарах почти двадесет и четири часа. Боже, не мога да повярвам, колко съм глупава.

-           И кога през последните двадесет и четири часа можеше да нахранишardeurи от кого?

Въпросът спря самообвиненията ми и ми помогна да помисля. Предполагам че имаше и по-лоши неща отколкото да забравя заardeurпо време на полицейско разследване. Например да не забравя заardeurпо време на полицейско разследване. Няколко ужасни сценария преминаха през главата ми като напримерardeurда се надигне във вана със Отряда за бързо реагиране или в колата със Зербровски. Внезапно ми стана студено и това нямаше нищо общо със предишните ми проблеми със съвестта.

-           Ma petite,чувам сладкия ти дъх, но имам нужда да чуя сладкия ти глас.

-           Исусе, Мария и Йосифе, как успя да го спреш да не ме докопа?

-           Като вдигнах всички възможни щитове между двама ни и Ричард, и като помогнах и на другите да го направят.

-           Затова ми се обаждаш по телефона, а не разговаряме ум с ум.

-           Oui.

-           Как успя да ме спреш да не източа Деймиън и Натаниел?

-           Нахранихardeurв клуба, както говорихме и споделих с Деймиън. Чак когато той е напълно изтощен, чак тогава триумвиратът ти започва да дърпа от лошото ни котенце.

-           Едно хранене чрез теб успя да го задържи за толкова дълго?

Той въздъхна, звучейки уморено, защото все още се предпазваше толкова плътно, че ми беше трудно да го почувствам.

-           Non, non, ma petite. Ние се погрижихме за всичките ти хранения на шест часа.

-           Кои вие?

-           Ричард и Деймиън, и аз самият. Натаниел те беше хранил последен и не бях сто процента сигурен, че мога да контролирам храненето, затова не използвах него.

-           Ричард е получил представа какво е да си от другата страна наardeur?

-           Така е.

-           И какво мисли за него?

-           Изпитва ново уважение към способностите ни да не полудеем.

Исках да попитам от кого се беше хранил Ричард, но не беше моя работа. Не бях моногамна, нито пък той. Все още се облягах на стената, но очите ми бяха отворени.

-           Деймиън нахраниardeurне от страната на ядения, а като ядящия?

-           При него не беше трудно да го предизвикам.

-           Това постоянно ли е? Искам да кажа, трябва ли и Ричард и Деймиън да се хранят сега?

-           Non, ma petite. Отчаяни мерки, но не перманентни.

-           От къде си сигурен? – попитах.

-           Защото вече мога да усетя как се надига отново у мен, не само моята нужда, но и твоята. Разделих я на части, споделих я сред тези, които можех, но отново е време,ma petite.

Обърнах се и се втренчих невиждащо в кухнята.

-           Искаш да кажеш, че за последните няколко часа си взел мояardeurназаем?

Той явно се замисли над това за момент.

-           Това става като обяснение.Oui.

-           За да мога да ловя лоши момчета и да не загубя контрол по средата.

-           Да.

Не знаех какво да кажа, затова казах това, което можех.

-           Благодаря ти.

-           Пак заповядай,ma petite, но зората наближава и когато заспя,ardeurотново ще се върне в къщи. Бих предпочел да ти го върна преди това, за да мога да почувствам колко яростно ще е това завръщане.

-           Притесняваш се.

-           Oui.

-           Защо ме попита как се чувствам?

-           Ardeurси има цена, като всеки глад, но си има и своите награди. Не говоря за удоволствието, а за силите, които ни дават. В този смисъл, като ти отнех твояardeur, те отслабих. Ако не се страхувах да се свържа с теб ум с ум, щях да ти поискам първо разрешение или поне щях да те предупредя.

-           Не съм се чувствала слаба. – После се замислих. – Но пък съм наистина изнервена от вампирите, които убих тази вечер. Искам да кажа, повече от обикновено. Почти съм се разтреперала и се чудя дали в края на краищата аз съм доброто момче.

-           Такава неувереност в себе си не ми звучи като теб.

-           Понякога изпитвам неувереност – казах.

-           Но не толкова много, не можеш да си тази, която си, ако се съмняваше толкова много.

-           Да не би да ми казваш, че взимам част от смелостта или от студенината си отardeur?

-           Казвам че ardeurможе би подхранва тази част от теб, която те пази в безопасност в собствения ти ум, в собственото ти сърце.

Разклатих глава.

-           Това ми е твърде сложно, Жан-Клод. Дай ми го обратно и ще видим дали ще се чувствам по-добре.

-           Предпочитам да си сама с Майка, когато това стане. Много внимавахме да го оставим незасегнат, когато се хранехме, за да можеш самата ти да се нахраниш от него.

Не се чувствах секси в ни най-малка степен. Исках просто един бърз душ и да си легна.

-           Твърде съм уморена за секс, Жан-Клод. Твърде съм уморена за каквото и да е.

-           Както се и страхувах, взел съм твърде много, илиardeurсе е прикрепил към твоите собствени естествени нужди.

-           За какво говориш?

-           Много предиardeurда те открие,ma petite, разбрах че рядко си твърде уморена, за да правиш секс.

Помислих си дали да не се изчервя, но дори това ми се струваше като твърде голямо усилие.

-           Какво искаш да направя? – каквато и възбуда да се беше промъкнала в гласа ми, вече беше изчезнала. Нищо не ми изглеждаше съвсем реално, сякаш вече бях заспала. Заспала права.

-           Ако имаш намерение да се почистиш…

-           По косата си имам кръв от други хора, така че да.

-           Добре, върви в банята тогава, но вземи Майка с теб. Затвори телефона, иди в банята, взема Майка с теб, и по някое време преди да си напълнила ваната с вода, ще ти върна това, което е твое.

-           Натаниел вече пълни ваната. Майка каза, че си ни предупредил да не използваме душа. Нещо за стъкла.

-           Връщането може да е по-грубо, отколкото ми се иска,ma petite. Ще се чувствам по-добре, ако ти и Майка не сте заобиколени от стъклени стени.

-           Сигурен ли си, че ще е толкова зле или просто се притесняваш?

-           Нека кажем, че не съм живял толкова дълго, нито съм те ухажвал успешно, без да съм мислил за най-лошите сценарии, които биха могли да се случат.

-           Ухажване, така ли му викаш напоследък?

-           Затварям,ma petite.Предлагам да постъпиш така, както ти казах.

Поставих слушалката обратно на място и тръгнах да излизам от кухнята. Майка стоеше до масата, гледайки ме с внимателни котешки очи. Разбирах колко много сдържа зад това внимателно изражение. Но тази вечер не се опитах да изкопча нищо от него. Имах си достатъчно мои ужаси и без да взимам чужди назаем.

-           Знаеш ли какво е правил Жан-Клод сardeur? – попитах.

-           Да, Жан-Клод ме накара да държа Натаниел под око, така че ако започне да отслабва, да мога да се обадя за помощ.

Поклатих глава.

-           Поставих го в опасност, всички вас. – Отново се почувствах като изтръпнала, дори и самообвиненията звучаха като празни приказки. По-късно, когато имах по-голяма част от себе си, щях да се почувствам по-зле, но точно сега се чувствах толкова зле, колкото можех. Просто не беше останала достатъчно голяма част от мен, за да се притеснявам за това.

-           Анита. – Майка беше пред мен, а не го бях видяла да се движи. – Анита, добре ли си?

Поклатих глава. Отговорът беше не, но на глас казах:

-           Искам да съм почистена предиardeurда се завърне. Искам да разкарам тези лайна от себе си.

Тръгнах към банята. Майка тръгна след мен.

Натаниел се беше навел над ваната, а опашката се спускаше над голата горна част на тялото му.

Тази гледка би трябвало да ме развълнува, но не го направи. Студена, чувствах се толкова студена отвътре.

Той ме погледна с разтревожени очи, докато се придвижваше към мен.

-           Какво мога да направя, за да помогна?

Хвърлих се върху него толкова силно, че залитна. Притисна ме към топлината на тялото си. Притисна ме плътно и силно, отговаряйки на отчаянието ми. Исках да се заровя в плътта му, да се обгърна с него, но не можех. Бях го поставила в опасност, бях рискувала живота му, просто като не бях обърнала внимание наardeur.Ако Жан-Клод не беше помогнал…

Опитах се да отблъсна мисълта, но пред мен проблесна тялото на Йона Купър. Тялото му на земята. Кракът ми на рамото му и тревата показваща се през гърдите му. „Чувстваш привличането им, знам че е така“ ми беше казал той.

Бях на колене и само ръцете на Натаниел ме бяха предпазили да не се нараня на ръба на ваната.

-           Анита…

Отдръпнах се от Натаниел и посегнах за Майка. Той пое ръката ми и каза:

-           Върви,Натаниел, върви преди да се е появилardeur.

-           Немисля … - започна той.

Изкрещях:

-           Върви, моля те върви! Боже, върви!

Не видях Натаниел дали излиза или остава, защото Жан-Клод свали щитовете си. Не знам какво очаквах. Беше го направил да звучи, сякаш беше взел назаем любимото ми палто или книга, и сега щеше да ги върне, но палтото не копнее да се върне обратно при теб, а на книгата не й пука кой ще я чете. Той не ми го върна, защитите му паднаха иardeurсе завърна с рев в къщи, като влак, който Жан-Клод се беше борил да задържи, да спре, но той се беше боил срещу хватката му. Копнееше да се завърне в къщи. Все едно се намираш на релсите посред нощ и първият намек за наближаващото бедствие е заслепяваща светлина и релсите, вибриращите под краката ти, след това светът се превръща в шум, светлина, сякаш гръмотевица и светкавица могат да бъдат изковани в метал и всичко това се изсипва право през теб, а не можеш да слезеш от релсите. Не можеш да избягаш. Не можеш да се скриеш, защото твоето тяло е релсите, а влакът е част от теб, която иска да се прибере в къщи.

81

Ardeurсе спусна върху нас и ние паднахме във водата. Отне ни почти минута да си спомним, че не можехме да дишаме под вода. Излязохме над повърхността, търсейки въздух и смеейки се почти веднага след като успяхме да си поемем достатъчно. Дрехите бяха изчезнали още с първия порив. Бяхме голи във водата. Как бяхме успели да се измъкнем толкова бързо от дънките си? Парче дънков плат отплува покрай мен. О, ето как.

-           Не в мисионерската поза, че и двамата ще се удавим – казах.

Къдриците му бяха залепнали по главата и косата му изглеждаше черна на светлината от свещите. Смехът угасна на лицето и в очите му и остави на мястото си нещо по-тъмно, по-основно. Поглед, който ме накара да потреперя.

Каза само:

-           Добре.

Премести ни до ръба на ваната, притискайки гърба ми към гладката повърхност на страничната стена. Притисна се към мен, приковавайки ме между себе си и ваната. Усещането за тялото му, твърдо и кораво, притиснато към предната част на голото ми тяло ме накара да затворя очи за момент. Имах някакъв бегъл спомен за разкъсване на дрехи, но не си спомнях кога и дори кой от нас го беше направил. Ставах по-добра в мисленето след катоardeurсе надигнеше, но имаше моменти, когато правех неща различни от мислене.

Той се отдръпна от тялото ми, за да може да погали предната си част. Простата гледка как ръката му си играе с тази дебела, корава плът ме накара да потреперя. Той се наклони надолу, за да може да влезе между бедрата ми. Усещах го как се плъзга между краката ми невероятно голям. Не се опита да промени ъгъла нагоре или да влезе в мен. Просто се плъзна между бедрата ми, така че да ме гали по цялата ми дължина. Потъркваше се напред и назад, използвайки тялото си като ръка, за да ме гали и да си играе между краката ми. Но потъркването беше плътно и кораво, без деликатността, която дават пръстите. Може да си мислите, че водата помага всичко да е плъзгаво, но тя прави някои части по-малко влажни, по-малко плъзгави, така че въпреки че беше приятно, беше и по-грубо, отколкото ако бях мокра от нещо друго вместо вода.

-           Не е достатъчно влажно – каза той, а гласът му беше плътен и странно дрезгав, напрегнат от желание.

Бих искала да поспоря, защотоardeurискаше да спори, искаше да каже „Вземи ме, вземи ме сега“. Ако бях с почти всеки друг от мъжете в живота си, можеше да направим точно това, без да нараним мен или него, но Майка беше изключението от много от правилата в живота ми. Не дължината беше проблема, а широчината му. Бяхме открили това по грубия начин и имахме зачервените места, за да го докажем.

Успях да кажа:

-           Не, не е достатъчно мокро.

Той облегна чело в моето и каза от сърце:

-           По дяволите.

Кимнах глава срещу неговата, в безмълвно съгласие, защото нямах доверие на гласа си. Майка не беше единствения борещ се с нуждата. Той оттегли тялото си от между краката ми  и дори това ме накара да изпъшкам тихо. Дланите му слязоха на кръста ми и внезапно ме повдигна, така че се оказах на ръба на ваната. Ако дланта му не беше на крака ми, щях да компенсирам прекалено много и да падна пак във водата, но той ме закрепи. Едната му ръка остана на крака ми, но другата се премести нагоре по линията на бедрото ми. Помислих че ще продължи с длан, но пръстът му се плъзна в мен. Това беше неочаквано, но дори с един пръст беше стегнато и приятно. Толкова приятно, че се отпуснах назад на повдигнатите плочки около ваната. Почувствах топлината преди да успея да легна на свещите, но топлината се притисна към кожата ми. Седнах отново толкова рязко, че му се наложи да отмести ръце и да ме пусне отново във водата.

-           Изгори ли се? – попита.

Поклатих глава.

-           Не, този път не. – Един път бях успяла да си запаля косата. Засмях се, донякъде треперливо. – Глупаво.

Майка ме погледна и в погледа му имаше нещо.

-           Какво? – попитах.

-           Ardeurго няма.

Замислих се над това, опитах се да го почувствам и открих че не, не беше изчезнал, само се беше оттеглил. Не както, когато се борех с него, по-скоро това че почти се бях изгорила ми беше помогнало да мисля по-ясно. Или може би дориardeur се прекланяше пред физическото оцеляване. Но можех да го почувствам като буря, която се беше отдръпнала за момента от брега, но все още приближаваше.

-           Помислих че съм се подпалила.

-           Отново – каза той.

Намръщих му се.

-           Да, отново. Моя ли е вината, че си толкова невероятен, че ме караш да забравя всичко, дори и физическата безопасност?

Той поклати глава.

-           Не аз, аardeur.Ardeurправи всичко по-хубаво, Анита.

Имаше нещо в начина, по който го каза, нещо сериозно и малко тъжно, което ме накара да попитам:

-           Какво не е наред?

Той ме целуна по върха на носа.

-           После.

Можеше и да започна да споря с него, акоardeurне беше решил че ни е дал достатъчно време. Удари ме като влак и ме хвърли в ръцете му, накара дланите ми да се движат по тялото му, сякаш бях гладна да го докосна, сякаш никакъв допир, никакво погалване, нищо нямаше да е достатъчно. Целувахме се по същия начин, сякаш бяхме гладни един за друг. Все едно, ако можехме бихме се намъкнали в кожата на другия, бихме се увили един в друг, по-близо отколкото кожа или плът би могла да оцелее.

В едната минута устата ми се опитваше да се изкачи вътре в тази на Майка, в следващата звярът ми се надигна, изплува нагоре, нагоре през тялото ми, измъквайки се от онова свръхестествено място и катерейки се в тялото ми. Майка се отдръпна достатъчно от устата ми, за да каже:

-           Анита …

Използвах дланите и тялото си, за да притисна устата му обратно към моята. Неговият звяр започна да се надига в тялото му в една вълна от спираща дъха топлина. Надигаше се бързо и все по-бързо, сякаш трябваше да догони моя. Те се втурнаха нагоре в телата ни, надигнаха се през тъмната вода, издигаха се и се издигаха, по-бързо и по-бързо, докато не изскочиха на повърхността. Не става въпрос за смяна на формата, а за смяна на телата. За онази нужда да загърна себе си в колкото можех по-голяма част от него, толкова плътно и близо, колкото можех. Сякаш самата есенция на телата ни беше отговорила на това желание. Зверовете ни се изсипаха от устите ни и потъркаха косматите си страни, докато ние се изсипвахме в тялото на другия. Беше по-близо отколкото секс. По-близо от всичко друго, което бях усещала. Сякаш за един ослепителен, раздробяващ момент бяхме в тялото на другия. Не в умовете си, не просто в мислите или чувствата си, не и в спомените си, но за дъх или два част от мен се плъзна вътре в него, а част от него се плъзна в мен. Това не бяха части, които можеха да мислят и чувстват като човешко същество. Нямаше нищо като „Леле, значи това е да си Майка“. Само усещане за потапяне надолу, дълбоко в него, за разкриване на онова свръхестествено скривалище, където лежеше звярът му и за усещането моя да се свие там за момент, вътре в неговото най-тайно място, докато неговият звяр направи същото в мен.

В този моментardeurзапочна да се храни. Хранеше се от тази топла, жива сила, хранеше се от усещането да съм по-дълбоко в тялото на Майка, отколкото някога съм била в друг мъж.Ardeurсе нахрани и ни остави по-тихи, по-спокойни, по-щастливи.

Зверовете не се обърнаха и не се върнаха там, откъдето бяха дошли. В един момент тази част от мен, която лежеше свита в безопасност вътре в него и усещането за него вътре в мен се чувстваха, сякаш бяхме правили любов, сякаш дори звярът му беше по-голям и заемаше повече място от моя. Тази топла жива сила не излезе отново през гърлата ни, а сякаш двете енергии се изсипаха през предните части на телата ни, през кожите ни, така че за един удар на сърцата се чувствахме, сякаш бяхме изскочили от кожите си и две огромни космати форми преминаваха през нас, а после все едно двата звяра отново  паднаха на местата си. Кълна се, чувствах се сякаш нещо физическо, с истинска тежест беше паднало долу в центъра на тялото ми и ме беше ударило. Сякаш вместо да падам от високо, аз бях височината и можех да почувствам тялото падащо през мен и удрящо се в пода ми.

Отделихме се от целувката, смеейки се без дъх. Успях първа да намеря гласа си.

-           Леле.

Той изглеждаше по-щастлив, отколкото някога го бях виждала, отпуснат, по- … по в къщи някак си, сякаш някаква голяма тежест беше изчезнала от него.

-           Знаеш ли – каза, все още дишайки тежко, - не се предполага да можем да правим това, ако единият от нас е човек.

-           Изобщо не знаех че се предполага да можем да правим това – отговорих.

-           Ако и двамата са могъщи, и наистина са свързана двойка, тогава е възможно.

-           Казваш го, сякаш си има име.

-           Шива и Парвати, или просто Мейтхуна, това е санскритската дума за свързване или чифтосване.

-           Шива, който ще унищожи света с енергията си, ако Парвати не прави непрекъснато секс с него и не разпилява енергията му.

Той кимна.

-           Пак ли от часовете по Световна религия?

Поклатих глава.

-           Преди няколко години открихме нага, истинска и жива, жертва на престъпление. Тогава седнах и прегледах индуската религия. Имам предвид, ако срещнеш един вид свръхестествено същество, може да изскочат и други от същия пантеон.

-           Случи ли се?

-           Не. – замислих се. – Е, поне не още. – Сложих ръце зад главата му у го притеглих надолу за целувка. Той не се съпротивляваше, но се спря точно над лицето ми.

-           Вече нахраниardeur.

-           Все още искам целувка.

Той ме целуна, в началото нежно, а после се задълбочи, докато отново и двамата не се опитвахме да се изядем. Той се отдръпна, смеейки се бездиханно.

-           Мислех че вече приключихме с това.

Не бях сигурна как да го обясня. Бяхме правили метафизичен секс и както понякога се случва след истински секс, се чувствах възбудена и пълна с енергия. Все още можех да го усетя твърд и дебел, притиснат между телата ни. Исках го вътре в мен. Исках да е толкова близо физически, колкото беше метафизически.

Задържах едната си ръка на гърба му, но оставих другата да последва линията на тялото му надолу, докато не го обхванах в шепа. Той затвори очи и преглътна тежко. Преместих длан нагоре и го обвих с пръсти. Беше толкова твърд, толкова дебел, толкова солиден в дланта ми, че ме накара да притворя очи, накара дъха ми да излезе с потреперване.

Отворих очи и знаех че погледът ми вече е мек.

-           Искам това вътре в мен.

Той се опита да го обърне на шега, но лицето му беше сурово с началото на тази нужда. Гласът му отново беше дрезгав, когато попита:

-           Дори и безardeur?

Стиснах го достатъчно силно, че да накарам очите му да се обърнат назад. Когато отново успя да ме погледне, му казах:

-           Неardeurме кара да те желая, Майка.

Гласът му беше груб шепот, сякаш имаше затруднения с говора.

-           Никога няма да успеем да надхвърлим това, което вече правихме тази вечер.

Погалих с ръка дългия му, твърд ствол.

-           Не става въпрос за по-добро, просто за толкова добро.

Той поклати глава.

-           Няма да е толкова добро безardeurили без зверовете ни, и толкова близо до пълнолунието не мисля че трябва да се опитваме да пробваме отново зверовете. Ситуацията може да излезе извън контрол.

Беше мой ред да поклатя глава.

-           Само ние, Майка, само ние.

-           От момента, в който се докоснахме, никога не сме били само ние. Винаги има някой или нещо друго, никога само ние.

Гледаше толкова сериозно.

Обхванах в шепа меките му и влажни тестиси и нежно се заиграх с тях, докато плъзгах другата си длан по главичката и ствола му.

-           Значи отдавна ни е време, не мислиш ли?

Той преглътна тежко, засмя се и кимна леко.

-           По-мокра си след като нахранишardeur, но после пак паднахме във водата, така че няма да си достатъчно влажна или отпусната за това … – той обви длан около моята, която още го държеше и стисна ръцете ни заедно, докато не отметна глава назад със затворени очи и не потрепери толкова силно, че накара водата да се плиска по стените на ваната. Сведе поглед към мен и плъзна търсещо ръката си между бедрата ми, докато не успя да плъзне един прът в мен. Успя да вкара два пръста преди да отпусна глава назад и очите ми да се притворят – … да влезе тук.

Когато можах да проговоря, казах:

-           Ох, да му се не види, ще се наложи ти да ме направиш по-влажна и отпусната.

Той тласна двата пръста бързо и силно в мен, спирайки гласа ми заедно с дъха ми.

-           С това мога да се справя – каза и на лицето му се изписа онзи израз, който казваше че знае, че го искам и няма да кажа не. Не казах не, казах да, отново и отново. Казвах да, докато не успя да ме направи по-отпусната с пръсти и после с устата си, така че да може да влезе в мен. Така че най-после да можем да вкараме това вътре, и да е мокро и тясно, и твърдо и всичко, което исках да е. Когато изкрещях името му и прекарах пръстите си надолу по гърба му, когато тялото му тласна един последен път в моето, тласна толкова навътре, че ме накара отново да изкрещя и се изви над моето на плочките в банята. Оцвети тялото му в пламък и сенки над мен, запрати ръцете ни в свещите и ги събори във водата, да изпушат и да умрат, когато всичко това свърши, тогава той ме погледна. С несъвсем фокусирани очи и лице отпуснато от оргазма.

Казах със задъхан и накъсан глас:

-           Свръхестествено, нямаме нужда от никакво смрадливо свръхестествено.

Трябваше му едно примигване, за да схване шегата, но след като го направи започна да се смее, и след като още беше вътре в мен, това ме накара да се сгърча, което го накара да тласне отново навътре, което отново ме накара да се сгърча, което накара него да се сгърчи, което… Най-накрая все още смеещ се, той се плъзна настрани на едно свободно от свещите пространство на плочките. Смяхме се, докато умората не се спусна над нас като огромна длан, повличаща ни надолу. Сякаш целите двадесет и четири часа ми се стовариха едновременно и изведнъж просто приключих. Приключих за деня. Приключих за нощта. Приключих за годината. Приключих.

Изсушихме си косите, колкото можехме по-добре. Настоях да мина поне един път ножовете, които бях потопила във ваната, с намаслен парцал. Майка ми помогна да събера големия нож и двата пистолета. Взех голямата чанта с екипировката от дневната, но Майка ме помоли просто да я взема при нас в спалнята, вместо да прибирам всичко в съответния му сейф за оръжия.

-           Само за една нощ, всичко ще е наред. Обещавам – каза.

Трябваше да се съглася, че не ми се ходеше горе до сейфа за дългите пушки, после до долу до сейфа с амунициите, после … ами, схващате идеята.

Завлякохме се до леглото, носейки повече оръжия, отколкото дрехи. Пуснах чантата с оборудването си тихо до леглото. Натаниел лежеше настрани, свит на малка топка, както спеше винаги, когато в леглото нямаше никой друг, освен него. Поставих ножовете на масичката до леглото от неговата страна, опитвайки се да съм тиха.

Той отвори очи достатъчно, че да ме види, после ги затвори и дишането му се задълбочи. Не се събуди докрай, но тялото му отговори на моето качване до него. Беше толкова топъл, почти горещ, сякаш имаше температура или може би нашата кожа създаваше такова усещане, изстудена от банята, секса и открития въздух. Поставих „Браунинг“-а в направения му от мен кобур в горната част на леглото. Майка сложи „Файърстар“-а на нощната масичка до него. Натаниел се отпусна в извивката на тялото ми, притискайки колкото можеше по-голяма част от себе си до колкото можеше по-голяма част от мен. Едва тогава осъзнах, че всички сме голи. Натаниел не беше облякъл нищо преди да си легне, както и ние. Оставях Майка да си ляга гол, ако искаше, но никога Натаниел и никога аз. Дори не ми беше хрумнало първо да се облека. Просто бях искала да си легна, да спя, да се сгуша между тях. Майка се намести до гърба ми и аз си позволих да се потопя в усещането да ме държат помежду си. Бях спала с Майка притиснат гол до гърба ми, но не и с Натаниел. Задникът му се притискаше до извивката на корема и слабините ми от месеци, но никога без дрехи, никога само кожа в кожа. Притиснах гърдите си до топлината на гърба му, с една ръка нагоре и над главата му, за да мога да докосвам косата му. Другата ми ръка се спусна около кръста му. В съня си той я придърпа по близо до тялото си, по-ниско, така че пръстите ми докосваха зони, за които много бях внимавала да стоят покрити.

-           Какво не е наред? – попита тихо Майка, сякаш беше усетил някакво напрежение в мен.

Докоснах копринената топлина на кожата точно от вътрешната страна на хълбока на Натаниел, този мек джоб от плът, който обрамчваше слабините. Ръката на Натаниел върху моята, придържаща ме близо, докато дишането му се изравняваше в дълбок сън. Притиснах се до него, дъхът ми затанцува по врата му и той се притисна по-силно към мен.

-           Нищо – прошепнах, - няма нищо.

Майка се притисна в същата поза към моя гръб. Ръката му се плъзна под възглавницата ми и малко под тази на Натаниел. Другата му ръка се плъзна по кръста ми и понеже Натаниел беше толкова близо в крайна сметка остана върху неговия хълбок.

-           Ах - прошепна, - без дрехи.

-           Без дрехи – отговорих.

Той прошепна срещу задната част на врата ми, почти гъделичкайки ме:

-           Проблем ли е?

-           Не – прошепнах и аз и преместих главата си малко напред, за да мога да вдишам аромата от врата на Натаниел.

-           Сигурна?

-           Аха. – И наистина беше така, защото го чувствах прекалено правилно, за да е грешно.

82

Нападението над вампирския апартамент получи вниманието на националните медии. Смесена радост. Заглавията варираха от „Апартамент на смъртта“ до „Полицейска намеса прекратява буйството на вампирски сериен убиец“, или най-популярното „Вампири, превърнали се в серийни убийци, сега на канал … .“ Изявленията бяха толкова еднакви, че нямаше значение на кой канал си. Просто спрях да вдигам телефона за няколко дни. Поканите за интервю бяха от цялата страна, а дори имаше и няколко международни. Зачудих се дали някой от Отряда за бързо реагиране получаваше толкова много внимание. Ако имаше такива се надявах да се наслаждаваха на ситуацията повече от мен.

ДНК резултатите излязоха и потвърдиха най-лошите ми опасения. Трима от убитите вампири пасваха на ухапванията от по-раншните жертви, но това ни оставяше с петима, които не бяхме открили. Петима серийни убийци все още на свобода. Серийните убийци не спираха да убиват, не и ако не бяха заключени или перманентно мъртви.

Бяха напуснали Сейнт Луис по същия начин, както се бяха измъкнали от Ню Орлиънс, и от Питсбърг преди това. Бяха убили полицай във всеки от трите града. Броят на жертвите им беше повече от двадесет и все още бяха на свобода.

Имаше дупка от почти три месеца между убийствата в Питсбърг и тези в Ню Орлиънс. Едва месец между Ню Орлиънс и Сейнт Луис. Нещата ескалираха, имаше по-малко време между сериите и повече убити от избраните жертви. Макар че Сейнт Луис беше успял да се измъкне с най-малко убити измежду полицейските сили. Как се оказахме такива късметлии? Жан-Клод получи писмо:

Почеркът беше красив, калиграфски, на плътна веленова хартия с воден знак. Бележката беше от Гуен на Виторио:

Жан-Клод, Господар на град Сейнт Луис,

Напуснах Виторио. Лудостта му се разрасна отвъд всичко, което мога да извиня или в което да участвам. Не мога да живея повече, както живее той. Ако ме открие, ще ме убие. Избягах с друг млад вампир от нашата целувка, Майрън, и Виторио не би простил предателството. Виторио търси нов град. Успяхте да го прогоните, но той ще намери друго ловно поле. Лудостта му вече не му позволява да почива за дълго. Единственото, което изглежда го успокоява е да убива хората, които смята че го дразнят. Видях вашия Ашър в двора на Бел след като църквата беше приключила с него; мога само да кажа, че Виторио не беше такъв късметлия. Сега е само една руина, вместо мъж. Не, той е чудовище. Оставил е светената вода, изяла тялото му, да прояде и ума му. Всичко, което обичах в него вече го няма, изчезна под въздействието на болестта на ума му.

Надявам се, че малкото, което успяхме да направим с Майрън, за да помогнем на полицията, ви е било полезно. Преместихме телата, така че да бъдат открити по-скоро. Само това успяхме да направим в присъствието на Виторио. Майрън беше онзи, който остави полицая жив, за да знаете, че момичето е било взето. Той знаеше че сте взели адреса от Купър преди да умре. Не каза на никой друг, освен на мен, защото останалите са в плен на злия сън на Виторио. Направихме всичко, което можахме, за да помогнем на теб, и на човешкия ти слуга. Моля те, повярвай ми. Ако оцелеем, ще се опитам отново да се свържа с вас. Очаквам Виторио да ни намери преди да изтече годината. Но понякога е добре да живееш кратък добър живот, отколкото дълъг зъл такъв.

Най-искрено твоя,

Гуен

Писмото реши някои от загадките, но остави най-голямата част нерешена. Къде беше Виторио? Колко време имахме преди да намери друг град, в който да се развихри? Аз бях федерален офицер, което означава, че когато се появеше отново, щях да присъствам, ако исках, или ако местният ловец на вампири ме призовеше. Денис-Люк Сейнт Джон все още се намираше в болницата в Ню Орлиънс. Говорих с него по телефона, разказах му какво се е случило с вампирите, които почти го бяха убили. И той иска да получи парче от тях, когато се появят отново. Браво на него, но аз някак си се надявам да остана настрани. Дали е страхливо? Може би. Ако смятах че аз съм единствената, която може да ги проследи и да спаси света, щях да го направя, но аз не съм единственото ченге в страната. Дори не съм единственият екзекутор на вампири със значка в страната. Нека някой друг се позабавлява за разнообразие. За последните няколко години бях поела цялото забавление, което можех да понеса. Щях да отида, ако ме повикаха, но нямаше да съм доброволец. Винаги има още лоши, винаги. Няма начин войната да се спечели. Можеш да печелиш по битка тук и там, но войната винаги продължава. Убиваш едно зло копеле и изскача друг, също толкова зъл или дори повече. Изглежда че никога няма край.

Имаме уговорена среща с Малкълм за ситуацията с кръвната клетва. За нещастие политиката за липса на кръвна клетва е общонационална, а не само в Сейнт Луис. Шибана катастрофа, очакваща да се случи. Някои от вампирите, които бяха в Църквата в нощта, когато убих Купър се бяха обърнали към Жан-Клод, с цел да преминат от подчинение на Малкълм към него. Ейвъри Сийбрук, Уикед и Тру са сред тези, които сменят кораба.

Мариан ми гледа още един път на таро, но се преповтори предишния резултат. Това че е същия, означава че още го отработваме. Все още не знам кой се предполага, че ще ми помогне, някой от миналото ми. Всички, които помагат, ми изглеждат съвсем сегашни и бъдещи.

Дракон даде разрешение на Примо да остане в Сейнт Луис и би искала да говори с нас на по-късна дата по дела на Съвета. Смесена радост от това.

Свързах се с полицията работеща по случая на Браунови. Съгласиха се да изпратят един офицер при нас с част от личните вещи на момчето, което означава, че са стигнали до задънена улица. Евънс се съгласи да погледне нещата. Барбара Браун ми изпрати картичка, в която ми обяснява колко съжалява, че ме е наранила.

Не мога да поправя света, но имам прогрес в собствения си живот. Някои нощи е достатъчно просто да се прибереш жив и да се покатериш в леглото до някой, когото обичаш и който те обича.

Открих орхидеи, в същия златисто-зелен цвят като очите на Майка. Букет от тях седи на масичката за кафе в дневната ни. Майка казва, че никога преди не е получавал цветя. Натаниел получи бяла престилка с къдрички, такава каквато ничия майка не носеше наистина, и наниз перли. Открих го лежащ на леглото и прекарващ перлите през пръстите си отново и отново.

За Жан-Клод чисто бели орхидеи в проста, но елегантна черна ваза. Той ги постави на масичката за кафе в собствената си дневна. Жълти рози за Ашър, макар че бледнееха пред златото на косата му. Ричард и аз още не сме се върнали до етапа с подаряването на цветя. И, честно да си кажем, той никога не видя смисъл, самият той да получава цветя от някого.

Деймиън почти започна бунт в „Смъртоносен танц“ през първата нощ, когато се върна на работа след като станахме истински триумвират. Изглежда е получил сили, които приличат повече на тези на вампирите от линията на Бел Морт, отколкото от тези на Моровен. Наслаждава се на новооткритото си секс привличане. Не съм сигурна, че Деймиън е точно в категорията на гаджетата, но той е моят вампирски слуга и заслужава повече, отколкото получава от мен. Дадох му плик с ваучер за подарък в него. Ваучер за магазин за мебели. Може да обзаведе мазето като своя стая, докато не успеем да му построим апартамент над гаража. Една вечер си устроихме парти за почистване на мазето по предложение на Натаниел. По идея това е да поканиш много приятели и да ги накараш да вършат кофти работа, а после да ги нахраниш с пица. Добре де, леопардлаците, върколаците, плъхолаците и хората получиха пица. Вампирите получиха нещо малко по-малко плътно. Не, Жан-Клод не дойде да помага да почистим мазето, но изненадващо Ашър се появи. Както и Ричард. Държа се добре чак докато не пристигна храната, а после не може да издържи да отворя вена за Ашър. Не започна да спори, просто си тръгна. Опитва се.

Content

Лоръл Хамилтън
Сънят на инкубата
(книга 12 от "Анита Блейк, ловецът на вампири")

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82