Стил Даниэла

Širdies plakimas

Iš anglų kalbos vertė

Milda Dyke

Turinys

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

21 skyrius

22 skyrius

23 skyrius

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

27 skyrius

Zara,

Tau, mano gyvenimo

brangiausiam ritmui,

tegu tavo dienos būna

sklidinos meilės ir džiaugsmo...

Ir tavo tėčiui,

kuris gyvenimą mano

pripildė

meilės, džiaugsmo

ir širdžių plazdėjimo

iš širdies ir su meile

d. s.

Širdies plakimas

dunksi

plazda

kažin iš kur

iš širdies

gelmių

šviesių sapnų

širdies plakimas

muzika švelni

manoms ausims

ranka

kurią suspaudi

kai bijai

mieli žingsneliai

tamsioj nakty

ir viltys mano

šviesios tik

meilė mano

dovanota

iš aukštai

švelni lopšinė

pavakariais

kojytės mažos

tapsi tapsi

tik klausyk

stebuklas

gimęs

iš dviejų širdžių

plakimo

vieno

ir meilės jų

melodijos

švelnios

mana širdis

tavajai

per amžius

priklausys

šis saitas

amžinas

toks tvirtas

iš meilės mūsų

gimęs

tyrumo ir kaitros

šnibždėki tad

dabar tyliai

kol miega mūs

mažylis kad

mūsų meilė amžina

kol byra

žvaigždiška šviesa

sakyki

širdis manoji

amžinai tava

tava.

PIRMAS SKYRIUS

Senoviška rašomoji mašinėlė energingu staccato kalė kambario tyloje, o virš kampo, kur dirbo Bilis Tigpenas, tvyrojo mėlynas dūmų debesis. Aukštai ant galvos užkelti akiniai, polistirolo puodeliai nuo kavos grėsmingai kabo ties rašomojo stalo kraštu, peleninės perpildytos, nuorūkos virsta per kraštus, veide įtampa, mėlynos akys primerktos žvelgia į tai, kas parašyta. Greičiau, greičiau, vėl žvilgteli į negailestingai jam už nugaros tiksintį laikrodį. Tauškina tokiu greičiu, tarsi kur nors netoliese jo tykotų demonai. Jo žilstantys tamsūs plaukai atrodo taip, tarsi jis jau keliskart atsigulė ir atsikėlė, bet vis užmiršdavo susišukuoti. Veidas švariai nuskustas ir malonių tvirtų bruožų, sykiu jame matyti kažkas be galo švelnaus. Buvo ne iš tų vyrų, kuriuos iškart apibūdini kaip gražius, bet atrodė stiprus ir patrauklus, vertas antrąkart pažiūrėti, vyras, su kuriuo mielai praleistum laiką. Žinoma, tik ne dabar, kai jis vaitodamas žvilgčioja į laikrodį, o paskui dar greičiau pirštais šokdina rašomosios mašinėlės klavišus. Pagaliau tyla, greitas brūkštelėjimas rašikliu jau šokant ant kojų, ranka susižeria puslapius, kuriuos nuo penkių ryto pyškino kokį septynetą valandų. Dabar jau beveik pirma, eterio laikas... Perskriejęs per kambarį atplėšė duris ir it viesulas prašvilpė pro sekretorės rašomąjį stalą. Tarsi olimpinis bėgikas iš visų jėgų pasileido koridoriumi, nardydamas tarp žmonių, išvengdamas susidūrimų, nekreipdamas dėmesio į nustebusius žvilgsnius ir draugiškus pasisveikinimus. Prilėkęs padaužė į duris, šios vos vos prasivėrė, jis įkišo vidun ranką, gniaužiančią šūsnį ką tik prirašytų popierių. Tai buvo įprastas ritualas. Taip vykdavo kartą, du, kartais tris ar keturis kartus per mėnesį, kai Bilis nuspręsdavo, kad jam nepatinka, kaip rutuliojasi jo televizijos serialas. Kai jis, sėkmingiausios dieną rodomos muilo operos kūrėjas, imdavo nervintis dėl savo serialo, sustodavo, parašydavo vieną ar kelis fragmentus, viską apversdavo aukštyn kojomis ir tada pasijusdavo laimingas. Bilio agentas vadindavo jį pačia neurotiškiausia motina televizijoje, bet žinojo ir tai, kad geresnių už jį nėra. Bilis Tigpenas buvo apdovanotas neklystančiu instinktu, kuris jam pakuždėdavo, kas užtikrins jo televizijos filmui populiarumą. Ir dar nė karto nesuklydo. Iki šiol dar ne.

Gyvenimas, vertas gyventi ir toliau buvo populiariausia dienos metu per amerikiečių televiziją rodoma muilo opera, ir tai buvo Viljamo Tigpeno kūdikis. Pradėjo ją stengdamasis išgyventi tais laikais, kai badavo Niujorke, jau prieš nemažai metų, dar būdamas jaunas dramaturgas. Tiesiog ėmė žaisti su pačia tokio žanro idėja, paskui turėdamas laiko tarp pjesių pastatymų pabandė parašyti scenarijų. Pradėjo rašytojo karjerą kurdamas pjeses nedideliems nekomerciniams teatrėliams, maištaujantiems prieš Brodvėjų, ir tais laikais buvo tikras puristas. Teatras jam regėjos aukščiau visko. Bet tuo metu jau buvo vedęs, gyveno pusbadžiu Niujorke, Soho rajone. Jo žmona Leslė, buvusi šokėja įvairiuose Brodvėjaus šou, tuo metu nedirbo, nes laukėsi jų pirmojo kūdikio. Iš pradžių jis pajuokaudavo, kaip ironiška būtų, jeigu pagaliau prasimuštų su muilo opera, jeigu tai taptų svarbiausiu jo karjeros lūžiu. Tačiau kol jis grūmėsi su scenarijumi, kuris turėjo tapti parankine televizijos filmo knyga, numatančia jam ilgesnį gyvavimą, tai liovėsi buvę pokštu, o tapo apsėdimu. Ne, jam privalo pasisekti... Dėl Leslės... dėl jų kūdikio. Tiesa ir tai, kad jam patiko. Patiko scenarijus ir televizijai. Visi ėmė kraustytis dėl šio televizijos filmo iš proto. Taigi vaikelis Adamas ir jo muilo opera gimė kone tuo pačiu metu. Vienas tvirtas daugiau kaip keturių kilogramų svorio kūdikis, berniukas su didelėmis mėlynomis tėvo akimis ir auksinėmis garbanomis. Kitas — bandymas, skirtas vasaros programai, kurio vertinimai pakilo iki lubų, o kai rugsėjo mėnesį jį liovėsi rodyti, žiūrovai iš karto pradėjo verkti. Per porą mėnesių Gyvenimas, vertas gyventi buvo sugrąžintas į ekranus, o Bilis Tigpenas ėmė sparčiai garsėti kaip visų laikų populiariausios muilo operos kūrėjas. Lemtingą sprendimą teko priimti vėliau.

Pirmiausia keletą serijų jis parašė pats, ir jos buvo geros. Bet ir aktorius, ir režisierių jis varydavo iš proto. Tada jau jo karjera nekomerciniuose teatruose buvo seniai užmiršta. Televizija iškart tapo jo kūnu ir krauju.

Praėjus šiek tiek laiko jam pasiūlė krūvą pinigų vien už tai, kad parduos savo idėją, sėdės per daug nieko neveikdamas, parėjęs namo pasiims autoriaus honorarą už pakartotas serijas ir galės vėl sau grįžti prie pjesių eksperimentiniams teatrams. Tačiau jau tuo metu Gyvenimas, kaip jis vadino serialą, panašiai kaip ir jo šešių mėnesių sūnus, tapo jo kūdikiu. Jis neprisivertė palikti šį filmą, dar mažiau norėjo jį parduoti. Jam jis tapo realus, ėmė gyventi. Jam tapo svarbu tai, ką jis pasakoja. Jis pasakodavo apie gyvenimo kančias, nusivylimą, pyktį, liūdesį, triumfą, išmėginimus, jaudulį, meilę, paprastą grožį. Filme įsikūnijo visas jo gyvenimo džiaugsmas, jo paties liūdesys dėl to, ką tenka iškentėti, jo paties mėgavimasis gyvenimu. Filmas teikė žiūrovams vilties po nusivylimų, saulės šviesos po audros, o pagrindinė siužeto istorijos linija ir pagrindiniai veikėjai buvo padorūs. Suprantama, pasitaikydavo ir niekšelių, bet gerieji žmonės su jais susitvarkydavo. Tačiau serialas visuomet liko ištikimas pagrindiniams padorumo principams ir tuo užsitikrino nesvyruojančią savo žiūrovų ištikimybę. Tiesą sakant, tai buvo jo kūrėjo atspindys. Gyvybingas, degantis troškimu gyventi, padorus, pasitikintis, geraširdis, naivus, išmintingas, kūrybingas. Jis ir pats mylėjo savo filmą, beveik kaip vaiką, kurį ketino, buvo pasiryžęs auginti, mylėjo beveik taip, kaip mylėjo Adamą ir Leslę.

Ir tuo ankstyvuoju filmo kūrimo metu jis nepaliaujamai draskydavosi, nuolat blaškydavosi norėdamas būti su šeima ir kartu matyti, kaip vyksta filmavimas, įsitikinti, kad visa rieda tinkama vaga, kad jie nepakvietė netikusio scenaristo arba režisieriaus. Į visus jis žvelgė įtariai ir visiškai kontroliavo filmo kūrimą. Tie kiti nieko nesuprato apie jo filmą... jo kūdikį. Tupinėdavo po filmavimo aikštelę kaip perekšlė višta, tyliai kraustydavosi iš proto dėl visko, kas gali nutikti. Jis ir toliau retkarčiais parašydavo kokią seriją, it vaiduoklis sekiodavo filmuojant, priekabiaudavo stovėdamas nuošalyje. Ir metams baigiantis Biliui Tigpenui jau nevertėjo nė apsimetinėti, kad kada nors dar ketina grįžti į Brodvėjų. Jis įklimpo, pateko į spąstus, beprotiškai įsimylėjo televiziją, savo kuriamą filmą. Jis net liovėsi teisintis savo bičiuliams iš teatro ir atvirai prisipažino dievinąs tai, ką darąs. Jau sunkiai įsivaizdavo galįs išeiti kur nors kitur, aiškino jis vieną vėlų vakarą Leslei, valandų valandas kūręs naujus siužetus, naujus charakterius ir naujas kito sezono filosofijas.

Jis jau nebeįstengė atsiskirti nuo savo herojų, aktorių, siužeto vingrybių bei jo tragedijų, traumų ir problemų griūties. Jis dievino filmą. Penkiskart per savaitę būdavo filmuojama ir tiesiogiai rodoma, ir net kai jam visiškai nereikėdavo būti filmavimo aikštelėje, joje jis valgė, gėrė, mylėjo, kvėpavo ir miegojo. Kiekvienos dienos siužetą parašydavo tam pasamdyti scenaristai, bet Bilis nepaliaujamai žvelgdavo jiems per petį. Jis puikiai žinojo, ką daro. Ir niekas tam neprieštaravo. Jis buvo talentingas. Jis buvo daugiau nei talentingas. Jis buvo fantastiškas. Instinktyviai žinodavo, kas prikaustys žiūrovą, kas jo nesudomins, žinojo, kas žmonėms rūpi, kurie herojai jiems patiks, o kuriems iškart pajus neapykantą.

Ir kai po poros metų gimė antrasis jo sūnus Tomis, Gyvenimas, vertas gyventi jau buvo laimėjęs du kritikų prizus ir Emmy apdovanojimą. Kai filmas pirmą kartą gavo šį apdovanojimą, televizijos šulai pasiūlė perkelti filmavimą į Kaliforniją. Tai atrodė tikslingiau kūrybine prasme, ten bus lengviau pasirūpinti gamybiniais aspektais, ir apskritai jiems atrodė, kad filmas tiesiog sukurtas Kalifornijai. Biliui tai buvo gera naujiena, bet jo žmonai Leslei ne. Ji ketino grįžti į darbą, ir ne kaip kokia mergaitė Brodvėjaus kordebalete. Pastaruosius pustrečių metų žiūrėdama, kaip Bilis vis labiau suserga savo filmu, ji ėmė prarasti kantrybę. Kol jis dieną naktį rašė apie kraujomaišą, nėščias paaugles, priemiesčiuose besimezgančius nesantuokinius meilės romanus, ji grįžo mokytis to, kas anksčiau buvo jos tikrasis pašaukimas, ir dabar norėjo dėstyti baletą Džulijardo baleto mokykloje.

— Nedarysi ko? — pažvelgė jis į ją nustebęs vieną sekmadienio rytą per pusryčius. Viskas jiems klostėsi gerai, jis uždirbo nemažai pinigų, vaikai buvo nuostabūs ir, kiek jis žinojo, jų gyvenimas riedėjo kuo sklandžiausiai. Iki to ryto.

— Aš negaliu, Bili, aš nevažiuosiu, — ji pažvelgė į jį ramiai, jos didelės rudos akys buvo švelnios ir vaikiškos kaip ir tada, kai ją, dvidešimtmetę, sutiko prie teatro durų su baleto krepšiu. Ji buvo kilusi iš šiaurinės Niujorko valstijos dalies, be galo padori ir maloni, ir nepretenzinga, miela siela su išraiškingomis akimis ir droviu, bet nepakartojamu humoro jausmu. Anksčiau jie dažnai kartu juokdavosi, šnekėdavosi iki vėlumos slogiuose šaltuose būstuose, kuriuos nuomodavo. Iki visai neseniai, kai jis Soho kvartale nupirko jiems šį gražų ir neišpasakytai brangų butą palėpėje. Jis net įrengė Leslei pratimų skersinį, kad ji galėtų daryti apšilimo pratimus ir treniruotis neidama į studiją. O dabar staiga ji jam sako, kad viskas baigta?

— Bet kodėl, ką tu nori pasakyti, Lesle? Nenori išvažiuoti iš Niujorko? — jis atrodė sumišęs, o jos akys prisipildė ašarų. Ji papurtė galvą trumpam nuo jo nusisukdama, o paskui pažvelgė jam į akis. Nuo to, ką išvydo jos žvilgsnyje, jam suspaudė širdį. Tai buvo pyktis, nusivylimas, pralaimėjimas, ir staiga pirmą kartą jis išvydo tai, ką turėjo pamatyti jau seniai, ir su siaubu pagalvojo, ar ji dar jį tebemyli.

— Kas, kas atsitiko? — kaip jis galėjo to nepastebėti, klausinėjo pats save. Kaip jis galėjo būti toks kvailas?

— Nežinau... Tu pasikeitei... — tada ji vėl papurtė galvą, juodi ilgi plaukai pasklido aplink tarsi tamsūs puolusio angelo sparnai. — Ne, tai netiesa... Mudu abu pasikeitėme. — Giliai atsidususi ji bandė jam paaiškinti. Po penkerių metų santuokos ir augindama du vaikus jautėsi privalanti padaryti bent tiek. — Man atrodo, mes pasikeitėme vietomis. Aš troškau tapti ryškia Brodvėjaus žvaigžde, šokėja, kuriai sekasi, kuri tampa populiari, o tu tenorėjai kurti pjeses, kurios nestokotų sąžiningumo, drąsos ir prasmės. Ir staiga tu pradėjai rašyti... — ji sudvejojo ir vos vos liūdnai šyptelėjo. — Ėmei rašyti kur kas komerciškesnius dalykus, jie tave apsėdo. Pastaruosius trejus metus galvoji tik apie savo filmą... Ar Šeila ištekės už Džeiko? Ar Leris tikrai mėgino nužudyti savo motiną? Ar Henris gėjus? O Marta?.. Ar Marta paliks savo vyrą dėl kitos moters? Kieno kūdikis iš tiesų yra Hilarė? Ar Merė pabėgs iš namų? O kai pabėgs, ar ji vėl imsis narkotikų? Ar Helena pavainikė? Ar ji ištekės už Džono? — Leslė pakilo ir ėmė vaikštinėti po kambarį berdama pažįstamus vardus. — Tiesą pasakius, jie visi varo mane iš proto. Nieko daugiau nenoriu apie juos žinoti. Nenoriu daugiau su jais gyventi. Noriu grįžti prie ko nors paprasto, sveiko ir normalaus, prie šokio drausmės, prie jaudulio, kurį teikia mokymas. Noriu normalaus ramaus gyvenimo, be viso šito pramanyto šlamšto. — Nelaiminga pažvelgė į jį ir jis panoro pravirkti. Koks jis buvo kvailys. Kol žaidė su pramanytais savo draugais, prarado tuos žmones, kuriuos iš tiesų mylėjo, ir to nė nesuprato. Tačiau jis negalėjo jai pažadėti, kad visa tai mes, parduos savo lemiamą balsą savajame televizijos filme ir grįš prie pjesių, kurias teatrai įtraukdavo į repertuarą tik po ilgų maldavimų. Kaip jis galėtų dabar šitaip pasielgti? Juk dievino savo televizijos filmą. Tai jam suteikdavo pasitenkinimo ir laimės jausmą, jis jausdavosi pasiekęs savo, stiprus... O dabar jį palieka Leslė. Ar ne ironiška? Filmas susilaukė sėkmės, Bilis pats maudėsi šlovės spinduliuose, o ji ilgėjosi to meto, kai juodu badavo.

— Atleisk, — stengėsi išlikti ramus ir kalbėtis su ja protingai. — Žinau, kad pastaruosius trejus metus buvau pasinėręs į šį filmą, bet man atrodė, kad privalau kontroliuoti procesą. Jei būčiau visiškai paleidęs jį iš rankų, jei būčiau leidęs juo užsiimti kam nors kitam, jie būtų jį nupiginę, jie juk galėjo jį apskritai paversti viena iš tų paikšų, pigių, sentimentalių muilo operų, nuo kurių šiurpsta oda. Negalėjau leisti jiems šito daryti. Ir filmui juk netrūksta sąžiningumo. Pripažinsi ar ne, Lesle, kaip tik to žmonėms ir reikia. Tačiau tai nereiškia, kad aš amžinai spausiu viską savo rankose. Manau, kad Kalifornijoje viskas bus visiškai kitaip... daug profesionaliau, daug labiau valdoma. Galėsiu dažniau nuo viso šito atsitraukti. — Dabar jis jau tik retkarčiais parašydavo kai kurias serijas, bet ir toliau nepaleido filmo kontrolės.

Leslė tik nepatikliai papurtė galvą. Ji tai jau gerai jį pažinojo. Viskas kaip tada, kai jis dar rašydavo ankstyvąsias savo pjeses. Jis dirbdavo porą mėnesių be pertraukos beveik neatsitraukdamas, kone nevalgydamas, mažai miegodamas ar galvodamas apie ką nors kita, bet tai tetrukdavo porą mėnesių ir tais laikais ją dar kerėjo. Tačiau dabar jau nebe. Jai mirtinai visa tai buvo pabodę, jai buvo įkyrėjęs tas intensyvumas, ta visa nustelbianti įtampa, ta Bilio tobulumo manija. Ji žinojo, kad jis myli ir ją, ir berniukus, bet ne taip, kaip jai to norėjosi. Ji troško vyro, kuris išeitų į darbą devintą valandą, o šeštą grįžtų namo pasiruošęs šnekėtis su ja, žaisti su vaikais, padėti jai pagaminti vakarienę ir nusivesti ją į kiną. Ne tokio, kuris dirba kiaurai per visą naktį, o paskui dešimtą ryto išpuola iš namų išsekęs ir paklaikusiomis akimis, su krūva priminimų, nurodymų ir scenarijaus pakeitimų, kad suspėtų nugabenti juos iki pusės vienuoliktos repeticijos. Visa tai buvo įgrisę, visa tai per daug sekino, alino, ir po trejų metų Leslė buvo soti iki kaklo. Ji jautėsi visiškai perdegusi, ir kai išgirsdavo pavadinimą Gyvenimas, vertas gyventi arba vardus herojų, kurių jis nuolat tai pagausindavo, tai sumažindavo, žinojo, kad netrukus ją ištiks isterija.

— Lesle, na, pabandykime, mieloji, prašau... leisk man pabandyti. Pamatysi, kaip nuostabu bus Los Andžele. Tik pagalvok, daugiau jokio sniego, jokio šalto oro. Kaip nuostabu bus berniukams. Galėsime vežioti juos į paplūdimį... galėsime turėti baseiną tiesiog savo galiniame kieme... galėsime vaikštinėti į Disneilendą... — Tačiau ji toliau purtė galvą. Ji tai jau gerai jį pažinojo.

— Ne, nuvesti juos į Disneilendą ir į paplūdimį galėsiu aš. Tu juk visą laiką dirbsi arba negulsi kiaurą naktį perrašinėdamas kažkieno filmo scenarijų, bėgsi į repeticiją arba žiūrėti, kaip jie įrašinėja, arba pamišėliškai perrašinėsi dar nežinia ką. Kada paskutinį sykį vedeisi berniukus į Bronkso zoologijos sodą ar dar kur nors?

— Gerai, gerai... Na, taip, aš dirbu per daug... Taip, aš siaubingas tėvas ar netikėlis sumautas vyras arba visa tai sykiu, bet, dėl Dievo, Lesle, metų metus mes juk badavome. O dabar tu gali turėti, ką panorėjusi, vaikai irgi. Pagaliau galėsime juos leisti į padorias mokyklas, galėsime suteikti jiems viską, ko troškome, galėsime apmokėti jiems koledžą. Negi tai tikrai siaubinga? Gerai, kelerius metus buvo sunku, bet dabar bus lengviau. Tai negi tu dabar pasitrauksi, šito nė nesulaukusi? Na ir laiką pasirinkai, — jis žiūrėjo į ją su ašaromis akyse, tiesdamas į ją ranką. — Mieloji, aš juk myliu tave... prašau, nedaryk šito... — Tačiau ji nepajudėjo, tik nudelbė žvilgsnį, kad nematytų sielvarto jo akyse. Žinojo, kad jis ją myli, geriau nei kas nors kitas žinojo, kaip jis myli vaikus. Tačiau tai jau nieko nebereiškė. Žinojo, kad dėl savęs pačios privalo padaryti tai, ką daro. — Tai tu nori likti čia? Pasakysiu jiems, kad filmo neperkelsime. Jeigu visa tai tik dėl šito, tada velniop tą Kaliforniją... liksime čia. — Tačiau jo balse pasigirdo baimės gaida ją stebint, nes jis ėmė įtarti, kad svarbiausia priežastis ne Kalifornija.

— Ne, dabar jau jokio skirtumo, — tyliai ir švelniai ištarė ji, be galo apgailestaudama. — Mums jau per vėlu. Negaliu šito paaiškinti. Žinau tik, kad reikia imtis kažko visiškai kito.

— Kažin ko? Persikraustyti į Indiją? Pakeisti religiją? Tapti vienuole? Kuo toks ypatingas bus tas mokymas Džulijarde? Ką tu, po velnių, nori man pasakyti? Kad tu nusiplauni? Tada kaip tai iš viso susiję su Džulijardu ar su Kalifornija? — pasijuto įskaudintas, sutrikęs, o galiausiai staiga įniršo. Kodėl ji šitaip su juo elgiasi? Kuo jis šito nusipelnė? Sunkiai dirbo, pasiekė sėkmės, jo tėvai juo didžiuotųsi, jei būtų dar gyvi, bet abu numirė jam vos perkopus per dvidešimt, nuo vėžio, per metus vienas po kito, o brolių nei seserų jis neturėjo. Teturėjo Leslę ir berniukus, o dabar ji jam praneša, kad jie jį palieka, kad jis vėl liks vienas. Visiškai vienas, be tų trijų žmonių, kuriuos mylėjo, nes padarė kažką blogo, nes per smarkiai dirbo, jam pernelyg sparčiai sekėsi. Ir įskaudintas to, kaip neteisingai ji su juo elgėsi, jis staiga užsiplieskė įniršiu.

— Tu tiesiog nesupranti, — spyrėsi ji silpnai.

— Ne, aš nesuprantu. Tu man sakai, kad nevyksi į Kaliforniją. Tai aš tau sakau, kad jei tau yra skirtumas, liksime čia, ir velniop visa tai, ką sako televizijos šulai. Jiems tiesiog teks su tuo susitaikyti. Tai ką dabar pasakysi? Ką tada mes darysime, šitaip nusprendę?

Ar vėl viskas bus kaip buvę, ar kaip? Kas vyksta, Les? — jis draskėsi tarp pykčio ir nevilties, bet nežinojo, ką jai sakyti, kad visa tai pakeistų. Jis vis dar nesuprato, kad ji jau buvo apsisprendusi ir jis jokiais būdais negalėtų jos perkalbėti.

— Nežinau, kaip tau tai pasakyti... — jos akyse pasirodė ašaros žvelgiant į jį, ir akimirkai jį apėmė beprotiškas jausmas, kad įžengė į vieną iš savo filmų ir negali ištrūkti... Ar Leslė paliks Bilį?.. Ar tikrai Bilis gali pasikeisti? Ar Leslė supranta, kaip Bilis ją myli?.. Staiga jis panoro nusikvatoti arba pravirkti, bet nepadarė nei vieno, nei kito. — Viskas baigta. Turbūt kitaip to pasakyti neįmanoma. Kalifornija su tuo nė kiek nesusijusi. Tiesiog iki dabar pati nenorėjau sau to pripažinti. Negaliu toliau taip gyventi. Noriu gyventi savo gyvenimą su vaikais. Noriu daryti tai, kas svarbu man, Bili... užuot dieną ir naktį gyvenusi tame filme. — Ir užuot gyvenusi su Biliu. Tik negalėjo prisiversti šito pasakyti. Sielvartas jo akyse atrodė toks slegiantis, kad, regis, apalps vien žiūrėdama į jį. — Atleisk...

Jis atrodė tarsi žaibo trenktas. Mirtinai pabalo, jo akys, didžiulės, mėlynos, prisipildė kančios.

— Tu pasiimsi vaikus? — Bet kuo jis to nusipelnė? Jie abu žinojo, kad nors ir labai užimtas buvo per pastaruosius trejetą metų, vaikus jis dievino.

— Tu juk negalėsi jų prižiūrėti Kalifornijoje, — nuskambėjo paprastas teiginys, o jis žvelgė į ją nustėręs iš siaubo.

— Ne, bet juk tu galėtum važiuoti kartu ir padėti, — pabandė nežymiai pajuokauti, bet juokauti nė vienam nesinorėjo.

— Bili, nereikia...

— Juk tu leisi jiems mane aplankyti? — Ji linktelėjo. Kad tik taip ir būtų, meldė jis. Trumpam jam dingtelėjo, kad reikia mesti tą filmą, pasilikti Niujorke, maldauti ją jo nepalikti. Tačiau jautė ir tai, kad jau nesvarbu, ką jis dabar darys, jai jau per vėlu. Širdimi, siela ir protu ji jau buvo jį palikusi. Dabar jis sau priekaištavo tik už tai, kad nieko nepastebėjo anksčiau. Jeigu būtų pastebėjęs, gal dar ir būtų įstengęs ką nors pakeisti. Tačiau jis per daug gerai ją pažįsta, kad dar galėtų ko nors viltis. Viskas baigta, be raudų, be dejonių. Karą jis seniai pralaimėjo, tik to nežinojo. Jo gyvenimas baigtas.

Paskui stojo du mėnesiai kankynės, kurią prisiminęs jis dar ilgai verkdavo. Reikėjo pasakyti berniukams. Prieš išvykstant padėti jiems persikraustyti į butą Vestsaide. Pirmoji naktis būste palėpėje be jų. Ir vėl pagunda palikti tą filmą, maldauti ją priimti jį atgal, tik buvo aišku, kad durys jau užsidarė, kad jų jau nebepraversi. Prieš išvykdamas dar sužinojo, kad Džulijardo mokykloje būta kito dėstytojo, kuris jai „labai patiko“. Ne, ji tikrai nepradėjo romano, Bilis ją per daug gerai pažinojo, kad neabejotų jos ištikimybe, bet ji įsimylėjo tą vyruką, ir tai irgi prisidėjo prie priežasčių, kodėl jį paliko. Norėjo būti laisva, kad galėtų puoselėti santykius su tuo vyru be kaltės jausmo. Ir be Bilio Tigpeno. Ją ir jos bičiulį mokytoją siejo daug bendro, kaip ji tvirtino, o jos su Biliu, išskyrus vaikus, niekas nesiejo. Adamas nuoširdžiai sielvartavo matydamas tėtį išeinantį, bet jam tebuvo dveji su puse, tad netruko priprasti prie naujo gyvenimo. O vos aštuonių mėnesių Tomis, atrodė, nė nesuprato, kad kažkas pasikeitė. Iš tiesų tik Bilis jautėsi taip, kad ašaros tvindė jam akis ir lėtai riedėjo skruostais, kai lėktuvas, pakilęs virš Niujorko, pasuko Kalifornijos link.

O jau ten kunkuliuodamas kerštu Bilis puolė prie savo televizijos filmo. Dirbo dieną naktį, kartais net nakvodavo ant sofos savo kabinete, o serialo vertinimai kopė vis aukščiau. Filmas skynė nesuskaičiuojamus Emmy prizus už geriausią televizijos dieninę programą. Ir visus tuos septynerius metus, kuriuos praleido Kalifornijoje, ši manija Bilio Tigpeno jau neapleido. Gyvenimas, vertas gyventi tapo jo džiaugsmu ir pasididžiavimu, jo kasdieniu palydovu, jo geriausiu draugu, jo kūdikiu. Dėl šito kautis jam daugiau nebereikėjo. Ir jis atsidavė darbui, leido jam tapti kasdiene savo aistra.

Kas antras šventes jo aplankyti atvykdavo berniukai, atvažiuodavo mėnesiui vasarą, ir jis mylėjo juos labiau nei kada nors anksčiau. Tačiau būti atskirtam nuo jų per tūkstančius kilometrų, kai iš tiesų troško matyti juos kiekvieną dieną, ir toliau buvo neapsakomai skausminga. Per jo gyvenimą pražygiavo ištisas paradas moterų, bet vienintelis nuolatinis bičiulis, kurį dabar turėjo, buvo filmas ir jo aktoriai. Dar jis gyveno dėl savo atostogų su Adamu ir Tomiu. Leslė jau seniai buvo ištekėjusi už savo mokytojo iš Džulijardo ir jie turėjo dar du vaikus, pagaliau ji iš viso liovėsi dėstyti. Dėl keturių vaikų namuose, nė vienas dar nesulaukęs nė dešimties metų, ji turėjo marias darbo, bet, regis, jai tai patiko. Juodu su Biliu retkarčiais pasikalbėdavo telefonu, ypač prieš atvažiuojant berniukams arba jei kuris nors vaikas susirgdavo ar iškildavo kokių nesklandumų, bet, išskyrus pokalbius apie Adamą ir Tomį, jie jau nedaug ką teturėjo vienas kitam pasakyti. Sunku buvo net prisiminti, kaip visa atrodė tada, kai jie buvo susituokę. Žmonos praradimo skausmas išsisklaidė, gerų laikų prisiminimai irgi nublanko. Visa, išskyrus berniukus, tapo praeitimi. Vaikai buvo tikroji jo gyvenimo meilė. Vasarą, kai jie praleisdavo su juo tą mėnesį, jo meilė jiems pranokdavo net aistrą, kurią jautė savo televizijos filmui, jiems skirdavo net daugiau dėmesio. Kasmet pasiimdavo mėnesį atostogų ir dalį jų jie visi praleisdavo kur nors išvykę, o likusį laiką — Los Andžele; vykdavo į Disneilendą, lankydavo draugus, vaikai tiesiog leisdavo laiką su tėvu, o jis gamindavo jiems valgį ir jais rūpinosi. O kai jie išvykdavo atgal į Niujorką jį palikę, jį vėl apimdavo skausmas. Vyresnysis Adamas dabar buvo beveik dešimties, atsakingas, smagus, rimtas, labai panašus į motiną. Tomis tebuvo kūdikėlis, netvarkingas, dažniausiai dar besielgiantis kaip mažylis, nors jau septynerių, ir užgaidus, išsiblaškęs, kartais juokingas. Leslė dažnai Biliui kartodavo, kad Tomis visomis prasmėmis yra tikras jo atvaizdas, bet kažkodėl jis to neįstengdavo įžvelgti. Jis juos abu dievino ir ilgomis vienišomis naktimis Los Andžele skausmingai trokšdavo, kad jie visi gyventų sykiu. Tai buvo vienintelis gyvenime dalykas, dėl kurio jis apgailestavo, vienintelis dalykas, kurio negalėjo pakeisti, vienintelis dalykas, kuris iš tiesų retkarčiais varydavo jam neviltį, nors jis ir stengdavosi tam nepasiduoti. Tačiau jau vien mintis apie tai, kad jis turi du mylimus vaikus, kurių beveik nemato, jam atrodė per brangi kaina už nepavykusią santuoką. Kodėl jie liko jai, o ne jam? Kodėl ji apdovanota už prarastus metus, o jis nubaustas? Ar tai teisinga? Ne, nieko čia teisingo. Ir jis tik dar labiau įsitikindavo vienu dalyku. Jis negali leisti, kad tai kada nors pasikartotų. Jis niekada daugiau beprotiškai neįsimylės, neves, neturės vaikų ir jų nepraras. Baigta. Jokiu būdu. Ir metams bėgant jis rado tobulą sprendimą. Aktores. Ištisas jų ordas. Kai turėdavo laiko, o taip būdavo ne itin dažnai.

Kai jis tik atvyko į Kaliforniją, skausmingai išgyvenantis sielvartą dėl to, kad jį paliko Leslė ir vaikai, įpuolė į glėbį vienai režisierei. Romanas truko šešetą mėnesių ir vos jo nepražudė. Ji įsikraustė gyventi pas jį ir užvaldė jo gyvenimą, kviesdavo paviešėti draugus, apstatė baldais butą, tvarkė jo gyvenimą, kol jis pasijuto tarsi smaugiamas. Ji buvo studijavusi Kalifornijos universitete Los Andžele, mokiusis aspirantūroje Jeilyje, nuolat kalbėdavo apie daktaro laipsnį, užsiėmė „rimtais filmais“ ir nuolat kalė jam, kad Gyvenimas neatitinka jo lygio. Ji šnekėdavo apie jo televizijos filmą tarsi apie kokią ligą, nuo kurios jis tučtuojau pasveiktų, jeigu tik leistųsi jos gydomas. Ji nekentė vaikų ir vis nustumdavo į šalį Bilio berniukų nuotraukas. Sunku patikėti, bet jam prireikė net šešių mėnesių tam, kad išdrįstų įkvėpti ir jai pasipriešinti. Prireikė šešių mėnesių, nes ji buvo puiki lovoje, elgėsi su juo tarsi su šešiamečiu tomis akimirkomis, kai jam siaubingai reikėjo globos, ir jam tai patiko, be to, žinojo viską apie televizijos verslą Los Andžele. Tačiau kai ji Biliui pareiškė, kad turėtų liautis kalbėjęs apie savo vaikus, tiesiog juos pamiršti, jis mėnesiui išnuomavo vieno aukšto namą Beverli Hilso viešbutyje, davė jai raktą, palinkėjo gerai praleisti laiką ir nesivarginti jam skambinti ir pranešti, kai susiras butą. Tą pačią popietę pergabeno jos daiktus į namą ir paskui nesusitiko su ja ketverius metus, kol susidūrė apdovanojimų ceremonijoje, kur ji apsimetė jo nepažįstanti.

Vėliau bendraudamas su moterimis jis sąmoningai stengdavosi, kad tai vyktų be širdies skausmo, lengvai. Aktorės, būsimos žvaigždės, statistės, modeliai, merginos, kurios tiesiog norėjo gerai praleisti laiką, kai jis būdavo laisvas, kurios mielai nueidavo su juo į atsitiktinį vakarėlį tomis jo gyvenimo valandėlėmis, kai jis nebūdavo užgultas didžiausio streso, ką nors keisdamas savo filme, bet jos nieko daugiau iš jo nenorėjo. Tiesiog įsprausdavo jį tarp kitų vyrų savo gyvenime ir, regis, visai nesirūpino, jei jis nepaskambindavo. Retkarčiais kuri nors pagamindavo jam vakarienę, arba pagamindavo jis, nes buvo puikus virėjas, o tas, kurios mokėjo elgtis su vaikais, kartais pakviesdavo drauge nuvykti į Disneilendą, kai į miestą atvykdavo berniukai. Tačiau labiausiai jam patikdavo vienam pačiam bendrauti su vaikais, kai šie atvykdavo jo aplankyti į Kaliforniją.

Ne taip seniai Bilis užmezgė romaną su viena iš savo televizijos filmo aktorių. Silvija buvo daili mergina iš Niujorko, filme ji vaidino vieną iš pagrindinių vaidmenų. Pirmą kartą po tikrai ilgo laiko jis leido sau prabangą užmegzti kažkokius santykius su žmogum, kuris su juo dirbo. Tačiau Silvija pasižymėjo įspūdinga išvaizda ir atsispirti jai buvo tikrai sunku. Ji atkeliavo į jo serialą metų metus vaidinusi vaikiškus vaidmenis ir dirbusi modeliu, pozavusi žurnalo Vogue viršeliui, metus Paryžiuje dirbusi Lacroix studijoje bei šešis mėnesius Los Andžele vaidinusi nedidelius vaidmenis vienas už kitą labiau nepavykusiuose filmuose. Ji buvo gana nebloga aktorė, o tai stebino, ir miela mergina, šio jos bruožo neįstengė nuslėpti net ir filmavimo kameros, ir Bilis net pats nustebo, kad ji taip jam patiko. Patiko. Jis jos nemylėjo. Meilę jis pasiliko Adamui ir Tomiui, kurie dabar buvo vienas devynerių su puse, kitas septynerių. Silvijai buvo dvidešimt treji, ir kartais jam atrodydavo, kad ji irgi elgiasi kaip vaikas. Sykiu su meilumu joje derėjo toks paprastumas ir naivumas, kad tai jį ir sujaudindavo, ir pralinksmindavo. Nepaisant visos gyvenimiškos jos patirties, visų devynerių metų vaidybos ir modelio darbo, Silvija, atrodė, įstengė išlikti visiškai nepaveikta ir labai naivi, kas ir džiugino, ir erzino vienu metu. Ji vienaprasmiškai nesuprato visų tų politinių žaidimų, kurie virė už filmo scenų. Kai kurie jos suvaidinti epizodai buvo tobuli, bet ji nesunkiai tapdavo gyvenimo persisotinusių moterų, kurios vaidindavo sykiu su ja, auka. Biliui tekdavo ją nuolat perspėti budriau saugotis tų žaidimų, kuriuos anos žaisdavo, bei nemalonumų, kurių paslapčia jos stengdavosi jai pridaryti. Tačiau jos vaikiškumas tiesiog leisdavo jai viso to išvengti. Ji puikiai mokėjo linksmintis pati, kai Bilis per smarkiai užsiversdavo darbais ir nepasirūpindavo, ar ji maloniai leidžia laiką. Taip būdavo ištisas savaites, nes jis kaip tik ketino įvesti į filmą du naujus veikėjus ir žiūrovams nesitikint pašalinti vieną ankstesnį. Jis paprastai stengdavosi iš visų jėgų, kad filmas nenusibostų, siekdavo išlaikyti žiūrovų susidomėjimą be paliovos vingiuodamas siužetą.

Tad trisdešimt devynerių jis tapo dieninių muilo operų karaliumi, ką akivaizdžiai liudijo palei jo kabineto sieną ant lentynos išrikiuota Emmy apdovanojimų eilutė. Tačiau jis, kaip visados, nekreipė į juos nė mažiausio dėmesio, kai grįžęs į savo kabinetą ėmė žingsniuoti galvodamas apie tai, kaip šios dienos seriją vaidinantys aktoriai sureaguos į netikėtus paskutinės minutės pakeitimus. Dvi iš moterų paprastai sutikdavo juos visiškai ramiai, bet vienas vyrukas dažnai sumaišydavo žodžius, kai Bilis juos pakeisdavo paskutinę akimirką, tarsi pakeitimai jį būtų per smarkiai nervinę. Jis jau vaidino filme porą metų, ir Bilis ne kartą pagalvodavo, kad reikėtų jį pakeisti. Tačiau jam patiko tas žmogiškumas, kurio šis suteikdavo filmui, bei įtaigi vaidyba, kai aktorius tarsi pats patikėdavo tuo, ką kalbėdavo.

Šis filmas, atrodė, nemažai reiškė milijonams žiūrovų visose Jungtinėse Valstijose, ir tiesiog negalėjai atsistebėti tuo srautu laiškų, nuolat plaukiančių Biliui, aktoriams ir prodiuseriams. Aktorių trupė ir visa filmavimo komanda per metų metus tapo tarsi viena šeima, ir filmas visiems jiems reiškė be galo daug. Jis tapo daugelio pavydėtinai talentingų žmonių namais ir gyvenimo būdu.

Tą popietę jo mieloji Silvija turėjo vaidinti Vonos Viljams vaidmenį. Ji — pagrindinės filmo veikėjos Helenos gražuolė jaunesnė sesuo. Voną jos svainis įviliojo į meilės romaną ir dar pripratino prie narkotikų, bet šeimoje niekas to nežino, o mažiausiai nutuokia jos sesuo. Vona įsipainiojusi į voratinklį, iš kurio, atrodo, neįstengia išsilaisvinti, o jos svainis Džonas ją vis tvirčiau laiko savo rankose, stumdamas į visišką pražūtį. Tos dienos serijos įvykiams pakrypus visiškai netikėtai, Vona taps nužudymo, kurį įvykdo Džonas, liudininke, o policija ims jos ieškoti dėl to, kad nužudytas prekiautojas narkotikais. Šis tiekdavo jai narkotikus nuo to meto, kai Džonas juos supažindino. Visą šią įvykių seriją buvo nelengva valdyti, tad Bilis stropiai prižiūrėjo autorius, pasiruošęs prireikus įsikišti pats. Tačiau kaip tik dėl tokių siužeto posūkių šis serialas gyvavo jau kone dešimt metų. Bilis buvo aiškiai patenkintas tuo, ką padarė ryte planuodamas tolesnius įvykius, tad atsisėdo į krėslą savo kabinete, užsidegė cigaretę ir gurkštelėjo garuojančios kavos iš puodelio, kurį sekretorė buvo ką tik pastačiusi prieš jį. Svarstė, ką pamanys Silvija apie scenarijaus pakeitimus, kuriuos jis ką tik įbruko jai pro jos persirengimo kambario duris. Nematė jos nuo praėjusios nakties, kai išėjo iš jos namų trečią ryto ir atvyko į savo kabinetą televizijoje, ketindamas imtis įgyvendinti sumanymą, kuris knibždėjo jo galvoje visą tą vakarą. Kai jis išėjo, Silvija miegojo. Užsuko namo tik nusiprausti po dušu ir persirengti prieš patraukdamas į darbą pusę penkių ryto. Pusę pirmos dienos atmosfera jo kabinete tebebuvo įelektrinta, o tada jis atsistojo ir užgesinęs cigaretės nuorūką nuskubėjo į studiją, kur režisierius atidžiai peržiūrinėjo paskutinę minutę atliktus pataisymus.

Režisierių Bilis pažinojo jau daugelį metų. Holivudo veteranas atėjo kurti šį serialą režisavęs daug sėkmingų televizijos filmų. Jis buvo neįprastai rimtas kandidatas dieninės televizijos muilo operai, bet, matyt, Bilis žinojo, ką daro. Alanas Maklulinas kietai laikė visus kumštyje, o dabar jis rimtai kalbėjosi su Silvija ir aktoriumi, vaidinančiu Džoną; tad Bilis, įėjęs į studiją, nepastebimai atsistojo tolimame kampe, iš kur galėjo stebėti niekam netrukdydamas.

— Kavos, Bili? — paklausė jauna daili scenariste. Ji jau kokius metus buvo jį įsižiūrėjusi. Jis jai patiko. Bilis buvo iš tokių, kuriuos galima apibūdinti kaip meškiuką: aukštas, stiprus, šiltas, protingas, patrauklus, nors ne gražuolis, greitas nusijuokti ir kupinas kažkokio švelnumo, kuris atsverdavo tą jėgą, su kuria imdavosi darbo. Tačiau Bilis tik nusišypsojo ir papurtė galvą. Ji miela, bet jam niekada nebuvo kas nors daugiau nei scenariste. Čia stovėdamas buvo per smarkiai įsitraukęs, kad galėtų sutelkti dėmesį dar į ką kita, ne į tai, kas vyksta prieš kameras ir jo galvoje, kur jau rezgė būsimus filmo vingius bei apylankas.

— Ne, ačiū, nieko nenoriu, — nusišypsojo jis merginai ir vėl sutelkė dėmesį į režisierių. Pastebėjo, kad Silvija gilinasi į savo tekstą, o aktoriai, kurie vaidina Heleną ir Džoną, tyliai tariasi kampe. Du vyrai buvo apsirengę policininkais, o „auka“, narkotikų pardavėjas, kurį „Džonas“ šiandienos serijoje nužudys, jau vilkėjo krauju permirkusiais marškiniais, kurie atrodė grėsmingai realistiškai. Jis juokėsi, pokštavo su vienu iš operatoriaus padėjėjų. Šiandien paskutinė jo diena filme, jam nereikėjo išmokti jokio teksto. Vos į jį atsisuks kamera, jis bus negyvas.

— Dvi minutės, — pasigirdo balsas, pakankamai garsiai, kad visi girdėtų, ir Bilis pajuto silpną plazdėjimą paširdžiuose. Jam visuomet taip būdavo. Jis jausdavo, kaip nudiegia skrandį, nuo pat tų ankstyvų laikų, kai dar vaidino koledže. Ir paskui Niujorke jį nuolat pykindavo kiekvieną vakarą kokią valandą prieš pakylant uždangai, kai būdavo vaidinama jo pjesė. Ir dabar, jau praėjus dešimčiai metų po Gyvenimo gimimo, jis tebejaučia, kaip spusteli skrandį kiekvienąkart prieš jiems pradedant filmuoti. O kas, jeigu viskas sužlugs?.. Jei vertinimai pablogės?.. Jei niekas nebežiūrės?.. Jei visi aktoriai apsisuks ir išeis?.. Jei visi supainios tekstą?.. Tokių galimybių buvo neišsemiama gausybė.

— Viena minutė! — Skrandį dar tvirčiau suspaudė. Bilio akys lakstė po kambarį. Silvija užsimerkusi dar sykį kartoja žodžius, stengiasi laikytis ramiai. Helena su Džonu savo vietose aikštelėje, pasiruošę audringam barniui, kuriuo prasidės šios dienos serija. Narkotikų prekeivis kruvinais marškiniais už ekrano valgo didžiulį sumuštinį su rūkyta jautiena, niekas neišleidžia nė garso, o režisieriaus padėjėjas iškelia ranką ištiestais pirštais rodydamas, kad liko penkios sekundės iki jų pasirodymo ekrane... keturios... trys... dvi... vienas pirštas... truktelėjimas Bilio skrandyje, ir ranka nusileidžia, o Helena su Džonu įnirtingai ima bartis aikštelėje, kalba užgauli, bet neperžengia cenzūros leidžiamų ribų, situacija įtempta, artėjanti prie sprogimo. Žodžiai Biliui pažįstami, nors retkarčiais, kaip ir visuomet, jie priduria ką nors ekspromtu. Helena tai daro dažniau nei Džonas, bet jai gerai sekasi ir Bilis dėl to nesipiktina, kol ji nenugrybauja į šalį ar nesupainioja kitiems aktoriams jų teksto. Kol kas viskas gerai... Po keturių minučių intensyvios vaidybos trinkteli durys, ir jie sustoja, įsiterpia reklaminė pauzė. Helena ateina nuo aikštelės mirtinai išblyškusi. Jų darbas trumpas ir intensyvus, dialogas ir situacijos tokios realios, kad kažkodėl visi jomis tiki. Bilis sugauna jos žvilgsnį ir nusišypso. Ji gerai padirbėjo. Nuostabi aktorė. Ji pradingsta. Ranka vėl pakyla. Mirtina tyla. Nė garso, nedzingteli kišenėje moneta, nebarkšteli raktas ant rakto žiedo, nesigirdi nė žingsnio. Džonas nuvažiuoja į kaimą, į atkampius prekiautojo narkotikais namus. Šis paskambino ir neprisistatęs pranešė Helenai apie vyro romaną su jos seserimi. Pasigirsta šūviai, matosi tik kniūbsčias vyriškio kūnas su krauju permirkusiais marškiniais, jis tyso ant grindų aiškiai negyvas. Džono veidas stambiu planu, jo akyse žudiko išraiška, Vona stovi šalia. Atitolsta, priartėja. Vona stambiu planu, neišpasakytai graži mažame, bet prabangiame bute. Džojias priverčia gerą merginą tapti bloga. Matome ją atsisveikinančią su vyriškiu. Nepasakoma, bet žiūrovas nujaučia, kad ji dirba palydove. Vonos akys žvelgia į kamerą, jos sunerimusios, gražios, sykiu kažkokios stiklinės. Bilis akylai stebi, kaip rutuliojasi siužetas, jis ima atsipalaiduoti, kai vaizdą nutraukia kita reklaminė pertraukėlė. Tai tarsi kasdien naujas spektaklis, vis nauja drama, visiškai naujas pasaulis, ir jo magija niekaip nesiliauja jo intrigavusi. Kartais jis svarsto, kodėl tai vis dar veikia, kodėl filmas tebesusilaukia tokios nežmoniškos sėkmės, bet mano, gal taip yra dėl to, kad jis pats toliau juo tebesižavi. Pamąsto, bet dabar jau retai, kažin, kaip viskas būtų susiklostę, jeigu būtų pardavęs filmo idėją, jei būtų išėjęs iš jo prieš daugelį metų... Jei būtų pasilikęs Niujorke, ėmęsis ko nors kito, neišsiskyręs su Lesle, pasilikęs su berniukais... O gal jie būtų turėję daugiau vaikų? Ar jis vis dar kurtų pjeses Brodvėjui? Ar jam kada nors iš viso būtų taip pasisekę? Ar jie vis vien iki šiol jau būtų išsiskyrę? Buvo keista žvalgytis atgal ir po laiko spėlioti.

Netrukus Bilis išėjo iš studijos, įsitikinęs, kad ši serija klostosi sėkmingai, kad jam nebūtina likti iki galo. Režisierius viskuo pasirūpins, tad Bilis lėtai nužingsniavo į savo kabinetą, jausdamas išeikvojęs visas jėgas, palengvėjęs, neabejodamas tuo, kaip pakryps kelių tolesnių filmo serijų veiksmas. Kurti šį filmą labiausiai mėgo dėl to, kad jis neleido aptingti, nusiraminti, kad Bilis negalėjo tiesiog leistis it rogėmis nuo kalno, pasinaudoti formule, pakartoti tų pačių senų siužeto linijų. Jis turėjo filmą nuolat atnaujinti, akimirka po akimirkos, minutė po minutės, kitaip šis tiesiog numirtų. Ir jis mėgo šį jaudulį, teikiamą to kasdienio iššūkio atsinaujinti. Sėkmingai su iššūkiu susidorojęs sugrįžo į savo kabinetą, išsitiesė ant sofos ir įsispoksojo pro langą.

— Na, kaip sekėsi? — paklausė Betsė. Ji buvo jo sekretorė jau kone dveji metai, o televizijoje tai prilygsta pusei gyvenimo. Vakarais ji dirbo estrados komike ir neabejojo, kad kai niekas nemato, Bilis vaikšto vandeniu.

— Viskas gerai, — atsakė atsipalaidavęs ir patenkintas. Spazmai jo skrandyje pavirto taikiu pasitenkinimo dūzgesiu. — Ar šiandien girdėti kas nors iš aukščiau? — jis buvo nusiuntęs keletą naujų idėjų, numatančių gana įdomias kryptis, kuriomis galėtų rutuliotis filmas, ir laukė atsakymo, nors ir žinojo, kad vyresnybė daugiau ar mažiau leis jam daryti tai, ką jis panorės.

— Dar ne. Bet man atrodo, kad Lilendas Haris išvykęs, rodos, Neitanas Steinbergas irgi. — Tai dievai, lėmę jo gyvenimą, visažiniai, visagaliai, visa regintys, visa išmanantys. Juodu su Neitanu retkarčiais vykdavo žvejoti, ir nors kai kas šnekėjo, kad vyrukas — tikras kalės vaikas, Biliui, tiesą sakant, jis patiko, be to, ir elgėsi su juo maloniai.

— Gal šį vakarą baigsi anksčiau? — viltingai pažvelgė į jį Betsė. Retkarčiais, kai būdavo atėjęs prieš aušrą, jis išeidavo dar prieš penkias, bet retai. Bilis papurtė galvą eidamas per kambarį prie rašomojo stalo, šalia kurio ant mažo stalelio stovėjo jo senovinė rašomoji mašinėlė. Tai buvo „Royal“, vienas iš tų negausių suvenyrų, kuriuos jam paliko tėvas.

— Ne, turbūt dar pabūsiu. Tai, ką parodėme šiandien, tikrai pasiteisino, o tai reiškia, kad autoriams teks padaryti nemažai pakeitimų keliose tolesnėse serijose. Jiems teks visiškai atsisakyti Barnso vaidmens. Mes ką tik jį užmušėme. Vona atsidurs kalėjime, o kur dar tas faktas, kad Helena ima susiprasti, ką daro Džonas. Dar palauk, kol ji sužinos, kokius pokštus krėtė jos mažoji sesutė, kuri dabar, jos mylimo vyro dėka, jau nebegali gyventi be narkotikų. — Jis laimingas ištiesė po stalu kojas ir atsilošė atgal, sunėręs už galvos rankas, absoliučiai patenkintas ir atsipalaidavęs.

— Tu nesveikas, — nusivaipė Betsė uždarydama duris į jo kabinetą, o paskui vėl įkišo galvą pro duris.

— Gal užsakyti ką nors iš bufeto šiam vakarui?

— Dangau... Žinau, kad stengiesi mane pribaigti. Na, paimk man kelis sumuštinius ir kavos termosą ir palik ant stalo. Pastversiu, jei išalksiu. — Tačiau dažniausiai jis taip jų ir nepaliesdavo, ateidavo ir vidurnaktis, kol pastebėdavo, koks metas, o tada jau ir valgyti nesinorėdavo. Keista, kad jis nenumirė badu, dažnai sakydavo Betsė, kai išvysdavo įrodymus, kad jis dirbo visą naktį, paliko per kraštus iš peleninių virstančias nuorūkas, keturiolika puodelių su šaltos kavos likučiais ir pustuzinį popierėlių nuo Snickers šokoladukų.

— Tau reikėtų eiti namo ir pamiegoti.

— Ačiū, mama, — jis išsišiepė jai vėl uždarant duris. Betsė buvo nuostabus žmogus ir Biliui patiko.

Jis dar tebesišypsojo galvodamas apie Betsę, kai durys vėl prasivėrė ir jis kilstelėjo galvą. Kaip visuomet ją išvydęs, smarkiai įkvėpė stengdamasis atgauti dėl jos išvaizdos užgniaužtą kvapą. Silvija atrodė nuostabiai su filmo drabužiais ir grimu.

Buvo aukšta ir laiba, dailių formų, su stačiomis pilnomis silikoninėmis krūtimis, kurios tarsi maldaute maldavo vyrus ištiesti ranką ir jas palytėti, ir kojomis, kurios, atrodė, prasidėjo tiesiai nuo pažastų. Beveik Bilio ūgio, juodais tankiais plaukais, krintančiais iki pat liemens, grietinėlės baltumo oda ir žaliomis akimis, nepaprastai primenančiomis katės. Ši mergina būtų sustabdžiusi eismą net ir Los Andžele, mieste, kur aktorės, modeliai bei gražios merginos yra kasdienybė. Tačiau Silvija Stiuart tikrai nebuvo kasdieniška, ir Bilis pirmasis pripažino, kad ji pastebimai pagerino jų filmo vertinimus.

— Gerai padirbėta, mažyle, šiandien buvai nuostabi. Bet tu visuomet nuostabi. — Jai nusišypsojus atsistojo ir apėjęs aplink stalą ją pabučiavo, tada ji atsisėdo ant kėdės ir sukryžiavo kojas. Žiūrėdamas į ją pajuto, kaip smarkiau ima daužytis širdis.

— Dangau, tu tiesiog mane žudai šitaip atrodydama.

Ji vilkėjo seksualią mažą juodą suknelę, su kuria filmavosi paskutinėje scenoje. Ta suknelė tikrai buvo iš koto verčianti. Kostiumininkai išsinuomavo ją iš Fredo Heimano.

— Bent jau galėjai užsitraukti džinsus ir kokį nertinį. — Tačiau džinsai buvo nė kiek ne geriau. Ji mūvėdavo juos aptemptus kaip odą, ir išvydęs ją su džinsais jis tegalėdavo galvoti apie tai, kaip nuplėšti jai drabužius.

— Kostiumininkė sako, kad leis man pasilikti šią suknelę, — jai kažkaip pavykdavo atrodyti nekaltai ir kartu nešvankiai.

— Tai gerai, — vėl jai nusišypsojo ir įsitaisė už rašomojo stalo. — Su ja puikiai atrodai. Gal kitą savaitę galėtume nueiti pavakarieniauti ir tu ją apsivilktum.

— Kitą savaitę? — ji atrodė kaip mergytė, kuriai ką tik pasakė, kad jos mylima lėlė bus taisoma dirbtuvėje iki kito antradienio. — Kodėl mes negalėtume kur nors nueiti šį vakarą? — raukėsi žiūrėdama į jį, ir Bilį tai šiek tiek linksmino. Tokias scenas Silvija suvaidindavo ypač talentingai. Vienintelis stulbinančios išvaizdos ir seksualaus kūno, kuriam neįmanoma atsispirti, moters trūkumas.

— Kaip šiandien galėjai pastebėti, filme atsirado naujų įvykių, o tavo herojė ką tik atsidūrė kalėjime. Autoriams teks parašyti krūvą naujų scenų, o aš noriu būti šalia, kad galėčiau pats šį tą pridėti arba bent jau patikrinti, kaip sekasi jiems. — Visi jį pažinoję suprato, kad keletą ateinančių savaičių jis dirbs aštuoniolika ar net dvidešimt valandų per parą, patarinėdamas ir įkalbinėdamas, pats perrašinėdamas, bet medžiaga, kurią iš viso šito išspaus, bus to verta.

— Ar šį savaitgalį negalėtume išvažiuoti? — neįtikėtinos kojos prasiskyrė ir vėl susikryžiavo, sukeldamos susijaudinimą Bilio džinsuose, bet atrodė, kad ji ir toliau jo nesupranta.

— Negalėtume. Jei man seksis ir viskas vyks gerai, gal sekmadienį jau galėsiu šiek tiek pažaisti tenisą.

Grimasos darėsi vis išraiškingesnės. Silvija neatrodė patenkinta.

— Norėjau nuvykti į Vegasą. Visas būrys jaunimo iš Mano namų savaitgaliui lekia į Vegasą. — Mano namai buvo didžiausias jų konkurentas.

— Nieko negaliu padaryti, Silvija, man reikia dirbti. — O tada, žinodamas, kad bus geriau, jei ji vyks be jo, nei liks čia ir dejuos, jis pasiūlė jai keliauti į Vegasą su kitais: — Kodėl tau su jais nenuvažiavus? Rytoj tau pasirodyti filme nereikia, o gal bus visai linksma. Aš čia vis vien liksiu visam savaitgaliui. — Jis mostelėjo rodydamas į keturias savo kabineto sienas. Nors dar buvo tik ketvirtadienis, žinojo, kad mažiausiai tris ar keturias dienas turės prižiūrėti autorius, bet Silvija atrodė pralinksmėjusi, kai jis pasiūlė jai vykti be jo.

— O kai baigsi, galėsi atvažiuoti į Vegasą? — ji vėl atrodė kaip vaikas, ir retkarčiais jos naivumas jį sujaudindavo. Tiesą pasakius, jos kūnas jam patiko dar labiau. Pastaruosius keletą mėnesių juos siejo neįpareigojantys santykiai, tiesa, tokie, kokiais jis ne itin didžiavosi. Ji buvo šauni ir jam patiko, bet tikrai neskatino pasitempti, o ir jis ne visuomet įstengdavo suteikti jai tai, ko norėjo. Jai reikėjo žmogaus, kuris galėtų laisvai lakstyti ir žaisti su ja, bėgti į atidarymus, vakarėlius ir dešimtos valandos vakarienes Spago restorane, o jis dažniausiai rašydavo filmui naujas scenas ar būdavo per daug pavargęs, kad kur nors eitų. Holivudo vakarėliai niekada jo per daug nežavėjo.

— Turbūt nepabaigsiu taip anksti, kad dar kur nors spėčiau, tad susitiksime sekmadienį vakare, kai grįši namo.

Toks tvarkaraštis jam puikiai tiko, nes tada ji negalėtų jam trukdyti, nors ir jautėsi niekingai šitaip galvodamas. Tačiau lengviau žinoti, kad ji jaučiasi laiminga kur nors kitur, negu pakęsti jos skambučius kas porą valandų jam į darbą vis klausinėjant, kada jis baigs savo scenarijus.

— Gerai, — atsistojo ji atrodydama patenkinta. — Tu neprieštarauji? — Jautėsi mažumėlę kalta jį palikdama, bet jis tik nusišypsojo ir palydėjo ją iki kabineto durų.

— Nė kiek neprieštarauju, tik žiūrėk, kad tas jaunimas iš Mano namų neįsiūlytų tau naujo kontrakto. — Ji nusijuokė, ir šį sykį jis aistringai ją pabučiavo į lūpas. — Pasiilgsiu tavęs.

— Ir aš. — Tačiau jos žvilgsnyje, kai pažvelgė į jį, švystelėjo kažkoks ilgesys ir staiga jį persmelkė bloga nuojauta. Jis tai jau buvo matęs kitose akyse, anksčiau... pirmiausia Leslės akyse. Tai buvo kažkas, ką moterys kartais pasakydavo iš esmės visai be žodžių. Tai turėjo reikšti, kad jaučiasi vieniša, kad yra vieniša. Ir jis tai gerai žinojo, tačiau dabar tikrai neketino nieko keisti. Niekada to nedarė, taigi dabar, sulaukęs trisdešimt devynerių, pagalvojo, jau gal per vėlu daug ką ir pakeisti.

Silvija išėjo iš kabineto, o Bilis vėl ėmėsi darbo. Turėjo prirašyti ištisą kalną pastabų tiems, kurie rašys tolesnius scenarijus, apie visus numatomus pakeitimus, ir kai vėl pakėlė galvą nuo rašomosios mašinėlės, lauke jau buvo tamsu. Jis net krūptelėjo, kai pažvelgęs į laikrodį išvydo, kad jau dešimt vakaro. Ūmai pasijuto be galo ištroškęs. Pakilo nuo stalo, uždegė daugiau šviesų, čia pat kabinete rado gaivinamojo gėrimo. Žinojo, kad Betsė ant savo stalo yra jam palikusi kaugę sumuštinių, bet nė nesijautė išalkęs. Kai darbas sekdavosi, atrodė, kad jis pasotina sielą. Apžvelgęs, ką padarė, pasijuto patenkintas, atsilošė kėdėje prie rašomojo stalo, vėl gurkštelėjo gėrimo. Liko tik viena scena, kurią dar norėjo pakeisti prieš šį vakarą užbaigdamas, tad dar porą valandų tratino seną Royal, visiškai užmiršęs viską, susikaupęs vien į tai, ką rašė. Kai vėl sustojo, jau buvo vidurnaktis. Pradirbęs beveik dvidešimt valandų nesijautė pavargęs, greičiau įkvėptas visų tų pakeitimų, kuriuos padarė, ir to, kaip sekėsi kurti. Surinko į šūsnį popierius, kuriuos rašė jau nuo popietės, ir užrakino juos rašomojo stalo stalčiuje. Išeidamas pasiėmė dar vieną gėrimo buteliuką, cigaretes paliko ant rašomojo stalo. Rūkydavo retai, tik dirbdamas.

Praėjo pro sekretorės stalą su sumuštiniais, dar nė neiškrautais iš kartoninės dėžės, išėjo į fluorescencinės šviesos užlietą koridorių ir patraukė pro pustuzinį studijų, dabar jau užrakintų. Vienoje filmuota vėlyvo vakaro pokalbių laida, ir būrelis jaunuolių pankiškais drabužiais ką tik atvyko joje dalyvauti. Jis jiems nusišypsojo, bet tie jam neatsakė tuo pačiu, mat visi buvo pernelyg susinervinę. Praėjo pro studiją, kur įrašinėdavo vienuoliktos valandos žinias, bet ta jau buvo tamsi, parengta rytdienos ryto laidai.

Budėtojas prie stalo išeinančiam Biliui padavė pasirašyti išvykimo lapą, šis pakeverzojo savo pavardę ir pakomentavo paskutines beisbolo rungtynes. Juodu su senuku budėtoju abu buvo Dodgers komandos gerbėjai. Tada žengė į gaivų orą, giliai įkvėpė šiltos pavasario nakties oro. Smogo tokiu metu beveik nesijautė. Nuostabu buvo paprasčiausiai būti gyvam. Jis dievino savo darbą ir dėl to atrodė prasminga ilgai ir beprotiškai dirbti, kuriant istorijas apie įsivaizduojamus žmones. Kažkaip, kai jis tai darė, jam viskas atrodė prasminga, o kai pabaigdavo, tai džiaugdavosi padaręs darbą. Retkarčiais tekdavo ir pasikankinti, kai scena nesiklostydavo taip, kaip jis norėjo, ar kai veikėjas tapdavo nevaldomas, virsdavo kažkuo, kuo jis nebuvo ketinęs jo padaryti. Tačiau dažniausiai mėgaudavosi tuo, ką dirbo, ir dažnokai apgailestaudavo, kad nedaro to nuolat, pavydėdavo autoriams.

Laimingas atsiduso užvesdamas automobilį. Tai buvo 1949-ųjų Chevrolet universalas mediniais šonais, kurį prieš septynerius metus buvo nusipirkęs iš banglentininko už penkis šimtus dolerių ir dievino. Rudas, toli gražu ne idealios būklės, bet turėjo dvasią ir buvo erdvus. Atvykę į miestą aplankyti tėvo berniukai mėgdavo juo važinėtis.

Kai dūmė namo Santa Monikos greitkeliu link Ferfakso aveniu, ūmai pasijuto alkanas. Ne, ne alkanas, o tiesiog mirtinai išbadėjęs. Žinojo, kad valgyti jo namuose nieko nėra, nes namie nebuvo valgęs dienų dienas. Buvo per daug užsiėmęs darbu, prieš tai vis pavalgydavo kur nors mieste, o aną savaitgalį praleido pas Silviją Malibu. Ji nuomavo namą iš nusenusios kino žvaigždės, kuri gyveno senų žmonių pensionate, bet vis dar turėjo namą Malibu, kur kadaise pati gyveno.

Tad pakeliui į namus Bilis sustojo Safeway prekybos centre. Jau buvo po vidurnakčio, kai jis su savo medinuku įsuko į stovėjimo aikštelę ir įsmuko į tarpą tiesiai prieš daug mačiusį seną raudoną MG su nuleistu stogu, tada žengė į ryškiai apšviestą, visą naktį atidarytą parduotuvę, pasiėmė prekių vežimėlį, bandydamas nuspręsti, ko norėtų valgyti. Gretimame perėjime buvo kepami viščiukai, ir jis apsalo nuo pasakiško jų kvapo. Įsimetė vieną viščiuką, pakuotę alaus, bulvių mišrainės iš kulinarijos skyrelio, saliamio, marinuotų agurkų, tada patraukė į daržovių skyrių, norėdamas žalių salotų, pomidorų ir dar kokių nors daržovių, ketindamas pasidaryti sau garnyro. Kuo daugiau apie tai galvojo, tuo alkanesnis jautėsi. Nekantravo kuo greičiau grįžti namo ir pavakarieniauti. Jau nebeprisiminė, ar valgė priešpiečius, o net jei ir valgė, tai neįstengė prisiminti ką. Atrodė, lyg metų metus būtų nevalgęs. Tada prisiminė, kad jam reikia popierinių rankšluosčių, tualetinio popieriaus abiem tualetams, taip pat kad baigėsi skutimosi kremas, jam ėmė atrodyti, kad jau turbūt išnaudota ir dantų pasta. Jam nuolat stinga laiko apsipirkti, taigi ėmė lakstyti po parduotuvę jau visiškai nebenorėdamas miego, tarsi būtų vidurdienis, krautis higienos produktų, alyvuogių aliejaus, kavos pupelių, miltų mišinio blynams, dešrelių, sirupo, — kitam kartui, kai pusryčiaus namuose, — tada sėlenų bandelių, kažkokių naujų dribsnių, ananasą ir šviežių papajų. Tarsi įsisiautėjęs vaikas krovėsi visas tas gėrybes į vežimėlį. Nors kartą jis neskubėjo, jam nereikėjo lėkti į darbą, niekas jo niekur nelaukė ir jis galėjo neskubėdamas tyrinėti parduotuvę. Jis kaip tik bandė nuspręsti, ar norės prancūziško batono su minkštuoju sūriu vakarienei, kai užsukęs už kampo ir ieškodamas batono susidūrė su mergina, kuri, atrodė, išdygo priešais su glėbiu popierinių rankšluosčių. Atsirado tarsi iš niekur ir jis vos nepervažiavo jos savo vežimėliu. Ji šoktelėjo atgal išsigandusi ir išbarstė viską aplink. Buvo nepaprastai patraukli ir graži taip natūraliai, sveikai, kad jis nesusitvardė į ją nespoksojęs. Ji nusigręžusi rinko popierinių rankšluosčių ritinėlius.

— Atsiprašau... na, leiskit, aš padėsiu... — paliko savo vežimėlį ir sustojo jai padėti, bet ji greitai atsistojo ir nusišypsojo mažumą paraudusi.

— Nieko baisaus, — jos šypsena buvo įtaigi, drąsi, akys didžiulės ir mėlynos, ir ji atrodė kaip žmogus, kuris turi ką pasakyti. Jis pasijuto it vaikas, lydėdamas ją akimis, einančią su savo vežimėliu toliau ir dar kartą nusišypsojusią jam per petį. Scena atrodė tarsi iš filmo, tokią jis pats galėtų parašyti savo serialui. Vaikinas sutinka Merginą. Norėjo pulti paskui ją... ei, palauk, sustok! Bet ji jau nuėjo, žibančiais juodais plaukais, laisvai krintančiais iki pečių, plačiai šypsodama, o jos mėlynos akys atrodė nežmoniškai didelės. Žvilgsnis, kuriuo į jį pažvelgė, buvo labai tiesus, bet šypsena kažkokia paslaptinga, tarsi ji ketino ko nors paklausti, o sykiu draugiška, tarsi norėtų pasijuokti pati iš savęs. Jis apie nieką daugiau negalėjo galvoti, vis dar klaidžiodamas po parduotuvę.

Majonezas... Ančiuviai... Skutimosi kremas... Kiaušiniai? Ar jam reikia kiaušinių? Grietinės? Nebeįstengė susikaupti. Tikrai keista. Ji buvo daili, bet, tiesą sakant, juk ne kokia gražuolė. Ji atrodė kaip dailutė tvarkinga mergina, ką tik iš koledžo Rytų pakrantėje. Mūvėjo džinsus, vilkėjo raudoną golfą, avėjo sportbačius, ir jo širdis suspurdėjo, kai po kelių minučių išvydo ją iškraunančią pirkinius iš vežimėlio prie kasos. Stabtelėjo su vežimėliu, žiūrėdamas į ją. Ne, tiesą sakant, nėra ji tokia jau fantastiška, tarė sau. Daili, taip... Labai daili, tiesą sakant, bet jo skoniui, jo kalifornietiškam, bent jau šiuo metu, skoniui tikrai per daug normali. Atrodė kaip moteris, su kuria galėtum iki vėlumos šnekėtis, kuri galėtų pasakyti juokelį, galėtų iš nieko pagaminti desertą, papasakoti gerą istoriją. O ko jam galėtų reikėti iš tokios mergaitės, kai jis turi merginų kaip Silvija, kurios sušildo jam lovą? Tačiau žiūrėdamas, kaip mergina nustumia į šalį ištuštintą vežimėlį, kažkodėl pajuto nepaaiškinamą ilgesį. Ji atrodė kaip mergina, kurią jam norėtųsi pažinti, jis svarstė, kuo ji vardu, lėtai važiuodamas prie jos. Sveika... Aš Bilis Tigpenas... repetavo jis mintyse stumdamas savo vežimėlį į eilę prie kasos, kur ji mokėjo už pirkinius. Šįsyk atrodė jo nepastebinti. Ji rašė čekį, jis bandė pažiūrėti per viršų, bet jos vardo neįžvelgė. Jam tebuvo matyti kairė jos ranka, laikanti čekių knygelę. Kairė ranka su auksiniu žiedu. Vestuviniu žiedu. Kad ir kas ji yra, daugiau tai nesvarbu. Ji ištekėjusi. Jis pajuto, kaip nupuolė jo širdis, tarsi nusivylusio vaiko, ir kone nusijuokė iš savęs, kai ji vėl žvilgtelėjo į jį ir nusišypsojo pažinusi. Juk tai su juo prieš keletą minučių susidūrė prie popierinių rankšluosčių krūvos... Sveika, aš Bilis Tigpenas... o tu ištekėjusi... Na, tikrai velniškai gaila. Bet jei išsiskirsi, paskambink man. Su ištekėjusiomis moterimis jis nejuokaudavo. Norėjo paklausti jos, kodėl ji taip vėlai atvykusi į parduotuvę, bet kokia prasmė? Tai nebesvarbu.

— Labanakt, — tarstelėjo prikimusiu balsu, paimdama du savo pirkinių maišelius, o jis tuo tarpu krovė savo pirkinius iš vežimėlio.

— Labanakt, — atsakė jis žiūrėdamas, kaip mergina nueina, o po kelių minučių išgirdo nudardant automobilį. Atėjęs prie savo mašinos stovėjimo aikštelėje išvydo, kad mažiuko MG, stovėjusio šalia jo automobilio, nebėra. Jis pasvarstė, ar ji juo ir nuvažiavo, o tada nusišypsojo pats sau. Jis aiškiai per daug dirba, jei jau ima įsimylėti visai nepažįstamas moteris. „Gerai, Tigpenai, — sumurmėjo pats sau, užvesdamas mašiną ir užkriokinęs duslintuvą, — tik ramiai, vaikine.“ Šyptelėjo išsukdamas iš stovėjimo aikštelės, o važiuodamas namo pradėjo svarstyti, kaip Silvijai sekasi Las Vegase.

ANTRAS SKYRIUS

Kai Adriana Taunsend tolo nuo prekybos centro, tegalvojo apie namuose jos laukiantį Stiveną, nematytą jau keturias dienas. Jis buvo įstrigęs susirinkimuose Sent Luise, kur pristatinėjo savo firmos paslaugas klientui. Reklamos agentūroje, kur dirbo, Stivenas Taunsendas buvo kylanti pirmo ryškio žvaigždė. Ji žinojo, kad kada nors, jei tik norės, jis pradės vadovauti Los Andželo skyriui. Būdamas trisdešimt ketverių, jis pasiekė neįtikėtinai daug, turint galvoje kuklią jo kilmę iš šalies centrinės dalies, ir ji puikiai žinojo, kiek neišpasakytai daug ta sėkmė jam reiškė — viską. Jis neapkentė skurdo, neapkentė savo vaikystės, neapkentė centrinių JAV rajonų. Jo giliu įsitikinimu, prieš šešiolika metų jį išgelbėjo stipendija į Kalifornijos Berklio universitetą. Jis gavo komunikacijų bakalauro laipsnį, kaip ir Adriana po trejų metų Stanforde. Ji domėjosi televizija, o Stivenas nuo pat pradžių pamilo reklamą. Iškart po mokyklos pradėjo San Franciske dirbti reklamos agentūroje, o vakarais lankė verslo mokyklą ir jau atvykęs į pietinę Kaliforniją baigė verslo magistrantūrą. Niekam negalėjo kilti abejonių, ar Stivenui Taunsendui pasiseks, kad ir kiek jam prireiks pastangų, kad ir kiek tai jam kainuos. Jis buvo iš tų žmonių, kurie ryžtingai siekia atsidurti ten, kur nori, ir visą kelią labai smulkiai suplanuoja. Stiveno Taunsendo gyvenime nebuvo atsitiktinumų, nebuvo klaidų, nebuvo nesėkmių. Kartais jis valandų valandas šnekučiuodavosi su Adriana apie klientus, kuriuos prisivilios, ar apie paaukštinimą, kurį buvo pasiryžęs pasiekti. Neretai ji juo žavėdavosi — jo užsispyrimu, veržlumu, jo drąsa. Jam nebuvo lengva. Stiveno tėvas dirbo konvejerio darbininku Detroito automobilių gamykloje. Penki vaikai, trys dukros, du sūnūs, Stivenas jauniausias iš jų. Vyresnysis jo brolis žuvo Vietname, o visos trys mergaitės liko netoli namų, visiškai laimingos, kad nereikia lankyti koledžo. Dvi iš jų ištekėjo dar nesulaukusios nė dvidešimties, aišku, abi nėščios, o vyriausia sesuo tuokėsi dvidešimt vienų ir iki dvidešimt penktojo gimtadienio turėjo keturis vaikus. Ji ištekėjo už vyruko, dirbančio automobilių gamykloje, kaip ir jų tėtis, ir kai vykdavo streikas, jie visi vertėsi iš pašalpų. Apie tą gyvenimą Stivenas dar tebesapnuodavo košmarus, apie savo vaikystę jis iš viso retai kam pasakodavo. Tik Adriana žinojo, kaip jis viso to nekentė, kaip smarkiai jis nekentė visos savo šeimos. Išvykęs iš Detroito, nė karto negrįžo jų aplankyti. Adriana žinojo, kad jis jau penkerius metus nesikalbėjo su tėvais. Kartą, kai truputį daugiau išgėręs per vakarėlį darbe važiavo namo, jis jai paaiškino tiesiog nebegalintis daugiau su jais šnekėtis. Jis jų nekentė, nekentė jų skurdo, jų nevilties, nekentė tos sielvarto išraiškos motinos akyse dėl visko, ko ji negalėjo savo vaikams suteikti. Bet ji tikriausiai jus visus mylėjo, bandė paaiškinti Adriana, jausdama tos moters meilę jiems, jos bejėgiškumą matant visa tai, ko jiems reikėjo ir ko ji negalėjo jiems suteikti, ypač jauniausiajam, sėkmės trokštančiam, ambicingam savo Stivenui.

— Nemanau, kad ji nors vieną mūsų būtų mylėjusi, — karčiai nutęsė Stivenas, — ji, manau, nieko nebejautė — nebent jam. Žinai, ji netgi pastojo tais metais, kai aš išvažiavau, o tada jau jai turėjo būti netoli penkiasdešimties. Dėkui Dievui, patyrė persileidimą.

Adriana pajuto, kaip iš toli dilgtelėjo skausmas dėl tos moters, bet ji jau seniai liovėsi juos teisinusi prieš Stiveną. Jis aiškiai nebeturėjo su jais daugiau nieko bendro, net galvoti apie juos jam buvo pernelyg skaudu. Kartais ji svarstydavo, kažin ką jie pamanytų apie jį, jeigu galėtų dabar išvysti. Jis buvo gražus, atletiškas, tiesmukas, išsilavinęs, drąsus ir retkarčiais net įžūlokas. Ji visuomet žavėdavosi jo užsidegimu, ambicijomis, jo veržlumu, energija, bet ne kartą troško, kad šios vyro savybės reikštųsi nors kiek nuosaikiau. Gal tai ateis ilgainiui, laikui bėgant, patyrus mylinčiųjų gerumą ir širdingumą. Kartkartėmis ji erzindavo Stiveną, sakydama, kad jis tarsi kaktusas. Neleidžia niekam per arti prieiti, palytėti jo širdies, nebent tada, kai pats nusprendžia.

Jie buvo susituokę beveik trejus metus, ir santuoka jiems abiem išėjo į gera. Per pastaruosius dvejus su puse metų Stivenas kilo karjeros laiptais meteoro greičiu. Į Los Andželą buvo persikėlęs prieš dvylika metų, kai pabaigė koledžą. Per šiuos metus dirbo trijose skirtingose reklamos agentūrose, ir reklamos versle jį pažinojo kaip išmanantį, gerai atliekantį savo darbą ir gal tik per dažnai žiauroką. Jis nuviliodavo klientus iš draugų, iš kitų agentūrų tokiomis aplinkybėmis, kurias galima vadinti ne visai priimtinomis. Tačiau dėl tokių jo veiksmų agentūra, kurioje dirbo, užsakymų niekuomet neprarado, kaip ir pats Stivenas. Jų verslas kasdien augo, o sykiu didėjo ir Stiveno svarba.

Adriana žinojo, kad juodu su Stivenu be galo skirtingi, bet jį gerbė. Labiausiai gerbė dėl jo kilmės. Iš tų negausių pasakojimų, kuriuos girdėjo, žinojo, kad vaikystėje jam teko patirti daug vargo. Jos pačios padėtis buvo visiškai priešinga, ji kilusi iš pasiturinčios Konektikuto viduriniosios klasės šeimos. Ji visuomet lankė privačias mokyklas ir teturėjo vieną vyresnę seserį. Jiedvi nebuvo per daug panašios, o pastaraisiais metais Adriana irgi visai nutolo nuo savo tėvų, nors jie beveik kasmet atvykdavo į Kaliforniją jos aplankyti. Tačiau viskas čia pernelyg skyrėsi nuo jų patogaus gyvenimo Konektikute, o kai tėvai lankė juos paskutinį sykį, jie ne itin gerai sutarė su Stivenu. Adrianai teko pripažinti, kad jie nerado bendros kalbos. Stivenas kritikavo Adrianos tėvą ir jo aristokratiškus užsiėmimus. Jos tėvui niekuomet nerūpėjo karjera. Buvo advokatas, anksti išėjo į pensiją ir daugelį metų dėstė vietinėje teisės mokykloje. Adrianai buvo gėda, kai Stivenas jį kone tardė, ji stengėsi paaiškinti, kad Stivenas tiesiog taip elgiasi su visais žmonėmis, kad jis nieko pikto neturi galvoje. Tačiau kai jie išvažiavo namo, paskambino jos sesuo Konė ir aprėkė ją už tai, kaip Stivenas elgėsi su tėvais. Ji paklausė, kaip Adriana leido jam šitaip su jais elgtis. „Kaip elgtis?“ — sutriko Adriana. „Priversti tėtį pasijusti tokį nereikšmingą. Mama pasakė, kad Stivenas tėtį žemino. Tėtis žadėjo niekuomet daugiau nevykti į Kaliforniją.“

„Kone, dėl Dievo meilės...“ — Adriana susinervino išgirdusi, kaip įskaudintas jos tėvas, jai teko sutikti, kad Stivenas elgėsi... na, šiek tiek... na, spaudė tėtį šiek tiek per daug energingai, bet toks jau jo stilius. Ir ji tuščiai stengėsi paaiškinti tai savo seseriai. Tačiau artimos jos niekada nebuvo. Jas skyrė vos penkeri metai, bet Konė niekada jos nepalaikė, tarsi sesuo būtų buvusi menkesnė. Pagaliau kaip tik todėl Adriana, baigusi koledžą, pasiliko Kalifornijoje. Apsispręsti padėjo, aišku, ir jos troškimas gauti darbą televizijoje.

Adriana atvyko į Los Andželą mokytis kino gamybos magistrantūroje Kalifornijos universitete. Jai sekėsi labai gerai. Dirbo kelis be galo įdomius darbus, paskui sutiko Stiveną, kuris numatė jai kitokias karjeros galimybes. Galima sakyti, kad tai viską pakeitė. Jam atrodė, kad filmų kūrimo aplinka ar net televizijos filmai pernelyg pretenduoja į meniškumą, jis spaudė ją užsiimti kuo nors realesniu, konkretesniu. Po dvejų metų jų bendro gyvenimo jai pasiūlyta dirbti televizijos naujienų skyriuje. Aišku, tai reiškė kur kas daugiau pinigų, negu ji uždirbdavo iki tol, bet ir darbo pobūdis gerokai skyrėsi nuo to, apie ką Adriana kada nors svajojo. Ji kankinosi neapsispręsdama, priimti pasiūlymą dirbti ar ne, jai paprasčiausiai atrodė, kad tai „ne jai“, bet galų gale Stivenas ją įkalbėjo, ir jis buvo teisus. Per pastaruosius trejetą metų ji šį darbą pamėgo. O praėjus šešiems mėnesiams po to, kai ėmė čia dirbti, ji su Stivenu savaitgalį nuvyko į Riną ir susituokė. Jis neapkentė didelių vestuvių bei „šeimos kankynių“, ir nenorėdama jo nervinti ji su tuo sutiko. Tačiau tai sunervino jos tėvus. Jie norėjo savo jaunėlei dukrai surengti gražias vestuves namuose. Užuot taip padarę, juodu su Stivenu atskrido į Rytinę pakrantę, ir tėvai toli gražu neapsidžiaugė sužinoję, kad jie jau susituokę. Jos mama verkė, o tėvas barė juos abu, ir jie abu jautėsi tarsi nusižengę vaikai. Stiveną jie nejuokais suerzino, o Adriana, kaip visuomet, smarkiai susipyko su savo vyresniąja seserimi Kone. Toji tada laukėsi savo paskutiniojo, trečiojo, vaiko ir, kaip visuomet, privertė Adrianą pasijusti taip, tarsi ji būtų jų neverta, tarsi būtų padariusi kažką siaubinga.

— Suprask, didelių vestuvių mes nenorėjome, negi tai nusikaltimas? Ceremonijos Stiveną nervina. Ko čia dėl to taip jaudintis? Man dvidešimt devyneri, galiu juk, po galais, susituokti taip, kaip man patinka.

— Kodėl nori skaudinti mamą ir tėtį? Negi negalėtum dėl jų pasistengti bent kartą gyvenime? Gyveni juk už tūkstančių kilometrų, tai gali daryti, ką nori. Čia tavęs niekada nėra, kai reikia jiems padėti ar ką nors dėl jų padaryti... — jos balse skambėjo kaltinimai, o Adriana žiūrėjo į ją, stebėdamasi sesers piktumu, laukdama, kuo dar, visa tai gali pavirsti. Pastaraisiais metais jų santykiai ėmė ne juokais ją slėgti.

— Jiems šešiasdešimt dveji ir šešiasdešimt penkeri, kokios gi pagalbos jiems reikia? — paklausė Adriana, o Konė mirtinai įsiuto.

— Visokiausios. Kai užsninga, Čarlis ateina ir atkasa tėčio automobilį. Ar kada nors apie tai pagalvojai? — Konės akyse pasirodė ašaros, o Adrianą apėmė nenumaldomas noras jai tėkšti.

— Gal jiems reikėtų persikelti į Floridą, tai mums visiems būtų lengviau, — tyliai tarstelėjo Adriana, o Konė apsiverkė.

— Tiek tu ir sugebi? Pabėgti, pasislėpti kitame šalies gale?

— Kone, aš nesislepiu, aš ten gyvenu.

— Ir ką tu ten veiki? Dirbi televizininkų pasiuntinuke? Tai nesąmonės, ir tu pati tai žinai. Laikas suaugti, Adriana. Būk kaip mes visi, būk žmona, turėk vaikų. O jei ketini dirbti, tai bent daryk ką nors, kas turi prasmę. Bent jau būk normali.

— Kaip kas? Kaip tu? Ar tu „normali“ dėl to, kad buvai medicinos seserimi, kol neturėjai vaikų? O aš nesu tokia dėl to, kad dirbu darbą, kurio tu nesupranti? Na, gal tau labiau patiks mano darbas žinių skyriuje. Mano pareigos vadinasi „prodiuserio asistentė“. Gal taip tau bus lengviau suprasti?

Bet ji nekentė tos tulžies, kuri ilgainiui įsiskverbė į jų santykius, to kartėlio, to pavydo. Artimos jos niekada nebuvo, bet anksčiau bent buvo ar dėjosi esančios draugėmis. Dabar tas išoriškas draugiškumas išsivadėjo, teliko Konės pyktis, kam Adriana išvažiavo, kam ji laisva, kam veikia, ką nori, Kalifornijoje. Adriana jiems nė neužsiminė, kad juodu su Stivenu nutarė neturėti vaikų. Jam tai tiek daug reiškė po jo vaikystės košmarų. Adriana su juo nesutiko, bet žinojo, kad nelemtą savo tėvų dalią jis aiškino tuo, kad jie turėjo vaikų, bent jau tikrai per daug vaikų. Seniai buvo jai pasakęs, kad jo gyvenimo programoje vaikų nėra, ir norėjo būti tikras, kad šiuo klausimu jų su Adriana nuomonės iki galo sutampa. Jis dažnai pašnekėdavo apie vazektomiją, bet jie abu nuogąstavo, kad tokia procedūra gali atsiliepti jo fizinei sveikatai. Tad jis ragino ją verčiau perrišti kiaušintakius, bet Adriana išsisukinėdavo, mat jai tai atrodė neatšaukiamas žingsnis. Pagaliau jie pasirinko alternatyvius nevaisingumo užtikrinimo metodus. Kartais Adriana pagalvodavo, kaip liūdna, kad ji niekada neturės savo vaikų, bet buvo pasiryžusi dėl jo pasiaukoti. Žinojo, kaip jam tai svarbu. Jis norėjo be trukdžių siekti savo karjeros, norėjo, kad ir ji laisvai siektų savosios. Stivenas nepaprastai palankiai vertino jos darbą. Ir per paskutinius trejus metus jai ėmė patikti darbas televizijos žinių tarnyboje, nors kartais dar pasiilgdavo senų gerų programų, televizijos filmų ir miniserialų bei specialių programų, vis dažniau kalbėdavo, kad išeis iš žinių tarnybos ir imsis gamybininkės darbo televizijos seriale.

— O kai jį panaikins? — paklausdavo Stivenas. — Kas tada? Tada liksi be darbo, vėl teks pradėti viską nuo pradžių. Lik prie žinių, mieloji, jų niekada nepanaikins.

Jis labiausiai bijojo prarasti darbą, netekti galimybių šauti tiesiai į viršų kaip pirmo ryškio žvaigždė. Stivenas visuomet turėjo tikslą prieš akis, ir jo tikslai visuomet būdavo svarbiausi. Ir jie abu žinojo, kad Stivenas tuos tikslus pasieks.

Per pastaruosius dvejus su puse metų po vestuvių abu buvo be galo užsiėmę. Jie daug dirbo, jiems sekėsi, jie susirado draugų. Jie daug keliavo, o prieš metus nusipirko žavingą butą. Šis buvo tobulai jiems tinkamo dydžio, su antru miegamuoju, kurį jie įsirengė kaip poilsio kambarį, su didžiuliu miegamuoju viršuje, svetaine, valgomuoju ir didele virtuve. Adriana savaitgaliais mėgo krapštytis nedideliame sodelyje, viso namo gyventojai galėjo naudotis baseinu, teniso kortais, turėjo jie ir dviejų automobilių garažą: jos MG ir jo naujam švytinčiam juodam Porsche. Jis vis įkalbinėdavo ją parduoti savo automobiliuką, bet moteris niekaip nesutiko. Įsigijo jį panaudotą prieš trylika metų, kai vyko į Stanfordą, bet jis jai vis dar patiko. Adriana mėgo išsaugoti senus daiktus, o Stivenas buvo iš tų, kuriems visko reikia naujausio. Tačiau kartu jie buvo tarsi vykusi komanda. Jis suteikdavo jai papildomo veržlumo, tą postūmį, kurio ji tiek gal ir nebūtų turėjusi gyvendama viena, o ji truputėlį aplygindavo jo aštrius kampus, aišku, ne tiek, kiek, visų manymu, reikėjo. Jos sesuo Konė ir šios vyras Čarlis vis dar nekentė Stiveno, o tėvai taip jo ir nepamilo. Tai neigiamai veikė Adrianos santykius su tėvais, nes juk jis buvo vyras, su kuriuo ji dalijosi lova, kurio gyvenimą padėjo formuoti, kurio ateitį lėmė. Ir nors savo šeimą ji mylėjo, jie tapo praeitis, o Stivenas buvo dabartis ir ateitis. Jos tėvai tai suprato, jie jau nebeklausinėdavo, kada juodu su Stivenu grįš į Rytinę pakrantę. Pastaraisiais metais jie net liovėsi ją graužti ir kamantinėti, kada juodu su Stivenu susilauksią vaikų. Ji pagaliau prisipažino Konei vaikų nenorinti ir neabejojo, kad ši perdavė tai tėvams. Adrianos ir Stiveno ryšys jiems atrodė nenatūralus, tėvų akimis, Stivenas ir Adriana tebuvo du egocentriški jauni hedonistai, nerūpestingai gyvenantys Kalifornijoje, ir stengtis išaiškinti jiems kieno nors kito požiūrį buvo beprasmiška. Lengviau buvo tiesiog rečiau šnekėtis, ir Adrianos tėvai daugiau nebepareikšdavo noro atvykti jų aplankyti.

Bet tą naktį iš Santa Monikos greitkelio išsukusi į Ferfakso aveniu Adriana negalvojo apie tėvus. Ji tegalėjo galvoti apie Stiveną. Žinojo, koks jis bus pavargęs, bet nupirko butelį baltojo vyno, sūrio ir ingredientų nuostabiam omletui pagaminti. Šypsodamasi įsmuko su savo MG į garažą šalia jo Porsche. Jis buvo namuose ir ji apgailestavo tik dėl vieno — kad negalėjo paimti jo iš oro uosto. Adrianai teko dirbti naktinėje pamainoje, jai dažnai tekdavo pavaduoti vėlyvųjų žinių prodiuserį, nes buvo pirmoji jo asistentė. Darbas buvo įdomus, jai patiko, tačiau neretai sekindavo.

Raktas lengvai pasisuko spynoje. Atidariusi duris išvydo, kad uždegtos visos šviesos, tačiau iškart jo nepastebėjo.

— Labas, ar yra kas namuose?

Muzikos grotuvas įjungtas, jo lagaminai koridoriuje, tačiau portfelio nepastebėjo, tik paskui išvydo jį virtuvėje kalbantį telefonu, pastebėjo tankius juodus plaukus, purius ir išsitaršiusius.

Palenkęs galvą kažką užsirašinėjo, ir ji įtarė, kad šnekasi su savo viršininku. Užsirašinėdamas ir šnekėdamas jis, atrodė, jos nė nepastebėjo, tad ji priėjo, apkabino jį ir pabučiavo. Jis žvilgtelėjo į ją šypsodamas, sodriai ir švelniai pabučiavo ją į lūpas, toliau tebeklausydamas savo viršininko, nė akimirką nepamesdamas pokalbio gijos. Tada tebesišnekėdamas švelniai atstūmė ją nuo savęs.

— Taip... Taip aš jam ir pasakiau. Jie pažadėjo susisiekti su mumis kitą savaitę, bet manau, kad jei mes kaip reikiant spustelėsime, tai priversime juos atsiliepti dar greičiau. Teisingai... Teisingai... Kaip tik taip aš ir manau... Gerai... Susitiksime ryte. — Ir staiga ji atsidūrė jo glėbyje, jis tvirtai spaudė ją prie savęs, ir pasaulis vėl nušvito. Ji visuomet jausdavosi laiminga būdama su juo. Niekuomet neabejojo, kad yra ten, kur ir turi būti. Ir bučiuodama jį tegalėjo galvoti apie tai, kaip beprotiškai jo pasiilgo.

Jis bučiavo ją ilgai neatsitraukdamas, o kai atsitraukė, ji vos įstengė atgauti kvapą.

— O Dieve... Kaip nuostabu, kad jūs pagaliau sugrįžote namo, pone Taunsendai...

— Negaliu sakyti, kad ir man nemalonu tave išvysti, — šelmiškai šyptelėjo, laikydamas rankas jai ant užpakalio, toliau tvirtai ją prie savęs spausdamas. — Kur buvai?

— Darbe. Bandžiau šį vakarą išsisukti nuo vienuoliktos valandos žinių, bet nebuvo nė vieno laisvesnio žmogaus. Grįždama namo sustojau ir nupirkau maisto. Tu alkanas?

— Taip, — laimingas šypsojosi, nė negalvodamas apie tai, ką ji parnešė ruduose maišeliuose. — Taip, tiesą sakant, aš alkanas. — Išjungė virtuvės šviesas sau už nugaros. Adriana iš jo nusijuokė.

— Aš ne tai turėjau galvoje. Nupirkau vyno ir... — Jis vėl stipriai pabučiavo ją į lūpas.

— Vėliau, Adriana, vėliau, — ir jis tyliai nuvedė ją laiptais aukštyn, savo lagaminus užmiršęs apačioje, koridoriuje, jos pirkinius palikęs išbarstytus virtuvėje ant grindų. Jis nenuleisdamas akių žiūrėjo, kaip ji nusirenginėja, įjungė garso grotuvą ir prisitraukė ją ant lovos šalia savęs.

TREČIAS SKYRIUS

Kitą dieną jie abu su Stivenu tuo pačiu metu išvyko į darbą. Šis ritualas kas rytą vyko tiksliai kaip pagal laikrodį. Prieš darbą Stivenas bėgiodavo, sugrįžęs mankštindavosi mindamas treniruoklį dviratį ir žiūrėdavo žinias. Adriana pagamindavo lengvus pusryčius. Jau būdavo nusipraususi po dušu ir apsirengusi. Jis prausdavosi po dušu ir rengdavosi, kol ji sutvarkydavo virtuvę ir paklodavo lovą. Savaitgaliais vyras atlikdavo kai kuriuos namų ruošos darbus, bet darbo dienomis būdavo per daug užimtas, per daug skubėdavo, kad galėtų jai padėti.

Adriana visuomet žiūrėdavo rytines žinias ir, kiek suspėdavo prieš jiems išeinant į darbą, užmesdavo akį į programą Šiandien. Pasišnekėdavo, jei pamatydavo ką įdomaus. Tačiau paprastai rytais daug nekalbėdavo. Šis rytas buvo kitoks. Praėjusią naktį jie dukart mylėjosi, ji švelniai ir meiliai nusiteikusi pabučiavo jį paduodama puodelį kavos. Tebebuvo suprakaitavęs nuo bėgimo, tačiau net ir šlapiais plaukais ir prilipusiu prie kūno sportiniu kostiumu Stivenas Taunsendas buvo gražus lyg kino žvaigždė. Tai dar vienas dalykas, taip smarkiai išskyręs jį dar tada, kai veržėsi iš Detroito, kuo toliau nuo tėvų. Jis buvo per daug protingas, per daug ambicingas, per daug išvaizdus tam gyvenimui, kuriame gimė. Adriana irgi buvo labai daili, daili savaip, tačiau niekuomet apie tai negalvojo.

Ji buvo per daug užsiėmusi savo gyvenimu, kad galvotų apie tai, kaip atrodo, išskyrus tada, kai apsirengdavo eiti kur nors su Stivenu. Bet jos išvaizda spinduliavo švarą ir sveikatą, natūralus jos grožis išsiskirdavo tame dirbtinumo pasaulyje, kuriame jie gyveno. Ji visiškai nesuvokė esanti graži, o Stivenas retai apie tai teužsimindavo, vis būdavo užsiėmęs kuo nors kitu. Savo gyvenimu, savo karjera. Kartais jis iš viso jos nepastebėdavo.

— Ar šiandien vyksta kas nors ypatinga? — prabėgomis žvilgtelėjo į ją pro laikraščio viršų, valgydamas pusryčius. Ji pašildė bandelių su mėlynėmis, kurias buvo nupirkusi vakar vakare, padėjo jam didžiulį dubenį vaisių salotų su jogurtu.

— Negirdėjau nieko ypatingesnio. Pamatysiu, kas dedasi, kai nuvyksiu į darbą. Per rytines žinias neatrodė, kad vyktų kas nors dramatiška. Tačiau niekada nežinai: juk kol čia valgome pusryčius, kas nors gali nušauti prezidentą.

— Taip... — jis žiūrėjo į akcijų kainas, šnekėdamas vartė verslo puslapius, — šiandien dirbsi iki vėlumos?

— Turbūt. Nežinosiu iki popietės. Keli žmonės atostogauja. Vėl trūksta darbuotojų, gali tekti dirbti net ir savaitgalį.

— Tikiuosi, neteks. Ar prisimeni, kad rytoj pobūvis pas Džeimsus? — Jų akys susitiko ir ji jam nusišypsojo. Jis netikėjo, kad ji gali ką nors prisiminti. Nesvarbu, kad ji buvo prodiuserio asistentė žinių tarnyboje, laidoje, kurią transliuodavo vienas didžiųjų televizijos kanalų.

— Aišku, prisimenu. Ar tai labai svarbu?

Jis linktelėjo, praradęs humoro jausmą kaip visada, kai būdavo kalbama apie jo darbą, bet ji prie šito jau buvo pripratusi.

— Ten dalyvaus visi bent kiek reklamos versle svarbesni asmenys. Norėjau tik įsitikinti, kad tikrai neužmiršai. — Ji linktelėjo, jis pažvelgė į savo laikrodį ir pakilo. — Šiandien šeštą žaidžiu skvošą. Jei dirbsi iki vėlumos, namo vakarienės negrįšiu. Palik man žinutę biure.

— Būtinai, sere. Ką man dar reikia žinoti prieš mums pradedant dieną ir išnykstant skirtinguose pasauliuose?

Jis žvelgė be jokios išraiškos, bandydamas prisiminti, tada papurtė galvą ir pažvelgė į ją, tebesėdinčią prie virtuvės stalo. Mintimis jau buvo toli. Galvojo apie du naujus klientus, kuriuos norėjo prisivilioti, dar vieną klientą, kurį ketino atimti iš vyrėlesnio darbuotojo toje pačioje agentūroje, kur dirbo ir pats. Tokius dalykus jis sėkmingai buvo daręs ir anksčiau, tai buvo jo veiklos stilius, kurio jis nei gėdijosi, nei vengė. Tikslas visada pateisina priemones, bent jau jam visuomet pateisindavo. Juk dar prieš šešiolika metų jis atėmė iš geriausio draugo stipendiją į Kalifornijos Berklio universitetą. Jei atvirai, tai tas kitas vaikinas buvo kur kas tinkamesnis, bet Stivenas žinojo, kad jo bičiulis sukčiavo per patį pirmą pasiruošimo į, koledžą egzaminą mokykloje, ir neslėpė pasirūpinęs, kad tinkamu metu apie tai sužinotų reikiami asmenys. Nesvarbu, kad jo draugo rezultatai nuo to laiko visuomet būdavo kuo puikiausi, kad jis padėjo Stivenui pasiruošti visiems egzaminams, kokius tik jiems teko laikyti žemesnėse ir vyresnėse klasėse, nesvarbu, kad jie buvo geriausi draugai... Bet vis dėlto, tas juk tada sukčiavo... Ir iš jo atėmė stipendiją, o Stivenas išsinešdino iš Detroito nė neatsisukdamas. Niekada daugiau apie tą savo draugą negirdėjo. Tik prieš kelerius metus iš savo sesers sužinojo, kad Tomas iškrito iš studijų ir pumpuoja degalus kažkokiame vargšų kvartale. Kartais gyvenime taip ima ir susiklosto. Išlieka atsparieji. O Stivenas Taunsendas buvo iš atspariųjų. Visomis įsivaizduojamomis prasmėmis. Akimirką stabtelėjo žvelgdamas į Adrianą, tada nusigręžė ir nulėkė į viršų nusiprausti po dušu ir persirengti prieš darbą.

Ji tebebuvo virtuvėje, kai vyras nulipo žemyn nepriekaištingai apsirengęs rusvai žalsvos spalvos kostiumu, žydrais marškiniais ir geltonu su mėlyna kaklaraiščiu. Švytinčiais juodais plaukais jis ir vėl atrodė kaip kino žvaigždė ar bent jau kaip vyriškis iš reklaminio plakato. Adrianai visuomet krustelėdavo širdis, kai pamatydavo jį tokį neįtikėtinai gražų.

— Gerai atrodai, mažiau. — Komplimentas jį pradžiugino. Nužvelgė ją, kai ši atsistojo ir pasiėmė rankinę, kurią visuomet nešdavosi į darbą. Tai buvo minkštutė juodos odos plokščia Hermes rankinė, kurią turėjo jau nežinia kiek metų, kaip ir savo senutį sportinį automobilį. Ji vilkėjo tamsiai mėlynos spalvos vilnonį sijoną, baltą šilkinę palaidinę, o ant pečių buvo užsimetusi mazgu sumegztą minkštą baltą kašmyro megztinį. Avėjo brangius juodus itališkus žemakulnius batelius, ir visa jos išvaizda dvelkė laisva, nepabrėžta prabangia elegancija. Tai buvo nerūpestinga, lyg „tarp kita ko“ išvaizda, tačiau žvilgtelėjęs dar sykį matei stilių, kuris neprikišamai šnabždėjo gero skonio ir kilmės slaptažodį. Šis stilius švytėjo nuostabiu lengvumu, ir nors to nepabrėždavo, visa jos išvaizda dvelkė įspūdingu grožiu. Ir kai jie sykiu išėjo iš namų, atrodė tikrai graži pora. Jis įlipo į savo Porsche, o ji — į savo MG ir nusijuokė dėl išraiškos jo veide. Stivenas gėdijosi, kai kas nors jį išvysdavo arti jos automobilio, ir vis grasindavo, kad privers ją palikti tą jos senuką atviroje stovėjimo aikštelėje priešais butų kompleksą.

— Tu snobas! — nusijuokė ji, o jis papurtė galvą ir po akimirkos, sugriaudėjęs galingu Porsche varikliu, rovė į priekį. Adriana apsirišo galvą šaliku, įjungė mylimo automobilio pavarą, laiminga klausydama, kaip jis atgijo, ir pasuko savo darbo televizijoje link. Tuo metu greitkelyje mašina jau vilkosi paskui mašiną. Tad po kelių minučių jai teko sustabdyti automobilį ir sėdėti jame laukiant, kol eismas pajudės. Kažin kiek pasirovė į priekį Stivenas, pamanė. Ir galvojant apie jį jai staiga dingtelėjo kita mintis apie tai, kas jai atsitikdavo nedažnai. Mėnesinės vėlavo. Turėjo prasidėti prieš dvi dienas, bet ji žinojo, kad nieko čia baisaus. Tie nepaliaujami ilgi vakarai, kai tenka dirbti, stresas, nenuostabu, kad susivėlino. Nors teko pripažinti, kad tai atsitikdavo ne taip jau dažnai. Pažadėjo sau to neužmiršti, pagalvoti apie tai po kelių dienų; tada eismas jau pajudėjo, ji spustelėjo greičio pedalą ir nurūko televizijos link.

Kai atvyko, darbe jau viešpatavo visiška sumaištis. Prodiuseris susirgo ir nepasirodė. Du geriausi operatoriai buvo pakliuvę į nedideles avarijas, o du jos nemėgstamiausi reporteriai visai netoli jos darbo stalo garsiai barėsi. Galų gale ji neištvėrusi visus aprėkė, gerokai juos nustebindama, nes kantrybę Adriana prarasdavo retai.

— Dėl Dievo, kažin kaip čia žmogus galėtų ką nors dirbti? Jei norite vienas kitą tvatinti, eikit kur nors kitur. — Ką tik su keleiviniu lėktuvu nukrito senatorius, ir reporteriai iš įvykio vietos pranešė, kad gyvų neliko. Garsi kino žvaigždė naktį nusižudė, du Holivudo numylėtiniai paskelbė ketiną tuoktis. Žemės drebėjimas Meksikoje nusinešė kone tūkstantį gyvybių. Šiandien bus viena iš tų dienų, kai Adrianai skrandyje pradėdavo vertis opa. Tačiau jos gyvenimas bent jau įdomus, taip tvirtindavo Stivenas, kai jam pasiskųsdavo. Negi ji tikrai norinti gyventi fantazijų pasaulyje kurdama trumpus serialus, specialias laidas apie Holivudo ponias? Ne, bet ji mielai būtų dalyvavusi kuriant kokį nors populiarų, parankiu žiūrovui laiku rodomą televizijos serialą, o gamybos patirties tam daryti, pati žinojo, jai netrūko. Žinojo ir tai, jog niekada neįtikins Stiveno, kad toks darbas galėtų būti vertas jos dėmesio.

— Adriana?

— Taip? — valandėlę ji leido savo dėmesiui nuplūduriuoti svajodama apie tai, kas galėtų būti, bet tam laiko bent jau šiandien tikrai neturėjo. Ir jau nesunkiai galėjo suprasti, kad šį vakarą su vyru nevakarieniaus. Paprašė kažką jam paskambinti ir tai pranešti, o tada atsigręžė į padėjėją, kuris maldavo ją sukaupti dėmesį. Filmavimo aikštelė užpilta vandens ir jiems teks dirbti pagalbinėje studijoje. Bet viskas jau paruošta, nėra jokio reikalo panikuoti.

Ketvirtą ji pavalgė priešpiečius, o kol prisiminė paskambinti Stivenui, jau buvo šešta. Bet žinojo, kad jis jau bus išėjęs žaisti su draugais skvošą, be to, jam buvo pranešta, kad Adriana dirbs iki vėlumos. Ir kai sėdo nusiteikusi dirbti visą vakarą, staiga ją persmelkė keistas vienatvės jausmas. Buvo penktadienio vakaras, visi kur nors išėję arba namie, arba su draugais, arba ruošiasi į pasimatymą, o gal tiesiog susiraitę ant sofos su gera knyga. O ji darbe, klausosi policijos pranešimų apie nužudymus įvairiose vietose bei siaubingas avarijas, skaito telekso pranešimus apie viso pasaulio tragedijas. Pagalvojo, kaip liūdnai leidžia penktadienio vakarą, o paskui sutriko, kad taip jaučiasi.

— Šį vakarą atrodai niūrokai, — šyptelėjo jai Zelda, viena prodiuserio asistenčių, atnešusi jai kavos polistirolo puodelyje. Buvo viena iš tų, kurias Adriana mėgo, su ja galėjai pasijuokti, o koks ryškus jos charakteris. Už Adrianą vyresnė, ne kartą išsiskyrusi, laisva siela. Ryškiai raudoni plaukai liepsnojo jai ant galvos tarsi nesuvaldoma ugnis, kaip ir nesutramdomas humoro jausmas.

— Tiesiog pavargusi. Kartais ši vieta mane pribaigia.

— Bent jau žinome, kad tu pati dar išsaugojai sveiką protą.

Ji buvo graži moteris, Adriana spėjo, maždaug keturiasdešimties.

— O ar tau neįgrista? Jėzau, tos žinios visuomet taip slegia.

— Niekuomet jų neklausau, — abejingai trūktelėjo pečiais. — O dažniausiai vakarais, kai iš čia ištrūkstu, einu pašokti.

— Manau, teisingai darai. — Daugelį vakarų Adrianai grįžus namo Stivenas jau būdavo kietai įmigęs, ir ji tegirdėdavo tylų knarkimą. Bet jie bent jau susitikdavo ryte per pusryčius, be to, juk dar yra savaitgaliai.

Paskui keletą valandų Adriana kovėsi su popierių krūvomis, tada prieš vėlyvąsias žinias patikrino studiją, pakalbėjo su diktoriais, perskaitė visas aktualiausias naujienas. Tiesą sakant, buvo graži tyli naktis, ir ji nekantravo, kada galės grįžti namo pas Stiveną. Žinojo, kad jis kažkur vakarieniauja su draugais, bet beveik neabejojo, kol ji grįš, jis irgi jau bus namuose. Jis retai užtrukdavo iki vėlumos, nebent iš to užtrukimo tikėdavosi kokios nors naudos, tarkime, jeigu aptarinėdavo svarbius reikalus su klientu.

Vėlyvųjų žinių laida vyko sklandžiai, kaip numatyta, ir penkios po pusės dvylikos ji jau skriejo namo Santa Monikos greitkeliu. Penkios prieš dvyliktą įžengė pro lauko duris, miegamajame dar degė šviesa. Džiugiai besidaužančia širdimi ji užlėkė laiptais viršun, iškart per dvi pakopas. Išvydusi jį nusijuokė. Stivenas saldžiai miegojo savo lovos pusėje, rankas atmetęs į šalis, lyg berniukas, pavargęs ir atsipalaidavęs po sunkios dienos darbe, energingo skvošo žaidimo ir vakarienės su draugais. Jis buvo kietai įmigęs, ir net šlamėdama po kambarį jo neįstengė prižadinti.

— Nagi, žavingasis prince, — išsišiepusi sušnibždėjo Adriana sėsdama šalia jo su naktiniais marškiniais, — atrodo, kad filmavimas baigtas, kaip sakoma mano versle. — Švelniai pakštelėjo jam į skruostą, bet tas nė nekrustelėjo, kai ji užgesino šviesą ir susirangė savo pusėje ant lovos. Gulėdama vėl prisiminė vėluojančias mėnesines, bet žinojo, kad tikriausiai tai nieko nereiškia.

KETVIRTAS SKYRIUS

Kai Adriana pabudo penkiolika po devynių, užuodė apačioje čirškinamą kumpį, girdėjo, kaip virtuvėje indais tarškina Stivenas. Šyptelėjo sau apsiversdama lovoje. Mėgo šeštadienius, mėgo, kai vyras būdavo namie, mėgo, kai jis atnešdavo jai į lovą pusryčius, o paskui jie mylėdavosi.

Galvodama apie tai išgirdo jį lipantį laiptais, jis niūniavo, įeidamas trinktelėjo padėklu į duris, girdėjo, kaip apačioje garso grotuvas groja Briusą Springstiną.

— Na, pabusk, miegale, — jis nusišypsojo jai ir padėjo padėklą ant lovos šalia jos. Ji atsakydama pasirąžė ir nusišypsojo. Tikras jauno vyriško grožio įsikūnijimas. Plaukai dar drėgni, nes prieš jai pabundant prausėsi po dušu, apsirengęs baltais teniso drabužiais, ilgos dailios kojos nudegusios. Jai gulint Stiveno pečiai atrodė galingi.

— Kaip vyrukas, kuris moka gaminti maistą, tu gana žavus, — nusišypsojo ji jam, pasiremdama ant alkūnės.

— Tu irgi žavi, tinginėle, — atsisėdo šalia jos ant lovos, ir ji nusijuokė.

— Jei būtum matęs vakar naktį save, čia išsipleikusį.

— Vakar buvo sunki diena, po skvošo pasijutau visai išsekęs. — Jis šiek tiek sutriko ir prisigerino jai daug žadančiai pabučiuodamas kaip tik tada, kai ji atsikando kumpio.

— Ar šiandien žaisi tenisą? — paklausė. Gerai jį pažinojo. Jis mėgo tokias sporto šakas, kur reikia varžytis, ypač skvošą ir tenisą.

— Taip, bet ne anksčiau kaip pusę dvylikos, — dirstelėjo į savo rankinį laikrodį ir jai nusišypsojo, ji vėl nusijuokė, bet nespėjo nieko pasakyti, kai jis išsinėrė iš teniso drabužių ir įsmuko šalia jos į lovą.

— Na ir ką tai reiškia, pone Taunsendai? Ar dėl šito nepasijusite išsekęs žaisti tenisą? — ji mėgdavo jį erzinti, kad jis taip rimtai žiūri į tenisą.

— Gali ir išsekinti, — susimąstė, ir ji vėl nusijuokė. — Nors gal tu to net ir verta.

— Gal verta? Gal?.. Ir tu drįsti! — Bet jis nutildė ją bučiniu, taigi po kelių minučių jie abu buvo pamiršę tenisą, o po pusvalandžio ji palaimingai snūduriavo jo glėbyje ir jis švelniai glostė švytinčius juodus plaukus, krintančius jai ant skruosto. Ji sumurkė: — Aš tai bet kada verčiau daryčiau šitai, užuot žaidusi tenisą... — atsimerkė ir pasilenkė jo pabučiuoti.

— Aš irgi, — jis tingiai pasirąžė. Po valandos jam labai nesinorėjo keltis ir vėl lįsti po dušu. Tačiau ėjo žaisti tenisą su vyruku, kuris gyveno tame pačiame komplekse, Stivenas apie jį žinojo tik tiek, kad jo vardas Harvis.

— Priešpiečių grįši? — pasiteiravo, o jis tik riktelėjo, kad grįžęs pasidarys salotų, o paskui vėl priminė jai apie tai, kad septintą valandą turi būti pobūvyje pas Džeimsus. Jai bus nelengva visur suspėti. Aną vakarą sužinojo, kad teks vykti į darbą rengti vakaro žinias, o paskui dar grįžti vėlyvųjų. Tai reiškė, kad pobūviui teks apsirengti prieš einant į darbą, tada lėkti namo susitikti su Stivenu ir vykti į tą pobūvį, o gal net susitikti su juo jau ten. Paskui vėl išeiti pakankamai anksti, kad spėtų grįžti į darbą. Žinojo, kad jam tas pobūvis svarbus, ir ji trūks plyš turi lydėti jį ten, kad ir kaip dėl to susijaukia jos vakaras. Ji stengėsi neapvilti Stiveno, o ypač stengėsi, kad jos darbas netrukdytų jų namų gyvenimui. Kitaip nei Stivenas, kuris daug laiko keliaudavo, bet dėl to jai tik būdavo paprasčiau prireikus dirbti iki vėlumos.

Antrą valandą Stivenas grįžo varvėdamas prakaitu ir spindėdamas pergalės džiaugsmu. Jis nesunkiai laimėjo prieš Harvį.

— Jis nutukęs, praradęs formą, po antro seto prisipažino, kad dar nemetė rūkyti, vargšas netikša, tegu džiaugiasi, kad negavo širdies smūgio teniso aikštelėje.

— Tikiuosi, nebuvai jam per žiaurus, — iš virtuvės atsiliepė Adriana, kur ką tik pagamino jam limonado, bet abu žinojo, kad Stivenas tikrai neparodė Harviui nė lašelio atlaidumo.

— Jis to nusipelnė, netikėlis. — Buvo padariusi jam ir salotų, tad viską padėjo priešais jį ir pasakė, kad turės vykti į darbą prieš pobūvį. Bet jam, rodos, tai buvo nė motais, jis nė kiek nesusirūpino ir tada, kai ji pasakė dar turėsianti važiuoti ir į vėlyvųjų žinių laidą. — Nieko baisaus. Paprašysiu, kad mane kas nors parvežtų namo. Gali imti mano mašiną.

— Galėčiau atvažiuoti tavęs paimti, — ji atsiprašydama pažvelgė į jį, — tikrai atsiprašau. Jei netrūktų žmonių, o prodiuseris nesirgtų...

— Nieko baisaus, jei gali atvykti nors trumpam, to pakaks.

Pažvelgė į jį klausiamai. Stivenas valgė jos pagamintas salotas.

— Kodėl tau šis pobūvis toks svarbus? Gal vyksta kas nors reikšminga, apie ką aš nežinau? — Gal dar koks nors svarbus paaukštinimas.

Jis paslaptingai į ją pažiūrėjo, o paskui išsišiepė.

— Jei rytoj viskas klostysis sėkmingai, aš gal gausiu IMFAC užsakymą. Na, bent jau pabandysiu. Praėjusią savaitę mane pasiekė informacija iš vidinių šaltinių, kad jie nepatenkinti dabartine savo reklamos agentūra ir patyliukais dairosi kitos. Paskambinau jiems, ir Maikas dėl to tikrai nudžiugo. Jis net leis man pirmadienį nuskristi į Čikagą su jais susitikti.

— Nieko sau, tai tikrai milžiniškas užsakovas. — Tai įspūdingas laimėjimas net jam, IMFAC buvo vienas iš didžiausių reklamos užsakovų šalyje.

— Taip, milžiniškas. Turbūt išvažiuosiu savaitei, bet juk pritarsi, kad dėl šito verta.

— Aišku, verta, — atsilošė kėdėje ir žvelgė į jį. Neeilinis žmogus. Trisdešimt ketverių jis nesiruošė sustoti, kol nepasieks visko, ko troško. Tegalėjai juo tik gėrėtis, ypač pažvelgęs į jo praeitį, iš kur jis atėjo. Kaip tik tai ji ir stengdavosi savo tėvams pabrėžti per visus tuos metus, bet šie nekreipė jokio dėmesio į gerąsias jo savybes, o tik užsispyrę aimanuodavo dėl visų neigiamų jo ambicijų aspektų. Tarsi trokšti sėkmės, siekti to, ko nori, būtų nusikaltimas. Bent Adriana taip nemanė. Jis turėjo teisę pasiekti tai, ko troško, negi ne? Kartais jai net būdavo jo gaila, kad jo sėkmės troškimas toks aštrus. Retkarčiais jam net skaudėdavo, kone fiziškai, kai nepasisekdavo, net jei tai atsitikdavo paprasčiausiai žaidžiant tenisą.

Taigi tądien po pietų Stivenas vėl žaidė tenisą. Jis tebežaidė, kai Adriana išvyko į darbą, o ji pažadėjo grįžti lygiai septintą. Kai grįžo, jis jau jos laukė, dailus su nauju švarku ir baltomis kelnėmis, raudonu kaklaraiščiu, kurį jam buvo nupirkusi. Jis atrodė puikiai, ir ji jam taip ir pasakė, o jis atsakė, kad Adriana irgi atrodanti dailiai. Ji vilkėjo smaragdo žalumo šilkinį kostiumėlį ir avėjo priderintus batus, buvo ką tik išsitrinkusi plaukus ir jie švytėjo tarsi nublizgintas oniksas. Tačiau įsmukusi šalia jo į Porsche pastebėjo, kad vyras sudirgęs ir išsiblaškęs. Žinant, kad jo laukia tokio dydžio užsakovas kaip IMFAC, tai nesunku suprasti.

Važiuojant į Beverli Hilsą, Adriana nerūpestingai čiauškėjo apie nerimtus dalykus. Pagaliau išvydo namą, kuris atrodė iš tiesų pritrenkiančiai. Maikas Džeimsas buvo Stiveno viršininkas, o jo žmona — viena brangiausių Beverli Hilso dekoratorių. Vakarėlis buvo rengiamas įkurtuvių proga, ir jau ištisus mėnesius Adriana girdėjo apie nesibaigiančius daugiamilijoninius namo remontus. Na, bet kokiu atveju rezultatai buvo įspūdingi, jiems atvykus, viduje jau buvo susirinkę mažiausiai pora šimtų žmonių, ir Adriana, kone žaibiškai pametusi Stiveną, pasijuto klajojanti po daugybę barų bei bufetų, klausydama pokalbių nuotrupų. Žmonės šnekučiavosi apie vaikus, santuokas, darbus, keliones, namus.

Keletas žmonių stabtelėjo persimesti keliais žodžiais su Adriana, bet ji nė vieno nepažinojo ir nebuvo nusiteikusi leistis į ilgas kalbas, tad ilgiau neužtruko nė prie vienų. Ne sykį atkreipė dėmesį, ir pastaruoju metu taip atsitikdavo vis dažniau, kad kai jos pašnekovai išgirsdavo, jog ji ištekėjusi, klausdavo, ar turinti vaikų. Kartais atsakydama pasijusdavo keistai. Atrodė, tarsi neturėti vaikų — kažkokia nesėkmė. Nesvarbu, kad ji dirbo reikšmingą darbą, nors jai tebuvo trisdešimt vieni. Turinčios vaikų moterys savimi didžiavosi, ir pastaruoju metu Adriana pasvarstydavo, ar tik ji gerokai neprarado dėl to, kad juodu su Stivenu nutarė niekuomet neturėti vaikų. Aišku, joks sprendimas nėra amžinas, juk nėra taip, kad ir jų apsisprendimo nebūtų įmanoma pakeisti, bet žinojo, kokia tvirta Stiveno nuostata tuo klausimu. Kaip tik dėl to, kaskart prisiminus vėluojančias mėnesines, jai širdį spustelėdavo baimė. Ir kasdien jos vėlavo vis smarkiau.

Jau tą popietę Adriana pagalvojo, kad reikėtų nusipirkti tokį namie atliekamą nėštumo testą, bet atrodė dar lyg ir ankstoka, ir nebuvo jokio reikalo taip jaudintis tik dėl to, kad jos mėnesinės kelias dienas užtruko... Bet o jeigu ji laukiasi? Stovėjo viena, stebėdama margą pobūvio minią. Kažkoks vyriškis stabtelėjo su ja pačiauškėti ir pasiūlė šampano, bet šnekėtis su juo Adrianai iš tiesų visai nerūpėjo. Ir kai tas nuėjo, ji staiga pradėjo karštligiškai svarstyti. O kas, jeigu ji iš tiesų laukiasi kūdikio? Ką ji pasakytų? Ką darytų Stivenas? Ar tai tikrai būtų taip jau siaubinga? O gal nuostabu? Gal jis klysta taip aršiai nusistatęs prieš vaikus? Ar jis ilgainiui susitaikytų su šia mintimi? O ji pati?.. Ar kūdikis trukdytų jos darbui? Ar jos karjera nutrūktų visiems laikams, ar ji galėtų grįžti į darbą po motinystės atostogų? Juk kitos moterys dirbo. Kitoms moterims tai neatrodė jokia pasaulio pabaiga. Jos juk ir vaikus gimdydavo, ir dirbdavo, ir tai neatrodo tokia jau nelaimė. Nežinojo, ką galvoti. Ir kol apie tai svarstė, šalia išdygo Stivenas.

— Baigta, — nusišypsojo.

— Kas, sandoris baigtas? — apstulbo. Buvo taip nugrimzdusi į savo mintis, kad jis ją išgąsdino netikėtai pasirodydamas šalia, ji krūptelėjo pasibaisėjusi, kad jis išgirs jos mintis ar atspės, apie ką ji galvoja.

— Ne, sandorio dar nesudarėme. Tačiau Maikas nori, kad pirmadienį su juo skrisčiau į Čikagą. Susitiksime su jais visiškai patyliukais, aptarsime savo ir jų požiūrį. Jei viskas gerai, o taip ir bus, kitą savaitę skrisiu vienas ir pristatysiu mūsų paslaugas.

— O, Stivenai, kaip nuostabu! — Regis, jis irgi taip manė, kai jinai jį pabučiavo. Jis leido sau išgerti dvi taures, spinduliuodamas nuo ausies iki ausies, palydėjo ją iki automobilio ir pasakė, kad kas nors pametės jį namo. Liepė jai negaišti ir nebegrįžti į pobūvį, nes ir pats neketino ilgai užtrukti. Ir kai Adriana nuvažiavo, jis vėl nuėjo prie namų šeimininko. Stivenui tai buvo fantastiškiausias vakaras.

Ne toks fantastiškas jis buvo Adrianai, kuri net ir stulbinančių Stiveno galimybių fone teįstengė galvoti apie viena — laukiasi ji ar ne. Ta mintis kankino ją per visas vakaro žinias, apie tai tegalvojo važiuodama namo. Paskui, ūmai suktelėjusi į šoną, privažiavo prie šaligatvio krašto, nusprendusi užeiti į per naktį atidarytą vaistinę. Stivenui nieko nereikia žinoti. Ji gali nieko jam nesakyti, bet staiga pati panoro išsiaiškinti... Gal ne šį vakarą, o kada nors netrukus. Jei dabar nusipirks šį testą, tai galės pasitikrinti bet kada, kai sukaups tam pakankamai drąsos. Gal padarys tai net ir tada, kai Stivenas bus Čikagoje.

Tad nusipirko testą, paprašė vaistininką įdėti į rudą popierinį maišelį, o šį įgrūdo giliai į savo odinę rankinę. Tada vėl sėdo į Porsche ir parvažiavo į namus.

Kai grįžo, Stivenas jau buvo namie, lovoj, beveik užmigęs, jo veide švietė visiškos palaimos išraiška. Jis neabejojo, kad keliauja į Čikagą sudaryti svarbiausio savo gyvenime sandorio.

PENKTAS SKYRIUS

Savo būste, žvelgdamas pro langą į šeštadienio nakties tamsą, Viljamas Tigpenas toli gražu netryško laime. Truputį dirbo, rašė, paskui nusipirko vakarienei maisto iš kinų restorano, paskambino vaikams į Niujorką ir, tiesą sakant, pasijuto vienišas. Jau buvo pirma valanda nakties, kai nusprendė surizikuoti ir paskambinti Silvijai į viešbučio kambarį Las Vegase. Gal bus grįžusi, o blogiausiu atveju juk visuomet galima palikti žinutę. Telefonas suskambėjo kokius šešis kartus, ir kai niekas neatsiliepė, Bilis lukterėjo, kol vėl išgirs operatoriaus balsą. Štai ir jis, prikimęs vyro balsas skamba taip, tarsi tas būtų ką tik prikeltas iš miego. Tepasakė: „Taip?“, Bilis laukė.

— Noriu palikti žinutę draugams iš keturi šimtai antro kambario.

— Čia keturi šimtai antras, — jau sugriaudėjo balsas, — ko tau reikia?

— Turbūt pataikiau ne į tą kambarį, atsiprašau, — bet staiga susigaudę.

— ...ar tau turi kas skambinti? — prikimęs balsas kreipėsi į kažką toliau, jie prislopintu šnabždesiu pasitarė pridengę telefono ragelį ranka, ir staiga pasigirdo Silvijos balsas. Beprotiškai susinervinusi. Verčiau būtų iš viso neatsiliepusi, bet, matyt, nesusivokė. Be to, žinojo, kad greičiausiai tai Bilis skambina iš Los Andželo.

— Sveikas... įvyko baisus nesusipratimas, — ėmė ji aiškintis, o Bilis vos nenusijuokė iš situacijos absurdiškumo. — Viešbutyje pamiršo rezervuoti dalį kambarių, tai mes keturiese viename. — Nuostabu. Istorija, verta jo muilo operos, o jis jos centre ir jaučiasi visai taip, tarsi stebėtų kažkieno kito, ne paties savo gyvenimą.

— Tai absurdiška, Silvija, kas, po velnių, vyksta? — jis riktelėjo it įniršęs meilužis, bet, net keista, visai ant jos nepyko. Jautėsi kvailai ir žinojo, kad turėtų būti įsiutęs, bet, tiesą pasakius, nebuvo. Tepasijuto kvailas ir nusivylęs... Juos siejo malonus lengvas ryšys, bet dabar jau aišku kaip dieną, kad jis nutrūko.

— Atsiprašau, Bili, dabar aš negaliu paaiškinti... Bet čia viskas susimaišė, aš... — ji verkė, o jis jautėsi kaip paskutinis kvailys jos klausydamasis. Pagavo ją nusikaltimo vietoje ir pats norėjo atsiprašyti už savo kvailumą.

— Gal pakalbėsim apie tai, kai grįši?

— Ar tu išmesi mane iš filmo?

Jis nuliūdo tai išgirdęs. Jam tikrai nebūdinga taip elgtis, ir jį įskaudino mintis, kad ji iki šiol to nežino.

— Tai visai nesusiję dalykai, Silvija, filmas čia visai niekuo dėtas.

— Gerai... Aš atsiprašau. Grįšiu sekmadienio naktį.

— Maloniai praleisk laiką, — tarė tyliai ir padėjo ragelį. Baigta. Tai niekuomet net ir neturėjo prasidėti. Bet prasidėjo, nes jis buvo tingus, o ji paranki ir tokia velniškai seksuali. Ji buvo pritrenkianti, to nepaneigsi, o dabar pritrenkinėjo kažką kitą. Bilis trumpam susimąstė apie tai, kad gal vyras užkimusiu balsu padarys ją laimingesnę negu jis. Jis tiek mažai savo gyvenime moterims tegalėjo pasiūlyti. Jis neskyrė joms pakankamai laiko. Dar mažiau norėjo būti įskaudintas, vėl pasmerkti save tokiam sielvartui, kokį patyrė tada, kai prarado Leslę ir vaikus. Tokie santykiai kaip su Silvija visuomet būdavo neįpareigojantys ir paprastai pasibaigdavo tokia pat scena kaip dabar. Kuris nors užsinorėdavo gyventi savo gyvenimą toliau, ir malonumai baigdavosi. Jis jau senokai žinojo, kad negali suteikti šiai merginai to, ko ji nori. Laiko. Tikro įsipareigojimo. Gal net meilės. Pasiūlyti jis tegalėjo tik truputėlį švelnumo, šiek tiek pramogos.

Dar apie ją pagalvojo stovėdamas ir žiūrėdamas į naktin į dangų, o tada išgėrė limonado į jos sveikatą. Nuėjo ir atsigulė galvodamas apie savo gyvenimą. Jautėsi vienišas. Liūdnas, kad viskas pasibaigė taip, vienu skambučiu į Las Vegasą.

Tą naktį ilgai gulėjo neužmigdamas, galvodamas apie pastarųjų savo gyvenimo metų moteris. Apie tai, kiek nedaug jis joms tereiškė, kokie beprasmiški buvo jų santykiai, kokie atsitiktiniai jų seksualiniai ryšiai, — ir prieš užmigdamas pirmą kartą po tiek metų ilgesingai pagalvojo apie Leslę, apie tą ryšį, kuris kažkada tarp jų egzistavo. Atrodė, tarsi visa tai vyko prieš keletą gyvenimų. Taip ir buvo. Jis abejojo, ar dar kada nors tai patirs. Gal lemta tai patirti vieną sykį gyvenime, jaunystėje. Gal tokia tikra patirtis ir nepasikartoja antrąkart, o gal pagaliau tai ir nesvarbu. Užmigo galvodamas ne apie Silviją, ne apie buvusią žmoną, bet apie savo berniukus, Adamą ir Tomį. Juk iš tiesų tik jie jam ir buvo svarbūs.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Sekmadienis prabėgo šurmulyje, ruošiantis Stiveno kelionei. Į pasiruošimus dar įsiterpdavo jo teniso partijos, tad Adriana nė neprisilietė prie to rudo maišelio, nugrūsto į rankinės dugną. Ji jam skalbė, gamino priešpiečius jam ir trims jo draugams, kurie žaidė du prieš du, ir beveik nieko su juo nešnekėjo, bet neatrodė, kad vyras tai pastebėjo. Vakare nuėjo pažiūrėti filmo. Ji negirdėjo beveik nieko, kas buvo kalbama, ir kai jie sėdėjo tamsoje skaitydami švediško filmo subtitrus, tegalėjo galvoti apie viena: ar ji laukiasi. Tai buvo beprotybė, kuri per paskutines dvi dienas visiškai ją užvaldė. Juk ne tiek daug dar tos mėnesinės ir vėluoja. Tik kažkodėl ją kankino keista nuojauta. Nepykino, kūnas tarsi ir nepasikeitė, nebent tiek, kiek paprastai prieš mėnesines. Krūtys mažumėlę padidėjo, kūnas šiek tiek patino, dažniau reikėjo į tualetą, bet niekas dar tiesiai nerodė jokios permainos. Tačiau vis viena ji tetroško, kad Stivenas kuo greičiau išvyktų. Norėjo, jog jis išvažiuotų toli, kad galėtų ramiai išsiaiškinti. Jai reikėjo žinoti, bet neabejojo, kad jei pasitikrins jam dar neišvykus, jis kažkokiu būdu sužinos, kas atsitiko. Neišdrįso to padaryti net jam išvažiavus į oro uostą. Kas, jei grįš? Jei ką nors užmirš? Ras ją čia vonioje su mėgintuvėliu, pilnu ryškiai mėlyno skysčio... jei ji laukiasi.

Vis dar netikėjo, kad jai galėjo taip atsitikti, beveik visą laiką jie laikydavosi visų atsargumo priemonių, bet buvo vienas kartas beveik prieš tris savaites... Visą dieną apie tai galvojo būdama darbe, jau Stivenui išvykus. O po šeštos valandos žinių parskubėjo namo, įžengė į butą, užlėkė į viršų ir išsidėliojo vonioje savo testą. Padarė viską, kaip buvo nurodyta, o tada susinervinusi sėdėjo žiūrėdama į žadintuvą miegamajame. Nepasitikėjo net rankiniu laikrodžiu. Jeigu skystis pamėlynuos, vadinasi... Laukti reikėjo dešimt minučių. Tačiau jau po trijų minučių viskas paaiškėjo.

Nereikėjo nė klausti, ar tai tikrai mėlyna, nekilo klausimų, ar skystis mėgintuvėlyje pakeitė spalvą... Jei... O gal... Kai pažvelgė, skystis buvo toks ryškiai mėlynas, suteikė tokį aiškų atsakymą, kad klausti nevertėjo. Stovėjo visiškai nuščiuvusi, o paskui atsisėdo ant tualeto dangčio, žiūrėdama į ryškiai mėlyną skystį mėgintuvėlyje. Bežiūrint visos abejonės išsisklaidė, ji suvokė, kad nepaisant to, ko Stivenas norėjo ar nenorėjo, kad ir kokie atsargūs jie buvo, kad ir ką jie sakė vienas kitam per visus šiuos metus, taigi nepaisant viso to, kai ji pažvelgė į mėgintuvėlį, akyse lėtai kaupiantis neišverktoms ašaroms, neliko nė menkiausios abejonės. Ji nėščia.

Kilo vienintelis svarbus klausimas — ką pasakys Stivenas. Neabejojo, kad jis susinervins, bet ar rimtai, ar ji jo triukšmavimą turėtų suprasti rimtai? O paskui gal jis apsigalvos? Pagaliau juk susitaikys su mintimi apie kūdikį? Nes jis juk nerimtai kalbėjo apie visas tas baisybes per pastaruosius trejus metus? Juk tikrai vienas mažulytis kūdikis negalėtų taip smarkiai visko pakeisti. Vos prieš penkias minutes sužinojo, kad laukiasi, bet jau galvojo apie jį kaip apie kūdikį, ji jau kovojo už jo gyvybę. Meldė, kad tik Stivenas leistų jį pasilikti. Juk galų gale jis negali priversti jos nusikratyti šio kūdikio. Jis juk protingas vyriškis, o kūdikis jo. Sėdėjo tualete užsimerkusi, ašaros lėtai ritosi skruostais. Ką jai dabar reikės daryti? Jautėsi laiminga, bet kartu bijojo galvoti apie tai, ką pasakys vyrui. Jis vis juokaudavo, kad jeigu ji sugalvotų pastoti ir kūdikį pasilikti, jis ją mestų. Bet jis juk nerimtai, o jeigu rimtai? Ką jai daryti? Aišku, Stiveno prarasti nenorėjo, bet kaip ji galėtų atsisakyti kūdikio?

Visa savaitė jai pavirto pragaru jaudinantis dėl to, ką pasakyti Stivenui, kai jis grįš namo. Kaskart, kai jis paskambindavo jai su vis labiau jaudinančiomis naujienomis apie savo susitikimus su IMFAC, Adriana šnekėdavo su juo vis labiau painiodamasi, vis labiau nuo jo nutolusi, vis smarkiau išsiblaškiusi, kol galop ketvirtadienio vakarą jis paklausė, ar viskas gerai. Su ja beveik nebuvo įmanoma susišnekėti, ir jis įsitikino, kad ji negirdėjo nieko iš to, ką jai pasakojo. Susitikimai vyko neįtikėtinai sėkmingai, rytojaus dieną jis turėjo grįžti į Los Andželą, bet kitą antradienį vėl skristi į Čikagą.

— Adriana, ar viskas gerai?

— Kodėl klausi? — Jam ištarus šiuos žodžius, viskas sustojo. Ką jis nori pasakyti? Gal jis žino? Iš kur jis gali žinoti?

— Nežinau. Tu visą savaitę kažkokia keista. Ar gerai jautiesi?

— Taip, aš sveika. Ne... Tiesą sakant, man siaubingai skauda galvą. Turbūt tai tiesiog stresas... Na, darbe. — Ir tikrai, keliskart ji pajuto šleikštulį, bet neabejojo, kad tai jos vaizduotė. Tačiau nėštumas nebuvo įsivaizduotas. Tikrai. Ji net pasitikrino dar sykį, kad būtų absoliučiai tikra.

Jo klausant, jos akyse ėmė kauptis ašaros. Norėjo, kad jis tuoj pat grįžtų namo, tada galėtų jam pasakyti. Norėjo, kad viskas greičiau baigtųsi, troško būti su juo atvira, troško, laukė jo žodžių, kad viskas bus gerai, kad ji gali nusikratyti įtampos ir laukti jų kūdikio. Kūdikio... Kaip nuostabu. Per kelias dienas jos gyvenimas visiškai apsivertė, tegalėjo galvoti apie viena — apie šį kūdikį. Iki šiol visuomet jautėsi visiškai patenkinta atsisakiusi perspektyvos kada nors auginti vaikus, atsisakiusi dėl jo, bet dabar buvo pasiryžusi apversti aukštyn kojomis visą savo gyvenimą dėl šito dar nepažįstamo kūdikio. Buvo pasiruošusi pakeisti jų būstą, gyvenseną, net savo darbą, jei prireiktų, užleisti poilsio kambarį, atsisakyti ramių naktų, jų nuo nieko nepriklausomo nerūpestingo buvimo. Vis dar išsigąsdavo apie tai pagalvojusi, jaudinosi dėl to, kaip atrodys gyvenimas pagaliau tapus motina, vis dar nuogąstavo, kad kažkokiu būdu ji viską sugadins, bet nepaisant viso šito žinojo, kad turi pamėginti.

Ketino penktadienį vakare važiuoti į oro uostą ir palaukti jo lėktuvo, bet teko vėlai vykti į darbą, tad sutiko jį tik jau grįžusi namo. Stivenas krovė daiktus iš lagaminų, žiūrėjo televizorių, klausėsi muzikos, visi namai vėl atgijo jam sugrįžus iš Čikagos. Jis sau niūniavo, kai ji įžengė, o išvydęs ją nusišypsojo.

— Sveikutė... Kur buvai?

— Kaip visada, darbe, — nervingai šyptelėjo, lėtai prisiartino prie jo, bet kai jis ją apglėbė, ji tvirtai įsitvėrė į jį, tarsi bijotų paskęsti trumpam paleidusi.

— Mieloji, kas atsitiko? — jis visą savaitę žinojo, kad kažkas įvyko, tik negalėjo tiksliau to atspėti. Dabar ji atrodė taip, tarsi viskas būtų gerai, bet staiga sunerimęs pagalvojo, gal kartais ją atleido iš darbo, o ji nedrįsta jam pasakyti. Kai taip nuostabiai klostosi jo paties karjera, gal ji tiesiog bijo prisipažinti. Na, jam iš tiesų jos būtų gaila, jei ji prarado šį darbą, nes tai tikrai buvo geras darbas. — Kas nors darbe? Kas? — nutilo išvydęs jos žvilgsnį. Nežinojo, kas tai, bet iškart suprato, kad įvyko kažkas rimto. Apglėbęs ją ranka, pasisodino šalia ant lovos, norėdamas paguosti, kaip tik mokėjo. Dabar tikrai galėjo ją paguosti, galėjo sau leisti, jo gyvenimas klostosi taip sėkmingai. Maikas jam jau pažadėjo, kad jei agentūra gaus šį IMFAC užsakymą, Stiveno laukia paaukštinimas. — Kas gi nutiko?

Žvelgiant į jį, jos akys prisipildė ašarų, valandėlę ji negalėjo prisiversti ištarti tų žodžių. Tai turėtų būti laimingiausia jų vedybinio gyvenimo akimirka, bet dėl viso to, ką jis anksčiau yra jai prišnekėjęs, ji, deja, tapo pačia baisiausia jų gyvenime.

— Gal tave išmetė iš darbo?

Pro ašaras nusijuokė purtydama galvą.

— Deja, ne. Kartais man atrodo, kad man tikrai palengvėtų. — Bet jis tuo nepatikėjo. Žinojo, kaip ji mėgsta savo darbą. Geras darbas. Tikrai.

— Ar tu sergi?

Šįsyk ji dar lėčiau papurtė galvą. Jos žvilgsnis sustingo nebylioje neviltyje.

— Ne, ne, — tada greitai įkvėpė melsdama, kad tik jis su tuo susitaikytų. — Aš nėščia.

Kambaryje stojo tyla, ji girdėjo besidaužant savo širdį, jo kvėpavimą, kai laikė ją apkabinęs, bet paskui ūmai atšlijo nuo jos, atsitiesė žiūrėdamas į ją su nebylia neviltimi.

— Tu juk nerimtai, Adriana, tiesa?

— Aš rimtai. — Žinojo, kad jį ištiks šokas. Ją taip pat jis ištiko, bet tai juk buvo garbinga klaida.

— Tai tu mane apgavai?

Ji rimtai papurtė galvą.

— Ne, neapgavau, tiesiog taip atsitiko.

— Kaip nepasisekė, — jo veidas sustingo ir žvilgtelėjus į jį ją apėmė baimė. — Ar tu tikra?

— Visiškai.

— Tai blogai, — tarė jis tyliai, su neapsakomo liūdnumo išraiška. — Ak, kaip aš apgailestauju, Adriana, kokia nelemta nesėkmė.

— Kažin, ar galima tai pavadinti nesėkme, — atsakė ji. — Žinai, juk mes irgi šiek tiek su tuo susiję.

Jis linktelėjo, gailėdamasis jos ir savęs.

— Na, matyt, kitą savaitę tau teks šituo pasirūpinti. — Jai kraujas sustingo žiūrint į vyrą. Kaip jam paprasta. Pasirūpinti šituo. Tačiau kai žvelgė į jį, jai tai neatrodė taip paprasta.

— Ką turi galvoje?

— Žinai, ką turiu galvoje. Mes juk negalime turėti kūdikio, dėl Dievo meilės, juk pati žinai.

— Kodėl? Ar yra kas nors, ko aš nežinau? Ar dėl kokių nors paveldimų ligų, ar planuojame keliauti į Mėnulį? Dėl kokios priežasties mes negalime turėti kūdikio?

— Yra viena netgi labai rimta priežastis, — staiga jis pasirodė nepalaužiamas. Juodu stovėjo vienas prieš kitą, akis į akį skirtingose miegamojo pusėse. — Mes juk seniai susitarėme, kad vaikų turėti nenorime. Ir maniau, kad mūsų nuomonės šiuo klausimu sutapo.

— Bet kodėl ne? Nėra jokios priežasties, kodėl negalėtume turėti vaikų, — žiūrėjo į jį maldaudama. — Mes abu turime gerus darbus. Mūsų gyvenimui nieko netrūksta. Iš savo pajamų nesunkiai galime išlaikyti kūdikį.

— Ar tu bent įsivaizduoji, kiek kainuoja išlaikyti vaikus? Išsilavinimas, drabužiai, gydymo išlaidos. Be to, būtų neteisinga, jeigu leistume į pasaulį ateiti netrokštamam kūdikiui. — Jis atrodė pasibaisėjęs, ypač dėl to, kad matė jos neįtikinęs. Adriana žinojo, koks nepalaužiamas jo požiūris dėl jo paties jaunystėje patirto skurdo, bet jų gyvenimas juk visiškai kitoks.

— Pinigai dar ne viskas. Mes juk turime laiko ir meilės, ir gražius namus. Ir vienas kitą. Ko dar reikia?

— Noro turėti vaikų, — tyliai atsakė jis, — o to aš neturiu. Niekad neturėsiu. Aš nenoriu vaikų, Adriana. Niekada nenorėjau, niekada nenorėsiu. Sakiau tai dar prieš susituokiant, ir jei tu dabar mane išduosi, aš tikrai to taip nepaliksiu. Turi nusikratyti... — sudvejojo, bet tik trumpam, — ...šituo nėštumu. — Jis nepavadino to kūdikiu.

— O jei aš nenoriu to daryti?

— Būsi kvailė, Adriana, jei to nepadarysi. Tu juk ir pati turi nemenkas karjeros perspektyvas, jei tik tinkamai nusiteiksi, bet jei turėsi kūdikį, tikrai nieko nepasieksi.

— Aš išeisiu atostogų pusei metų, o paskui vėl grįšiu į darbą. Taip daro daugelis moterų.

— Taip, ir galų gale palikusios savo darbus pagimdo dar du vaikus ir tampa namų šeimininkėmis, o galiausiai ima nekęsti už tai savęs ir savo vaikų, — jis balsu įvardijo pačius baisiausius jos nuogąstavimus. Tačiau ji vis vien manė, kad verta rizikuoti ir gimdyti. Tai kas, kad jie ne milijonieriai, kodėl viskas, po perkūnais, turi būti tobula? Kodėl jis negali suprasti, kaip ji jaučiasi?

— Manau, reikia šiek tiek apie tai pagalvoti prieš imantis kokių nors drastiškų priemonių, ko nors, dėl ko vėliau tektų gailėtis.

Ji turėjo draugių, kurios pasirinko abortą ir už tai savęs nekentė, kita vertus, reikia pripažinti, buvo ir tokių, kurios to nepasirinko. Bet Stivenas nesutiko.

— Patikėk manim, Adriana, — tęsė jis jau švelnesniu balsu, žengdamas arčiau jos, — nesigailėsi. Kai vėliau pagalvosi apie tai, pajusi palengvėjimą. Nes tai gali tapti rimta grėsme mūsų santuokai. — „Tai“ buvo jų kūdikis. Kūdikis, kurį ji jau pamilo per tas keturias dienas, kai sužinojo apie jo egzistavimą.

— Mes neleisime jam tapti grėsme mūsų santuokai. — Ašaros ėmė kauptis jai akyse, kai ji palinko prie jo. — Stivenai, prašau, neversk manęs to daryti...

— Aš neverčiu tavęs nieko daryti... — suirzęs aiškino jis, vaikštinėdamas po miegamąjį tarsi įkalintas žvėris. Jis pajuto grėsmę pačiai savo esybei, išsigando iki širdies gelmių. — Aš tik sakau, kad tai didžiulė nesėkmė, kad beprotybė tau net svarstyti, ar verta visa tai patirti. Mūsų gyvenimui iškilo pavojus. Dėl Dievo meilės, padaryk tai, ką turi padaryti.

— Kodėl reikia į visa tai šitaip žiūrėti? Kodėl tas kūdikis tokia baisi grėsmė? — ji nesuprato, kodėl jis yra toks priešiškas, niekuomet nesuprato. Į vaikus jis visuomet žvelgė tarsi į priešą, grasinantį grėsmingai įsiveržti.

— Neįsivaizduoji, kuo vaikai gali paversti tavo gyvenimą, Adriana. O aš žinau. Mačiau tai savo šeimoje. Mano tėvams visad visko trūko. Mano motina teturėjo vieną porą sumautų batų, vieną porą batų per visą mano vaikystę. Ji pasiūdavo viską, ką tik įstengdavo, ir mes dėvėdavome tai, kol nukrisdavo mums nuo nugarų. Knygų, lėlių ar žaislų mes neturėjome. Neturėjome nieko, išskyrus skurdą ir vienas kitą.

Jai buvo gaila vyro, tai turėjo būti baisu, bet juk jų gyvenimo realybė visai kitokia, ir kažkodėl jis atsisakė tai suprasti.

— Man gaila, kad tau teko tai patirti. Bet mūsų vaikams niekada nereikės taip gyventi. Mudu abu gerai uždirbame, turime pakankamai ir sau, ir kūdikiui, kad galėtume gyventi daugiau negu patogiai.

— Tai tu taip manai. O kaip mokykla? Kaip koledžas? Ar tu įsivaizduoji, kiek šiais laikais kainuoja Stanfordas? — o paskui, tarsi apviltas vaikas, pridūrė: — O kaipgi mūsų kelionė į Europą? Tokių dalykų mes jau nebegalėsime sau leisti. Mums teks visko atsisakyti. Ar tu tam tikrai pasiruošusi?

— Nesuprantu, kodėl tu visur įžiūri tokius kraštutinumus? O net jei mums ir reikėtų šio to atsisakyti, Stivenai, tai negi dėl šito nevertėtų?

Jis nieko neatsakė, bet jo akys viską išdavė. Jos bylojo, kad jam tikrai neatrodo, jog šitai ko nors verta.

— Bet kokiu atveju, mes juk nekalbame apie tai, kad ketiname turėti vaikų kada nors ateityje. Mes kalbame apie tą kūdikį, kuris jau čia. Tai visai kas kita. — Bent jau jai tai buvo kas kita, bet ne jam. Tiek buvo aišku.

— Mes kalbame ne apie kokį nors kūdikį. Kalbame apie nieką. Taškelį spermos, kuri palytėjo mikroskopinio dydžio kiaušinėlį. Ir tas taškelis yra mikroskopinė nieko galimybė. Tai klaustukas, galbūt galimybė ir niekas daugiau, galimybė, kurios nenorime. Nieko daugiau apie tai ir nereikia galvoti. Tau tereikia nueiti pas gydytoją ir pasakyti, kad tu jo nenori.

— Ir kas tada? — pajuto, kaip jo beklausant jai ėmė virti kraujas. — Kas tada, Stivenai? Jis tiesiog pasako: gerai, Adriana, tu nenori kūdikio, nieko baisaus, pasižymi mano atsakymą langelyje „ne“ ant nedidelio popieriaus lapelio? Ne visai taip. Jis išlupa jį iš manęs su siurbliu, iškrapšto mano gimdą skalpeliu, jis užmuša mūsų kūdikį. Štai ką jis padaro, Stivenai. Štai ką reiškia „pasakyk jam, kad nenori“. O svarbiausia, aš jo noriu, ir tu privalai apie tai pagalvoti. Tai nėra vien tavo kūdikis, jis ir mano, nori tu šito ar ne. Ir aš nesiruošiu juo nusikratyti vien dėl to, kad tu liepi, — ji ėmė raudoti su juo šnekėdama, bet Stivenas elgėsi taip, tarsi jos negirdėtų. Jis taip išsigando, kad tegalėjo elgtis tarsi suledėjęs. Iš siaubo jis sustingo. O Adrianą apėmė neviltis.

— Taigi, kaip suprantu, — tarė lediniu balsu, vėl žiūrėdamas į ją ir atsitraukdamas, — tu man sakai, kad juo nenusikratysi?

— Aš kol kas nieko tau nesakau, teprašau tavęs apie tai pagalvoti ir sakau, kad norėčiau jį pasilikti. — Ji nustebo pati sau prisipažinusi, kad jo nori. O kai prašė jo, kad leistų pasilikti, nuskambėjo taip, tarsi jie būtų šnekėję apie šuniuką, ne apie vaiką, ir jai pasidarė baisu.

Stivenas nelaimingas linktelėjo, paėmė jos ranką ir prisitraukė ją šalia savęs ant lovos. Staiga ji pajuto nebeįstengianti valdytis, ir kai jis ją apkabino, ji prapliupo raudoti.

Visas joje susikaupęs siaubas ir baimė, ir įtampa, ir jaudinimasis išsiveržė iš jos, pliaupė per kraštus taip, kad ji nebeįstengė liautis verkusi, tad gulėjo jo glėbyje ir raudojo, o jis ją glaudė prie savęs.

— Vargšė tu mano, man taip tavęs gaila, taip gaila, kad mums taip atsitiko... viskas bus gerai... pamatysi... vargšele... — Ji dorai nė negirdėjo, ką jis jai šnekėjo, bet džiaugėsi, kad jis ją glaudžia, gal jis apsigalvos šiek tiek apie tai pasvarstęs, ji tikėjosi, kad jis greičiausiai apsigalvos, bet ši kova su jo priešiškumu ją labai sekino emociškai.

— Man irgi gaila, — pagaliau tarė ji. Jis nušluostė jai akis ir ją pabučiavo. Ėmė glostyti jos plaukus, nubučiavo ašaras nuo blakstienų ir skruostų, paskui lėtai atsagstė jai palaidinukę ir nusmaukė šortus bei kelnaites žemyn, jai ant kulkšnių. Ji nuoga gulėjo šalia jo, o jis gulėjo gėrėdamasis ja. Jos toks gražus kūnas ir, jo įsitikinimu, subjauroti jį kūdikiu būtų nusikaltimas. Ji niekuomet jau neatrodytų taip pat, jis tai žinojo.

— Aš tave myliu, — tarė švelniai. Jis per daug ją mylėjo, kad leistų padaryti jai kažką tokio beprasmiško ir kvailo. Mylėjo ir save, jų gyvenimo būdą, viską, ko jie siekė ir pasiekė, ir įgijo, ir tikrai niekam jis neleis tuo rizikuoti, jau tikrai ne kažkokiam kūdikiui.

Jis ilgesingai ją pabučiavo, ji pabučiavo jį taip pat, manydama, kad pagaliau jis suprato, kaip ji jaučiasi. Ir jie mylėjosi tyliai ir švelniai. Tuo metu juodu pasijuto artimi, nustūmę į šalį nesutarimus, nes kiekvienas tikėjosi, kad kitas supras, kaip jis jaučiasi. O paskui jie ilgai gulėjo apsikabinę ir vėl pasibučiavo jausdamiesi daug artimesni.

Kai kitą dieną pabudo, jau buvo vidurdienis, ir Stivenas pasiūlė paplaukioti, ką jie ir padarė, kai nusiprausė po dušu ir papusryčiavo. Adriana buvo nusiteikusi ramiai, ji nieko nešnekėjo, kai juodu nuėjo prie baseino, laikydamiesi už rankų ir nuliūdę. Baseine maudydavosi visi butų komplekso gyventojai, bet šiandien čia nebuvo nė gyvos dvasios. Graži gegužės popietė, žmonės išvykę į paplūdimį, lanko draugus ar tiesiog guli nuogi savo balkonuose, kur jų niekas nemato, ir kaitinasi saulėje.

Stivenas plaukiojo ratais, o Adriana tik truputį paplaukiojo ir gulėjo prieš saulę snausdama. Ji daugiau nebenorėjo šnekėtis apie kūdikį, bent jau ne dabar. Tikėjosi, kad pagaliau jis nusiramins ir susitaikys, dabar, kai jau žino. Jai irgi reikės prisitaikyti, bet žinojo, kad Stivenui prireiks dar daugiau pastangų.

— Na, eisime namo? — pagaliau paklausė jis, jau po penkių. Visą popietę jie beveik nieko nešnekėjo, bet po ano emocingo susirėmimo praėjusią naktį Adriana tebesijautė išsekusi.

Nešnekūs grįžo namo. Kai Adriana maudėsi po dušu, Stivenas uždėjo UB40, ir jie klausėsi muzikos, kol Adriana pagamino vakarienę.

Adriana norėjo ramiai praleisti su juo vakarą. Jiems apie daug ką reikėjo pagalvoti, daug ką apsvarstyti.

— Kaip tu jautiesi? — paklausė jis, kai ji pagamino makaronų ir didelį dubenį žalių salotų.

— Gerai, tik pavargusi, — atsakė negarsiai, o jis linktelėjo.

— Kitą savaitę, kai susitvarkysi, pasijusi geriau. — Ji negalėjo patikėti savo ausimis ir nustebusi į jį pažiūrėjo.

— Kaip tu gali šnekėti tokius dalykus? — pasibaisėjo staiga suvokusi, kad jis visai nepersigalvojo. Jis buvo nepalenkiamas kaip ir anksčiau.

— Adriana, dabar tai tik fizinė problema, dėl jos nevykusiai jautiesi, tai pašalink ją. Ir viskas, negalvok apie ją kaip apie ką nors daugiau. — Ji negalėjo patikėti, kad jis šitoks bejausmis. Kad jis visiškai nesijaudina dėl jų kūdikio.

— Kaip bjauru! Ne, tai kur kas bjauriau nei bjauru, ir tu tai žinai. — Neketino tą vakarą vėl to minėti, bet kadangi jis jau apie tai prašneko, ji irgi netylės. — Tai mūsų kūdikis, dėl Dievo meilės. — Ji vėl prapliupo verkti, nors savęs už tai ir neapkentė. Ji paprastai neverkdavo, bet jis su lediniu savo abejingumu, reikalaudamas aborto, nustūmė ją iki šios ribos.

— Aš to nedarysiu, — ištarė ji staiga, paliko jų vakarienę ant virtuvės stalo ir nuskubėjo į viršų, į miegamąjį. Praėjo valanda, kol jis pagaliau užlipo į viršų pratęsti pokalbio. Ji gulėjo ant lovos, tad jis prisėdo šalia ir tyliai prabilo:

— Adriana, tu turi pasidaryti abortą, — ištarė ramiai, — jei brangini mūsų santuoką. Jei ne, viską sugriausi. — Ji jau suprato, kad nesvarbu, ką padarys, vis vien viską sugadins. Jei negimdys kūdikio, visą likusį savo gyvenimą jaus netektį, o jeigu gimdys, Stivenas turbūt niekad jai neatleis.

— Ne. Nemanau, kad sugebėsiu, — atsakė įsikniaubusi į pagalvę. Ji tai sakė nuoširdžiai. Aborto ji troško visų mažiausiai.

— Tau tik atrodo, kad negali. Jei nepasidarysi aborto, sugriausi mūsų santuoką, nebegalėsi dirbti.

— Man nerūpi šitas darbas. — Ir tiesa, palyginus su kūdikiu, dėl darbo ji nė kiek nesijaudino. Pati netikėjo tuo, koks svarbus per tokį trumpą laiką jai tapo šis kūdikis.

— Ne, tau tikrai rūpi tavo darbas. — Stivenui atrodė, kad ji per naktį tapo kažkokiu kitu žmogumi.

— Ne, nerūpi, bet aš nenoriu sunaikinti mūsų santuokos, — tarė liūdnai, atsigręždama į jį veidu.

— Galiu tau pasakyti vieną dalyką, kurį tikrai žinau, Adriana, — kūdikio aš nenoriu.

— Gal tu apsigalvosi, žmonėms juk taip atsitinka, — tarė ji viltingai, bet jis tik papurtė galvą.

— Ne, nenoriu vaikų. Niekada nenorėjau, niekada nenorėsiu ir tu juk pati manei, kad esi tos pačios nuomonės. Argi ne?

Ji sudvejojo, o paskui jam prisipažino tai, ko niekada nebuvo sakiusi anksčiau:

— Maniau, gal tu ilgainiui... Gal kada nors imsi galvoti kitaip. Na... jei niekuomet nebūtume turėję vaikų, tai būtų ir gerai, bet dabar... Maniau, gal... Nežinau, Stivenai, aš juk šito neprašiau. Tačiau dabar, kai jis jau čia, kaip tu gali jį šitaip išstumti iš mūsų gyvenimo nė kiek apie tai nepagalvojęs? — Tai buvo tikrai siaubinga.

— Dėl to, kad mūsų gyvenimo kokybė bus nepalyginti geresnė, jeigu aš taip padarysiu. Tu man daug svarbesnė už kūdikį.

— Užteks vietos abiem, — meldė ji, bet jis tik papurtė galvą.

— Ne, mano gyvenime abiem vietos nėra. Jame yra vietos tau ir niekam daugiau. Ir aš nenoriu varžytis su kūdikiu dėl tavo dėmesio. Mano tėvai, ko gero, neištarė vienas kitam nė dviejų žodžių per dvidešimt metų. Jie niekuomet neturėjo laiko, energijos ar emocijų. Jie buvo išsunkti. Iš jų nieko neliko, kol mes užaugome. Jie virto dviem išsunktais, pribaigtais senais negyvais žmonėmis. Ar tu šito nori?

— Vienas kūdikis šito tikrai nepadarys, — tyliai tarė ji, vėl jį maldaudama ir aiškiai nieko nelaimėdama.

— Aš neketinu rizikuoti, Adriana, — tarė jis žiūrėdamas į ją. — Nusikratyk juo. — Kalbant jo balsas drebėjo, o paskui jis ilgam nulipo žemyn, bėgdamas nuo jos, nuo kūdikio, kurį ji savyje nešiojo, grėsmės.

Ji ilgai apie tai mąstė laukdama, kada Stivenas vėl užlips aukštyn. Žinojo, kad jeigu ji nusikratys šiuo kūdikiu, svarbi jos sielos dalis bus visiems laikams prarasta.

SEPTINTAS SKYRIUS

Sekmadienis ir pirmadienis tapo pragaru dėl ginčų ir priekaištų, kuriuos vienas kitam svaidė. Ir antradienį šeštą ryto, prieš Stivenui išvykstant, ji pagaliau prapliupo isteriškai raudoti ir sutiko padaryti viską, ko jis nori. Adriana dvi dienas nebuvo darbe, ji nenorėjo prarasti mylimo vyro, net jei dėl to tektų atsisakyti kūdikio. Ji pažadėjo padaryti abortą, kol jis bus išvykęs, ir tądien tegalėjo gulėti lovoje ir verkti, kol ateis metas pusę penkių eiti pas gydytoją.

Surakinta siaubo ji visą tą popietę praleido lovoje, baimė pavirto siaubu jai rengiantis, ir kai išskubėjo iš buto, jai tesinorėjo bėgti nuo viso šito kuo toliau. Norėjo lėkti kuo toliau nuo visko, kas jai dėjosi, ką ji turėjo atlikti, nuo to, ko Stivenas iš jos tikėjosi, ji jautėsi esanti jam skolinga, jei brangina jųdviejų santuoką.

— Adriana, — pakvietė medicinos sesuo. Ji atsistojo neįstengdama nuslėpti, kaip nervinasi. Mūvėjo juodas kelnes, buvo apsivilkusi juodą palaidinę aukštu kaklu, apsiavusi juodus batus, tad dėl šviesios odos ir juodų plaukų atrodė nepaprastai niauriai.

Seselė nuvedė Adrianą į mažą kambarėlį, liepė jai nusirengti nuo liemens iki apačios, apsivilkti paciento marškinius. Buvo lankiusis čia anksčiau, bet anuos kartus, kai ateidavo pasitarti, kaip išvengti nėštumo ar per metinius patikrinimus, visa atrodė mažiau grėsminga.

Atsisėdo ant apžiūros kėdės. Su juoda šilkine palaidine, prisidengusi apatinę kūno dalį melsvais popieriniais marškiniais, pasikišusi po savimi basas kojas atrodė it maža mergaitė. Stengėsi negalvoti, ko čia atėjo, kas turi nutikti. Stengėsi sau priminti, kad daro tai dėl Stiveno, nes jį myli.

Pagaliau įėjo gydytojas, nusišypsojo pažvelgęs į jos duomenų kortelę ir ją pažinęs. Jam visąlaik patiko ši miela mergaitė.

— Kuo galiu jums šiandien būti naudingas, ponia Taunsend? — Jis buvo malonus senyvas vyriškis, greičiausiai jos tėčio amžiaus.

— Aš... — negalėjo prisiversti ištarti tų žodžių ir jis matė tik dideles akis pabalusiame veide. — Atėjau aborto. — Žodžiai nupleveno taip tyliai, kad jis vos išgirdo.

— Suprantu, — atsisėdo ant nedidelės besisukiojančios kėdutės, pažvelgė į jos kortelę. Ištekėjusi, trisdešimt vieni, geros sveikatos, sunku ką ir suprasti. Gal kūdikis ne jos vyro? — Ar tam yra ypatinga priežastis?

Skausmingai linktelėjo. Visu savo elgesiu rodė, kad nenori čia būti. Ir tai, kaip susisukusi sėdėjo ant kėdės, tarsi norėtų nuo jo apsisaugoti, ir kaip susigūždavo traukdamasi atgal kaskart, kai jis prisiartindavo, ir kaip šnekėjo, vos įstengdama ištarti žodžius. Jis matė daug nelaimės ištiktų moterų, kurios būtų padariusios nežinia ką, kad tik nusikratytų kūdikiais, kurių netroško, bet ši mergina tikrai ne iš jų. Jis galėjo lažintis, kad aborto ji nenori.

— Mano vyrui atrodo, kad dabar mums ne metas turėti vaikų.

Daktaras vėl linktelėjo, tarsi kuo puikiausiai suprastų.

— Ar yra kokių priežasčių, kodėl jam dabar taip atrodo, Adriana? Ar jis neteko darbo? Ar įtaria kokią ligą? — Bandė išsiaiškinti, kodėl ši moteris čia atėjo, ir be rimtos priežasties aborto jis tikrai nedarys. Legalu ar ne, bet moraliai jis vis viena atsako už savo pacientes. Tačiau į visus jo klausimus ji atsakė tik purtydama galvą.

— Ne, jis tiesiog... Jam tiesiog neatrodo, kad dabar metas...

— Ar jis iš viso nori vaikų? — Ji sudvejojo, tada vėl papurtė galvą, o akyse pasirodė ašaros.

— Ne, — vos išgirdo šnabždesį, — turbūt iš viso nenori. Jis buvo vienas iš penkių vaikų, jo vaikystė buvo nelaiminga. Jam sunku suprasti, kad viskas gali būti visiškai kitaip.

— Manyčiau, kad gali būti visai kitaip, juk turi puikų darbą ir, kaip suprantu, jo finansinė padėtis taip pat stabili. Kaip tau atrodo, gal vėliau jis galėtų apsigalvoti? — Ji liūdnai purtė galvą, o skruostais riedėjo ašaros, ir gydytojas paskubėjo pasakyti jai tai, kas, įtarė, turėtų ją mažumą nuraminti: — Šiandien aborto nedarysiu, Adriana, — ėmė kreiptis į ją vardu, vos tik suprato, kokia rimta padėtis. Formalumams dabar ne laikas, jai reikia bičiulio, ir jis norėjo jai padėti. — Pirmiausia noriu įsitikinti, kad tu tikrai laukiesi, kad tai ne kokia klaida. Ar tu jau pasitikrinai nėštumo testu? — Jis darė prielaidą, kad ji pasitikrino, kitaip nebūtų čia atėjusi.

— Taip, dukart pasitikrinau namuose, o mano mėnesinės jau porą savaičių vėluoja.

— Na, tai pagal mūsų skaičiavimus tu turėtum ketvirtą savaitę lauktis. Neabejoju, kad taip ir yra, bet mes netrukus dar patikrinsime, kad būtume tikri. O tada norėčiau, kad eitum namo ir viską apgalvotum, na, kad būtum iki galo tikra. Jei ir toliau tau atrodys, kad nori šį nėštumą nutraukti, gali ateiti rytoj. Na kaip, tinka toks planas? — Ji linktelėjo, jausdamasi ir sudirgusi, ir tarsi sustingusi. Jai atrodė, kad ši emocinė trauma, kurią tenka patirti, ją pribaigs. Tačiau gydytojas buvo švelnus ir malonus, patvirtino tai, ką ji jau žinojo, liepė jai eiti namo, pagalvoti, aptarti viską su savo vyru. Jam atrodė, jeigu ji taip tvirtai įsitikinusi, kad nenori atsisakyti kūdikio, ir jeigu tai paaiškintų vyrui, tas turėtų atsipeikėti. Iš kur jam žinoti, kad Stivenas dėl šito nusileisti neketino. Ir tą vakarą paskambinęs jis aiškiai suirzo išgirdęs, kad ji dar nepasidariusi aborto.

— Kodėl, po velnių, jis šiandien šito nepadarė? Dėl Dievo! Kam delsti?!

— Gydytojas nori, kad mes apgalvotume prieš padarydami ką nors neatšaukiama. Gal tai ir ne tokia jau bloga mintis. — Suvokimas to, ką ji rengėsi padaryti, prislėgė ją visu sunkumu. — Kada tu grįžti? — paklausė nerimastingai, bet, regis, Stivenas neišgirdo baimės jos balse, kai ji šito klausė.

— Ne anksčiau kaip penktadienį, o šeštadienio ryte mudu su Maiku žaisime tenisą. Gal tu su Nense norėtum prisidėti vėliau, tai sužaistume poromis. — Ji tiesiog negalėjo patikėti, kad jis tai sako. Arba jis visiškas beširdis, arba paprasčiausiai kvailas.

— Nesu tikra, kad šeštadienio ryte jau galėsiu žaisti tenisą, — sarkazmas jos balse nuskambėjo tiesiai ir grubiai.

— A, taip, tiesa... Užmiršau. — Užmiršo po dešimties sekundžių? Kaip jis gali taip greitai užmiršti? O pirmiausia, kaip jis gali sutikti, kad ji tai darytų?

— Man atrodo, kad tu taip pat turi dar sykį apie tai pagalvoti. Juk tai ne vien mano kūdikis, Stivenai, bet ir tavo. — Bet ji juto, kaip, jai tariant tuos žodžius, tarp jų vėl iškilo siena.

— Aš tau jau pasakiau, ką apie tai galvoju, Adriana, ir nebenoriu daugiau to svarstyti. Ir pasirūpink tuo, po velniais. Visai nesuprantu, kodėl tu turi laukti iki rytojaus. — Ji jam nebeatsakė, prislėgta jo pasakytų žodžių žiaurumo. Tarsi tas kūdikis jam kaip nors keltų grėsmę. Tarsi ji štai išdavė Stiveną, leisdama, kad šitai atsitiktų, ir dabar privalo bet kokia kaina šią klaidą ištaisyti, ir visai nesvarbu, ką turi išgyventi ji pati, kad šitai įstengtų įvykdyti.

— Aš tau rytoj vakare vėl paskambinsiu. — Adriana sulaikė kvėpavimą, ašaros ėmė graužti jai akis.

— Kam? Kad įsitikintum, jog aš tai padariau? — atrodė, kad širdis jai plyš, kai su juo atsisveikino galvodama apie tai, kad po keleto valandų jau bus per vėlu išgelbėti jų kūdikį. Visą naktį gulėjo lovoje verkdama ir galvodama apie vaiką, kurio niekuomet nepažins. Vaiką, kurį paaukos dėl savo vyro. Kitą dieną švintant ji tebegulėjo nemiegodama, jausdamasi taip, tarsi lauktų egzekucijos. Ji savaitei atsiprašė iš darbo, ir dabar tereikėjo tik nuvykti pas gydytoją ir prisiversti pasidaryti abortą.

Rengdamasi sau kartojo, kad tuoj paskambins Stivenas ir pasakys jai šito nedaryti. Bet jis nepaskambino. Namuose viešpatavo visiška tyla, kai ji išvyko, teįsispyrusi į basutes, džinsiniu sijonu ir senais marškinėliais, su kuriais dirbdavo namie. Atvyko pas gydytoją apie devintą valandą ryto, kaip jai buvo nurodyta, jei apsispręs vis dėlto pasirinkti abortą. Nuo pusiaunakčio buvo nieko nevalgiusi ir negėrusi, pasiruošusi tam, jei prireiktų anestezijos. Drebėdama ir išbalusi važiavo savo MG Vilširo bulvaru ir pas gydytoją atvyko penkiomis minutėmis anksčiau. Pasakė sesutei, kad ji jau čia, ir atsisėdo laukiamajame užsimerkusi, su dideliu akmeniu ant širdies, kurio, žinojo, nepamirš, kol gyvens. Pirmą kartą savo gyvenime pajuto, kad nekenčia Stiveno. Ūmai panoro jam kuo greičiau paskambinti, susirasti jį, kad ir kur jis būtų, liepti jam apsigalvoti, bet žinojo, kad tai beprasmiška.

Tarpduryje pasirodžiusi sesutė pašaukė ją vardu, nusišypsojo jai vesdama koridoriumi. Ji įvedė ją į šiek tiek didesnį kambarį ir šį sykį paprašė nusirengti visus drabužius, apsivilkti mėlynus marškinius ir atsigulti ant stalo. Šalia stovėjo grėsminga mašina, ir Adriana žinojo, jog tai vakuuminio išsiurbimo prietaisas. Pajuto, kaip jos gerklė išdžiūvo, kaip jos lūpos sulipo tarsi sudrėkinta servetėlė. Ji troško, kad tai kuo greičiau pasibaigtų, kad galėtų eiti namo ir pabandytų apie tai užmiršti. Žinojo, kad niekada daugiau gyvenime ji neleis sau pastoti. Tačiau kita jos dalis tebetroško išsaugoti šį kūdikį. Tai buvo beprotybė, ji stengėsi pasitelkti visas vidines savo jėgas tam, kad juo nusikratytų, bet dalis jos vis viena troško jį išlaikyti, nepriklausomai nuo to, kas atsitiks, ką sakė Stivenas ar kaip jis nervindavosi prisimindamas vaikystę.

— Adriana? — gydytojas kyštelėjo galvą pro duris ir pažvelgė į ją švelniai šypsodamasis. — Na, kaip tu? — Ji linktelėjo, bet negalėjo išlementi nė žodžio, tik žiūrėjo į jį, neįstengdama paslėpti savo siaubo. Jis įžengė į kambarį, uždarė duris ir tvirtai į ją prabilo: — Ar tu tikra, kad nori šitai daryti? — Ji vėl linktelėjo, akyse jai jau kaupėsi ašaros, ir tada ji prisipažindama papurtė galvą. Buvo susipainiojusi, išsigandusi ir visiškai nenorėjo čia būti. Norėjo būti namie su Stivenu, laukti jųdviejų kūdikio. — Tu neprivalai šito daryti. Neturėtum to daryti, jeigu nenori. Tavo vyras prisitaikys. Iš pradžių dauguma vyrų nervinasi taip, kaip jis, bet kaip tik jie labiausiai džiaugiasi, kai kūdikis gimsta. Noriu, kad apie tai pagalvotum, prieš ką nors darydama.

— Negaliu, — kūkčiojo ji, — aš tiesiog negaliu. — Ji nesislėpdama raudojo sėdėdama ant stalo.

— Ir aš negaliu, — nusišypsojo jis. — Eik namo ir pasakyk savo vyrui, kad nusipirktų cigarą ir pasidėtų jį iki, na... — jis vėl pažvelgė į jos kortelę, — tarkime, iki sausio mėnesio, o tada mes įteiksime jam gražuolį rubuilį kūdikį. Kaip tau tai atrodo, Adriana?

— Nuostabu, — nusišypsojo ji pro ašaras, ir senas malonus gydytojas apglėbė ja ranka per pečius.

— Eik namo, Adriana. Gerai pailsėk, išsiverk. Viskas bus gerai. Viskas bus geriau, nei galvoji. Tavo vyras nusiramins. — Patapšnojo jai per petį ir išėjo iš kabineto, kad ji galėtų apsirengti ir vykti namo su savo kūdikiu. Rengdamasi šypsojosi sau ir verkė, jautėsi taip, tarsi būtų nutikę kažkas nuostabaus. Jos pasigailėjo, ji net nežino kodėl, vien todėl, kad jos gydytojas buvo toks protingas, jog suprato, kad ji tiesiog to negali padaryti.

Ketino važiuoti namo, bet užuot vykusi ten pasuko į darbą. Jautėsi geriau negu bet kada per keletą pastarųjų dienų, norėjo pulti prie darbo ir užsimiršti ant rašomojo stalo suverstoje popierių krūvoje. Važiavo į studiją, vėjas kedeno jai plaukus, o ji giliai įkvėpė ir sau nusišypsojo. Gyvenimas staiga tapo nuostabus — ji turės kūdikį.

Įžengė į savo kabinetą spyruokliuojančiu žingsniu, bet jausdamasi taip, tarsi būtų ką tik nubėgusi penkiolika kilometrų. Šis rytas nebuvo pats lengviausias jos gyvenime, kelios paskutinės dienos irgi neatrodė lengvos, o dar jai teks ištverti pasiaiškinimą su Stivenu, kai tas grįš iš Čikagos. Tačiau bent jau dabar ji žinojo, ką daro. Pagaliau po visų tų dienų ji pajuto palengvėjimą ir gniuždantis slogumas tarsi išsisklaidė.

— Sveika, Adriana, — įpusėjus rytui pro jos duris įkišo galvą Zelda. — Viskas gerai?

— Puiku, kodėl klausi? — užsikišusi po pieštuką už kiekvienos ausies Adriana atrodė išsiblaškiusi, paprastai ji neateidavo į darbą su senais drabužiais, be kosmetikos.

— Na, jei jau tiesiai, tai atrodai ne itin puikiai. Tarsi būtum išsunkta. — Kaip tik taip ir buvo. — Kaip tu jautiesi? — Zelda buvo pastabesnė, negu Adriana tikėjosi. Ji teisi. Visa juk buvo taip siaubinga.

— Sirgau gripu, — nusišypsojo dėkinga, kad Zelda pastebėjo. — Bet jau pasveikau.

— Maniau, kad pasiprašei laisvos savaitės, — atidžiai į ją žvelgė tarsi svarstydama, tikėti ar ne, kad ji jau tikrai sveika. Bet Adriana atrodė laiminga, sėdėdama ir stropiai plušėdama savo kabinete tarp suverstų popierių.

— Staiga nusprendžiau, kad man labai trūksta darbo.

— Kvaištelėjusi, — nusišypsojo jai Zelda.

— Tikriausiai. Gal norėsi paskui išlįsti suvalgyti sumuštinį?

— Aišku, mielai.

— Tai užsuk, kada pati norėsi.

— Gerai, taip ir padarysiu. — Ji vėl išnyko, o Adriana ėmėsi darbo, jausdamasi geriau nei kada nors per visas tas dienas. Mintis apie kūdikį ją dar mažumėlę gąsdino, bet manė, kad prie to dar suspėsianti priprasti. Tai daug geriau nei ta alternatyva. Žinojo, kad nebūtų galėjusi gyventi tai įvykdžiusi, ir vis dar pyko ant Stiveno, kam jis vertė ją tai daryti. Svarstė, kaip jie atsigaus nuo tų emocinių žaizdų, kurių vienas kitam padarė per keletą paskutinių dienų, ar jie iš viso įstengs tai užmiršti. Tada vėl ėmėsi darbo, stengdamasi negalvoti apie vyrą. Vėliau nuspręs, ką jam pasakyti.

AŠTUNTAS SKYRIUS

O kitoje studijoje, buvusioje vos per koridorių, ant aukštos kėdės sėdėjo Bilis Tigpenas, šnekėjo su režisieriumi ir dejavo.

— Iš kur, po velnių, aš galiu žinoti, kur ji yra? Išsiregistravo iš viešbučio prieš savaitę. Nežinau nė su kuo ji. Nežinau, kur išsitrenkė. Juk suaugusi moteris, ir čia ne mano reikalas... kol ji nesujaukia mano serialo. Tada tai jau mano reikalas. Bet ir dabar aš nežinau, kur, po velnių, ji nusitrenkė.

Praėjusio sekmadienio naktį Silvija Stiuart negrįžo namo iš Las Vegaso. Ji išsiregistravo iš savo kambario viešbutyje pirmadienį ryte, lygiai prieš devynias dienas, kaip tvirtino viešbutyje, bet iki šiol nepasirodė darbe. Jau nežinodamas, ko griebtis, Bilis nuvyko į jos būstą patikrinti, bet ji nebuvo grįžusi namo.

Visą praėjusią savaitę jie pyškino pagalbinius scenarijus, bet be Silvijos visa jau ėmė atrodyti beviltiška.

Po kelių dienų jiems teks ją kažkuo pakeisti. Kaip tik tai Bilis ką tik pasakė režisieriui. Nė nepaskambinusi jiems ir nepranešusi, kas vyksta, ji aiškiai pažeidė savo kontrakto sąlygas.

— Jei nepasirodys iki rytojaus filmavimo, tau teks surasti man kokią nors kitą aktorę, — kalbėjo Bilis režisieriui ir vienam iš prodiuserio padėjėjų. Jau anksčiau tądien jie paskambino į vieną iš agentūrų, bet nebus lengva pakeisti Silviją nenuliūdinant žiūrovų.

— Ar visi gavo naują šios dienos medžiagą? — paklausė susiraukęs režisierius, žvelgdamas į tai, ką jam ką tik įteikė Bilis. Tai buvo visiškai naujas scenarijus. Akivaizdu, kad kol Silvijos nėra, Bilio vadovaujami autoriai pyškino dieną naktį. Jie nudirbo titanišką darbą — toliau rutuliojo istoriją išsiversdami be Silvijos. Seriale vienu metu skleidėsi tiek dramų, kad, tegul ir sunkiai, vis dar pavyko žiūrovus įtikinti, jog nieko baisaus, kad štai jau devynios dienos jie nematė Vonos Viljams. Ji tebebuvo kalėjime, kur ją uždarė už jos svainio įvykdytą nužudymą lygiai prieš devynias dienas, penktadienį.

Bilis buvo studijoje iki filmavimo, liko ir toliau, patenkintas tuo, kad visi puikiai tvarkosi su naujais siužeto posūkiais ir nauju scenarijumi. Kai filmavimas pasibaigė, jis visus pasveikinęs grįžo į savo kabinetą. Po pusvalandžio sekretorė susisiekė su juo per vidinį ryšį ir pranešė, kad kai kas nori su juo susitikti.

— Ar kas nors, ką pažįstu? Ar čia kažkokia paslaptis? — Jautėsi pavargęs po naktinio darbo, bet patenkintas, kad viskas vyko gerai. Aišku, jis suprato, kad dėkoti reikia puikiems aktoriams, dviem be galo talentingiems autoriams ir dieviškam režisieriui. — Kas ten, Betse?

Ilga pauzė.

— Panelė Stiuart.

— Mūsų Stiuart? Ta pati Stiuart, kurios ieškojome po visą Nevados valstiją? — susidomėjęs kilstelėjo antakius.

— Ta pati.

— Kuo greičiau ją įleisk. Nekantrauju pamatyti.

Silvija įžengė tą pačią akimirką, kai tik Betsė pravėrė duris. Įėjo tarsi išgąsdintas vaikas, atrodė dar gražesnė negu bet kada. Jos ilgi juodi plaukai buvo apkritę pečius tarsi Snieguolės, o akys, žvelgiančios į jį su atgaila, atrodė neapsakomo dydžio. Bilis kilstelėjo nuo kėdės jai įeinant į kabinetą ir žiūrėjo į ją tarsi išvydęs pamėklę.

— Kur, po velniais, tu buvai? — grėsmingai paklausė. Akimirką nežinodama, ko tikėtis, ji pravirko žiūrėdama į jį. — Aš krausčiausi iš proto, apskambinau visą Las Vegasą. Aktoriukai iš Mano namų pasakė, kad tu išvykai su kažkokiu vyru. Mes jau rengėmės skambinti į policiją ir pranešti, kad tu dingai. — Praėjusią savaitę jis nuoširdžiai dėl jos jaudinosi, išsigandęs dėl to, kas galėjo jai nutikti.

Ji kūktelėjo ir atsisėdo ant sofos, o jis ištiesė jai popierinių servetėlių.

— Aš atsiprašau.

— Taigi, ir atsiprašinėk. Kiek žmonių dėl tavęs jaudinosi. — Tarsi šnekėtų su vaiku, bet staiga lengviau atsiduso, kad bent jau viena prasme galės daugiau dėl jos nesijaudinti. — Kur tu buvai? — Pagaliau dabar, kai ji jau pasirodė, tai ir nebuvo taip svarbu, nieko baisaus jai neatsitiko. Kaip tik dėl to jis jaudinosi daugiausia. Las Vegase žmonėms yra atsitikę gana bjaurių dalykų. Ypač merginoms, kurios atrodė kaip Silvija Stiuart. O dar kai jos miegodavo su nepažįstamaisiais.

Bet ji tik žiūrėjo į jį ir verkė.

— Aš ištekėjau.

— Ką tu padarei? — bent kartą jis atrodė nustebęs. Nes bandydamas įsivaizduoti, kas jai galėjo nutikti, jis įtarinėjo viską, bet tik ne šitai. — Už ko? Už to vyruko, kuris tada naktį buvo kambaryje?

Ji linktelėjo ir vėl išsišnypštė nosį.

— Jis verslininkas, dirba drabužių pramonėj. Iš Naujojo Džersio.

— Dangau, — Bilis sunkiai susmuko šalia jos ant sofos, svarstydamas, ar jis iš viso kada nors ją pažinojo. — Kodėl taip padarei?

— Nežinau. Tik aš... Tu visada toks užsiėmęs, o aš jaučiausi tokia vieniša. — Jėzau Kristau. Dvidešimt trejų metų iš koto verčianti gražuolė rauda dėl to, kad jaučiasi vieniša. Juk pusė Amerikos moterų atiduotų dešinę ranką ir dar ką nors, kad galėtų atrodyti taip, kaip ji, o ji ištekėjo už drabužių gamintojo, kurio nė nepažinojo, su kuriuo tik praleido savaitgalį Las Vegase. Staiga Biliui dingtelėjo, ar tai tik ne jo kaltė. Gal jei jis nebūtų taip nekreipęs į ją dėmesio, jei jis nebūtų taip pasinėręs į savo serialą... Kokia pažįstama giesmelė. Juk tam tikra prasme ši giesmelė jau skamba nuo Leslės laikų. Tačiau negi jis už jas visas atsakingas? Negi tai tikrai jo kaltė? Kodėl jos paprasčiausiai negalėtų prisitaikyti prie jo gyvenimo būdo? Kodėl jos visos turi pabėgti ir padaryti kokią nors kvailystę? O dabar štai ši kvaiša ištekėjo už visiškai nepažįstamo žmogaus. Bilis žiūrėjo į ją nustebęs.

— Ką tu dabar darysi, Silvija? — nesitvėrė išgirsti.

— Nežinau, kitą savaitę persikelsiu į Naująjį Džersį, ką gi dar. Jo vardas Stenlis, jis turi grįžti į Niuarką iki antradienio.

— Negaliu patikėti, — Bilis atsirėmė galva į sofos atlošą ir ėmė juoktis. Po akimirkos jis jau nebegalėjo susitvardyti nekvatojęs. Betsė girdėjo jį net prie savo rašomojo stalo už jo kabineto durų ir pajuto palengvėjimą, kad jis bent negriaudėja. Jis retai bardavosi, bet sekretorė bijojo, kad Silvijos dingimas kaip tik ir paskatins jį pratrūkti. — Tu su Stenliu turi grįžti į Niuarką iki antradienio? Ar aš teisingai supratau?

— Na... — ji staiga susidrovėjo. — Lyg ir. Tik aš žinau, kad pagal sutartį turiu vaidinti seriale dar kitą sezoną. — Tiesą sakant, ji baiminosi, kad Bilis išmes ją iš filmo po to, kai tada naktį paskambino į viešbutį, ir apimta siaubo ištekėjo už Stenlio. Ji nė pati neįsivaizdavo, ką daranti, bet Stenlis elgėsi su ja nepaprastai maloniai, nupirko jai tikrai gražų žiedą su deimantu Las Vegase ir pažadėjo pasirūpinti ja Niuarke. Žadėjo surasti jai puikų modelio darbą, o jei norėsianti, tai galėsianti toliau tęsti aktorės karjerą Niujorke, tarkime, pasirodyti reklamose ar vaidinti muilo operose, jau ten. Prieš ją dabar vėrėsi visiškai nauji horizontai, ir tam tikra prasme ištekėti už žmogaus, dirbančio drabužių pramonėje Niuarke, nebuvo Silvijai Stiuart toks jau klaidingas ėjimas.

— Ką man daryti su kontraktu? — maldaudama žvelgė į Bilį, ir jis vos susivaldė vėl neprapliupęs juoktis. Visa tai buvo taip absurdiška, jis vos įstengė tvardytis. Tikrai negalėjo žiūrėti į tai rimtai. Ši situacija parodė, kad gyvenimas ypač mėgdžioja meną, ir jis tikrai dar nebuvo toks kvaištelėjęs, kad neįžvelgtų, kaip tai juokinga.

— Žinai, ką padarysi su savo kontraktu, Silvija? Duosi man dvi dienas, šiandien ir rytoj dar pasirodysi aikštelėje — vardan senų laikų, ir penktadienį mes tave nužudysime pačioje melodramatiškiausioje scenoje, kokią tik kada nors esi mačiusi. O tada keliauk sau laisva. Gali važiuoti namo į Niuarką su Stenliu ir gimdyti sau dešimt vaikų, jeigu tik pirmąjį jų pavadinsi mano vardu. Aš atleidžiu tave nuo kontrakto įsipareigojimų.

— Tikrai? — atrodė nustebusi, o jis patenkintas išsišiepė.

— Tikrai. Nes aš esu geras vyrukas ir pakankamai tave prikankinau dirbdamas kaip arklys ir nekreipdamas į tave jokio dėmesio. Aš tau skolingas, mieloji. Taigi atsilyginu. — Jis buvo jai dėkingas už tai, kad ji iš viso dar pasirodė. Tai leis jiems viską sklandžiai susieti. Džonas užmuš Voną dar vienoje serijoje, nes ta matė, kaip jis nužudė prekiautoją narkotikais. Ir tada jau saga toliau rutuliosis nuo ten iki begalybės. — Aš atsiprašau, mažyte, — švelniai tarė jis jai, ir sakė tai nuoširdžiai. — Deja, šiais laikais nesu toks jau puikus laimikis. Niekuomet nebuvau. Aš susituokęs su šiuo televizijos filmu.

— Na ir gerai, — Silvija pažiūrėjo į jį kone droviai. — Tai tu ant manęs nepyksti? Už tai, ką padariau... na, kad ištekėjau, noriu pasakyti?

— Ne, jei tu laiminga, — ir sakė tai nuoširdžiai.

Jos santykiai su Biliu tebuvo trumpalaikiai ir jie abu tai žinojo. Ir vienam, ir kitam tai iš tiesų nieko rimto nereiškė, kaip ji įrodė praleisdama savaitgalį Las Vegase su nepažįstamuoju, ir Bilis įtarė, kad kaip tik dėl to ji ten ir vyko.

— Tai ar man teks pabučiuoti nuotaką? — atsistojo Bilis, ji irgi, vis dar nustebusi, kad jis ją taip lengvai paleido. Ji tikėjosi, kad jis įsius, išmes ją iš serialo, nenutraukęs su ja kontrakto. Dabar, kai jis šitaip ją atleidžia, jai bus gerokai lengviau gauti darbą Niujorke. Ir dabar ji atsisuko į jį pasiruošusi aistringai jį apkabinti senų laikų vardan, bet jis švelniai pabučiavo ją į skruostą ir valandėlę pajuto, kad jam jos trūks. Tokia miela, tokia geraširdė, jam visuomet patiko ir jiems kartu buvo smagu. Jis ją pažinojo, jie buvo geri draugai, o dabar jis štai vėl vienišas. Bet būtų tikrai lengviau neprasidėti su vaidinančiomis seriale aktorėmis. Tai klaida, kurios jis tikrai daugiau nepakartos, visiškas piktnaudžiavimas padėtimi. Jo gyvenime tiesiog nebeliko moters, ir šiuo metu jis nė nežinojo, ar jam tai rūpi.

— Ką tu darysi su savo daiktais, kurie likę pas mane?

— Manau, reikėtų pasiimti. — Ji visai apie tai buvo užmiršusi. Nieko ten ypatingo, gal koks lagaminas drabužių, kuriuos buvo palikusi jo spintoje.

— Nori nuvažiuoti dabar?

— Gerai. Susitinku su Stenliu ketvirtą valandą vešbutyje Beverly Wilshire, bet iki tol dar turiu galybę laiko. — Jos balse dar išgirdo ir kitą užuominą, bet apsimetė, kad nepastebi. Jam tai jau baigta. Ką Silvija padarė, tą padarė, jokios pagiežos jis nejautė, bet daugiau jos irgi nebegeidė.

Jis išėjo su ja iš kabineto, neabejodamas, kad visi mano, jog jie vyksta pas jį greitai pasimylėti. Bet jis tik nusijuokė ir nuvežė ją į savo būstą, padėjo sumesti visus jos daiktus į dėžes, o tada nuvežė ją į jos namus.

— Nori užeiti? — liūdnai į jį žvilgtelėjo išsiimdama paskutines dėžes iš jo medinuko, bet jis tik papurtė galvą. Ir netrukus nuvažiavo. Šis skyrius jo gyvenime jau užverstas.

DEVINTAS SKYRIUS

Kai Adriana grįžo namo po šeštos valandos žinių, telefonas skambėjo, ji suskubo pastverti ragelį jau įsijungiant atsakikliui. Greitai sušneko į telefoną, išjungė atsakiklį, tada atsiliepė vis dar laikydama savo rankinę, laikraštį ir kelis pirkinius, kuriuos įsigijo vaistinėje pakeliui į namus. Ūmai sustingo išgirdusi Stiveno balsą.

— Ar viskas gerai? — balsas neramus ir įtemptas, ir ji iškart suprato kodėl. — Skambinu tau visą popietę, kodėl neatsiliepi? — Jis siaubingai nervinosi dėl jos visą dieną, skambino nuo pat vidurdienio, bet išgirsdavo tik atsakiklį. Apie septintą valandą jau visai paklaiko, prieš jai pagaliau įžengiant, tačiau jam nedingtelėjo paskambinti jai į darbą. Ji jam skambinti irgi nenorėjo. Jai reikėjo pagalvoti, kaip pasakyti jam, kad ji nepasidarė aborto.

— Nebuvau namie, — tarė ji kone atgailaujamai, suprasdama, kad jai teks greitai perjungti pavaras. Ankstų rytą ji susitaikė su viskuo, kas vyko jų gyvenime. Tačiau jis nežinojo, ką ji padarė, ir vis dar tikėjosi, kad žmona pasidarė abortą.

— Kur tu buvai? Ar tave visą dieną pralaikė pas gydytoją? Gal įvyko kas nors blogo? — jis klausinėjo išsigandęs ir jai jo pagailo, bet kartu negalėjo nepykti. Jis ryžosi palikti ją visiškai vieną kęsti tą abortą, stengėsi ją įtikinti, kad tai vieni niekai. Nors iš tiesų tai nebuvo niekai arba galėjo būti rimta. Dar ir dabar Adriana dėl to niršo.

— Nieko blogo neįvyko. — Ilga pauzė, begalinė tyla, ir ji nusprendė, kad iškart jam pasakys, nė neteikdama jokių vilčių. — Aš to nepadariau.

Akimirką nebylus netikėjimas, o paskui jis pratrūko į telefoną:

— Ką? Kodėl ne? Gal tau kas nors negerai, kad jis negalėjo to padaryti?

— Taip, — atsakė ji atsisėsdama. Staiga pasijuto be galo keistai, be galo pavargusi, staiga ją užplūdo tos emocijos, kurias ji visą dieną slopino, ir klausydama savo vyro pasijuto galutinai išsunkta. — Negerai man buvo tai, kad aš nenorėjau to daryti.

— Tai išsigandai? — pasibaisėjo jis, o dabar dar ir įsiuto, kas ją itin smarkiai nuliūdino, o dar labiau supykdė.

— Gali sakyti ir taip, jei nori. Aš nusprendžiau, kad noriu gimdyti mūsų vaiką. Dauguma vyrų pasijustų pamaloninti ar tuo patenkinti, pajustų kokias nors, na, žmogiškas emocijas. — Tačiau jie abu žinojo, kad šiuo klausimu Stivenas jokių žmogiškų emocijų neturi.

— Deja, aš nesu vienas iš tų vyrų, Adriana, aš nė kiek nesujaudintas ir nepamalonintas... Man atrodo, kad tu kvaiša. Ir dar aš manau, kad tu tai darai norėdama man už kažką atkeršyti, bet žinok, kad tau nepavyks, aš tikrai neleisiu to padaryti.

— Ką tu čia šneki? Paistai kaip koks pamišėlis. Čia juk ne kokia vendeta, dėl Dievo meilės, tai kūdikis. Pats žinai, mažas žmogelis, kurį sukūrėme tu ir aš, aprengtas melsvais ar rausvais rūbeliais, kartais paverkia. Dauguma žmonių prie to pripranta, jie nesielgia taip, tarsi jų gyvybei grasintų mafijos žudikas.

— Adriana, tavo juokeliai manęs visiškai nelinksmina.

— O man dar liūdniau dėl to, kad tavo tokios vertybės. Kas tau yra? Kaip tu gali mane dabar šitaip palikti ir paprasčiausiai tikėtis, kad aš nueisiu ir pasidarysiu abortą? Juk tai tikrai ne kokia nereikšminga procedūra, kaip tu tvirtini, tai nėra menkniekis. Tai netgi labai reikšminga. Tai be galo reikšmingas žingsnis... Ir viena iš priežasčių, kodėl nenoriu to daryti, yra tai, kad aš tave myliu.

— Paistalai, ir tu tai žinai, — jo balsas skambėjo taip, tarsi jam kilo pavojus, tarsi jį užspeitė į kampą, tarsi jį siaubingai gąsdina viskas, ką ji jam šneka. Adriana suprato, kad šios problemos telefonu jie neišspręs, o gal net ir susitikę. Jam tiesiog pirmiausia teks nusiraminti, suprasti, kad kūdikis nesiruošia sugriauti jo gyvenimo. Bet prieš tai jiems reikės liautis vienam ant kito pykus.

— Kodėl mums ramiai apie tai nepasišnekėjus, kai tu grįši namo? — bandė siūlyti ji protingai, bet dabar jis jau buvo įtūžęs.

— Nėra čia apie ką šnekėti, na, nebent tu grįši į protą ir pasidarysi abortą. Kol tu to nepadarysi, aš apie nieką neketinu su tavimi diskutuoti. Ar aišku? — Dabar jis jau rėkė ant jos, jo balsas telefone skambėjo tarsi pamišėlio.

— Stivenai, liaukis! Tvardykis! — ji bandė šnekėtis su juo tarsi su vaiku, kuris tapo nebevaldomas, bet jis jau buvo peržengęs ribą ir neįstengė nusiraminti. Stovėjo viešbučio kambaryje Čikagoje ir drebėjo iš įsiūčio.

— Nenurodinėk man, ką daryti, Adriana, tu mane išdavei!

— Aš tavęs neišdaviau, — ji kone nusijuokė, jo priekaištas nuskambėjo labai absurdiškai, bet, tiesą sakant, juokinga nebuvo. — Tai įvyko atsitiktinai. Aš nežinau, kaip tai įvyko, kas dėl to kaltas. Pagaliau tai nebesvarbu. Aš nekaltinu nei tavęs, nei savęs, nei ko nors kito. Aš tik noriu turėti kūdikį.

— Tu išprotėjai, tu pati nesuvoki, ką sakai. — Jis šnekėjo tarsi kažkoks jai visai nepažįstamas žmogus, bet ji užsimerkė ir stengėsi išlikti rami.

— Bent jau aš nepuolu į isteriją. Gal tu dabar paprasčiausiai apie tai pamiršk, o kai grįši, mes pasišnekėsime.

— Jeigu tu šituo nepasirūpinsi, neturiu tau daugiau ką pasakyti.

— Ką tai turėtų reikšti? — ji vėl atsimerkė. Jo balse pasigirdo keista intonacija, kokios anksčiau ji niekada nebuvo girdėjusi, kažkoks šaltis, kuris ją išgąsdino, ir jai teko sau priminti, kad čia tik Stivenas.

— Ką girdi, tą ir reiškia. Arba aš, arba kūdikis. Nusikratyk juo, Adriana. Dabar. Noriu, kad tu rytoj pat vėl eitum pas gydytoją ir pasidarytum abortą. — Trumpam jai širdį tarsi ranka spustelėjo, ji pagalvojo, negi jis rimtai, tačiau juk jis negali šito reikalauti rimtai.

Jis juk negalėtų priversti ją pasirinkti jo arba kūdikio, tai juk beprotybė. Ji žinojo, kad Stivenas tikrai neturi to galvoje.

— Mielasis, prašau... Nebūk toks... Aš negaliu ten grįžti... Negaliu, negaliu to padaryti.

— Privalai. — Jo balsas skambėjo taip, tarsi jis tučtuojau pravirks, ir ji norėjo jį apkabinti ir nuraminti, pasakyti jam, kad viskas bus gerai. Kada nors, kai kūdikis jau bus gimęs, jis pats juoksis, kad iš pradžių nervinosi. Tačiau dabar jis tiesiog apie nieką kitą negali galvoti. — Adriana, aš nenoriu kūdikio.

— Tu kol kas jo ir neturi. Kodėl tau dabar neatsipalaidavus, tiesiog keletui dienų apie tai neužmiršus. — Jautėsi galutinai išsekusi, bet ramesnė negu iki šiol, nes dabar jau buvo apsisprendusi.

— Aš neatsipalaiduosiu, kol tu juo nenusikratysi. Noriu, kad pasidarytum abortą. — Ji sėdėjo tylėdama, jo klausydama, pirmą kartą per beveik trejus metus neįstengdama jam suteikti to, ko jis norėjo. Nenorėdama ir negalėdama, o tai erzino jį dar smarkiau. Ji tiesiog negalėjo jam pažadėti, kad padarys tai, ką jis jai liepia.

— Stivenai, prašau... — ašaros staiga vėl susitvenkė jai akyse, pirmą kartą nuo ryto. — Negaliu. Negi tu nesupranti?

— Aš suprantu tik tai, ką tu darai man: piktybiškai, piktavališkai atsisakai paisyti mano jausmų. — Jis per daug gerai prisiminė, koks kiekvieną kartą prislėgtas atrodydavo tėvas, kai motina vėl pastodavo. Metų metus jis dirbo dviejuose darbuose, o paskui ėmėsi dar ir trečio, kol pagaliau, kokia malonė, pats visiškai susibaigė nuo cirozės. Iki tol jau visi vaikai paliko namus, o jo gyvenimas baigėsi. — Tau tas pats, kaip aš jaučiuosi, Adriana, tau aš nė velnio nerūpiu. Tu tenori savo sumauto kūdikio. — Dabar jis verkė, ir Adriana nesuprato, ką ji padarė. Ji stačiai neįstengė suprasti. Jis juk yra sakęs, kad kada nors vėliau jis galbūt ir norės turėti vaikų, kai jie jau bus „įsikūrę“, bet niekuomet neminėjo, kad jų nekenčia, niekada jai nesakė, kad jokiomis aplinkybėmis nesutiks jų turėti. — Na ką, gali sau turėti savo kūdikį, Adriana. Gali sau jį turėti... Tačiau tada neturėsi manęs... — jis raudojo į telefoną, jo klausydama ji taip pat ašarojo.

— Stivenai, maldauju... — tačiau jai nespėjus ištarti šių žodžių, jis metė ragelį, ir telefonas jos rankoje užtilo. Adriana negalėjo patikėti, kad jis šitaip skaudžiai sureagavo, šitaip įniršo, ir geras dvi valandas kankinosi svarstydama, kad gal jai vis dėlto reikėjo pasidaryti tą abortą. Jeigu jam tiek daug reiškia, jeigu tai kelia šitokią grėsmę visai jo esybei, kokią teisę ji turi versti jį turėti tą kūdikį? Tačiau kokią teisę ji turi nužudyti tą kūdikį vien dėl to, kad suaugęs vyras nepajėgia susidoroti su mintimi, kad taps tėvu? Juk Stivenas galėtų prisitaikyti, galėtų išmokti elgtis taip, kaip aplinkybės dabar reikalauja, ir netrukus jam paaiškėtų, kad Adriana myli jį nė kiek ne mažiau, gal net daugiau, o jo gyvenimas nesibaigė. Ne, priminė ji sau, — kūdikio ji atsisakyti negali. Vėl prisiminė, ką jautė eidama pas gydytoją pasiryžusi tam abortui, ir žinojo, kad šito padaryti tiesiog negali. Ji gimdys, o Stivenui tiesiog teks su tuo susitaikyti. Ji galės viena būti atsakinga už mažylį, o Stivenui reikės tik atsipalaidavus sau ilsėtis ir neleisti jam visiškai išdykti.

Ji taip bandė save raminti važiuodama į darbą vienuoliktos valandos žinių laidai. O kai grįžo namo po vidurnakčio, iškart įjungė telefono atsakiklį sužinoti, ar jis skambino, bet tuščiai. Ji vis dar nervinosi dėl šito ir kitą dieną, nuėjusi į darbą, tad paskambino į jo biurą ir paklausė, kokiu lėktuvu jis grįžta, ir viskas susiklostė kuo puikiausiai. Jis grįžta antrą valandą, tad ji turėjo pakankamai laiko nuvykti į oro uostą jo pasitikti ir vylėsi, kad jau iki šios dienos vakaro abu bus nusiraminę ir gyvenimas grįš į įprastas vėžes. Tokias įprastas, kokios jos dabar kurį laiką bus. Anksčiau ar vėliau jiems teks paprasčiausiai susitaikyti su tuo faktu, kad ji nėščia, kaip tenka ir kitoms poroms, kai jos perka lopšius ir įrengia vaikų kambarį, ir ruošiasi kūdikio gimimui. Jau vien nuo tos minties ji nusišypsojo, vykdama atgal į darbą ir stengdamasi negalvoti apie Stiveną.

Tą popietę visi stovėjo aikštelėje ir žiūrėjo, kaip nužudoma Silvija. Apsimetęs jos advokatu, Džonas aplankė ją kalėjime. „Vona“ atrodė be galo nustebusi, kai jį išvydo, o po kelių akimirkų, kai sargybinis išėjo ir paliko juos vienus kalėjimo kameroje, Džonas rankomis suspaudė jai kaklą ir Silvijos nebeliko. Ji skleidė nepaprastai įtikinamus garsus, kai Džonas ją smaugė. Tai buvo tobula scena, ir žiūrėdamas Bilis liko jais visais nepaprastai patenkintas. O kai filmavimas baigėsi, atėjo metas jiems atsisveikinti su Silvija ir staiga visi ėmė verkti. Silvija dirbo šiame filme jau metus, ir jie visi jos pasiges. Su ja buvo lengva dirbti, net kitos moterys, ir tos ją mėgo. Režisierius užsakė šampano, jis padavė popierinį puodelį ir Biliui, stovinčiam prie šoninės aikštelės linijos ir žiūrinčiam, kaip muilo opera tampa realybe. Stenlis stovėjo su visais ir nejaukiai dairėsi. Paskui Bilis pabandė nepastebėtas pasprukti, bet Silvija pamatė jį, jam nespėjus išeiti, tyliai priėjo prie jo ir pasakė jam kažką taip, kad kiti negirdėjo. Jis nusišypsojo ir kilstelėjo puodelį, o tada atsigręžė ir pakėlė jį į Stenlį.

— Geros kloties jums abiem, gero gyvenimo Naujajame Džersyje. Ir neužmiršk parašyti, — paerzino jis Silviją, pabučiavo ją į abu skruostus, o šioji vėl pradėjo verkti, žinodama, kaip smarkiai rizikuoja išvykdama su Stenliu. Šis išnuomavo baltą ilgą limuziną, kad nuvežtų juos nuo studijos iki oro uosto. Jie skrido naktiniu reisu į Niuarką tą pačią naktį, jos lagaminai jau buvo supakuoti ir sukrauti automobilyje. Ji jau buvo išsikrausčiusi ir iš namo. Ilgesingai žvelgė į Bilį, išeinantį iš aikštelės, bet šis neatsigręždamas nužingsniavo į savo kabinetą. Ši savaitė jam buvo labai ilga, bet galiausiai viskas baigėsi gerai, tad jis, tiesą sakant, planavo savaitgalį nedirbti, o atsipūsti. Kai Bilis iškart po filmavimo važiavo namo, Adriana jau buvo pakeliui į oro uostą. Tegalėjo galvoti viena — ką ji pasakys Stivenui.

Žiūrėdama, kaip vyras išlipa iš lėktuvo, iškart pastebėjo, kaip pasikeitė jo žvilgsnis, kai ją pamatė. Ėjo tiesiai prie jos netardamas nė žodžio, priešiškumo ir klausimų kupinomis akimis.

— Ko čia atėjai? — rėžė jai, vis dar įniršęs dėl jų pokalbio praėjusią naktį.

— Noriu tave parvežti, — atsakė ji švelniai. Pabandė paimti iš jo portfelį, paduoti jam ranką, bet jis nesileido.

— Nereikėjo tau to daryti. Verčiau būtum to nedariusi.

— Na, baik, Stivenai... Elkis garbingai...

— Garbingai? — Jis taip ir sustingo viduryje oro uosto. — Tu prašai manęs elgtis garbingai? O tu kaip su manimi elgiesi?

— Kaip aš su tavimi elgiuosi? Stengiuosi kaip įmanoma geriau susidoroti su tuo, kas nutiko. Tai nutiko mums abiem. Ir aš nemanau, kad elgiesi labai garbingai versdamas daryti tai, kas mane taip skaudina.

— Tačiau tai, ką darai tu, daug blogiau, — jis patraukė išėjimo link, o ji nusekė jam iš paskos, nesuprasdama, kur jis eina. Savo automobilį ji paliko garaže, o jis traukė link taksi aikštelės.

— Stivenai, kur tu eini? — Jis jau buvo išėjęs iš terminalo, pravėręs taksi dureles. — Ką tu darai? — Staiga ji išsigando. Jis elgėsi taip, kad ji jo nebepažino. Ji išsigando, nebesuprato, ką visa tai turėtų reikšti. — Stivenai... — Vairuotojas jau žiūrėjo į juos aiškiai susierzinęs.

— Aš važiuoju į butą...

— Aš irgi važiuoju. Kaip tik todėl čia ir atvykau.

— ...pasiimti savo daiktų. Išsinuomojau viešbutyje kambarį, kol tu grįši į protą. — Jis ją šantažuoja. Jis palieka ją iki tol, kol ji nusikratys kūdikiu.

— Dėl Dievo, Stivenai, prašau... — Bet jis trenkė taksi durelėmis tiesiai prieš ją ir pasakė vairuotojui adresą, po akimirkos taksi trūktelėjo ir paliko ją stovinčią ant šaligatvio, žiūrinčią ir netikinčią savo akimis, svarstančią, kur link krypsta jos gyvenimas.

Ji negalėjo patikėti, kad jis šitai daro, kad jis tikrai galėtų ją palikti. Bet kai parvyko į butą, jis jau buvo susipakavęs tris lagaminus, dvi teniso raketes, savo golfo reikmenis ir dar vieną lagaminą prisigrūdęs popierių.

— Negaliu patikėti, kad tu tai darai, — žiūrėjo ji vis dar apstulbusi. — Ne, tu juk nerimtai.

— Aš rimtai, — atsakė šaltai, — net labai. Duodu tau tiek laiko apsigalvoti, kiek nori, gali paskambinti man į darbą. Grįšiu, kai nusikratysi kūdikiu.

— O jei nenusikratysiu?

— Atvyksiu pasiimti likusių savo daiktų, kai tu man praneši.

— Taip paprastai? — kažkur giliai viduje kažkas užsidegė, bet kita jos dalis tenorėjo įlįsti į kokią nors skylę ir numirti. Tačiau kai žvilgtelėjo į vyrą, jos siaubo nebuvo matyti. — Elgiesi kaip visiškas beprotis. Tikiuosi, tu tai žinai.

— Ne, aš to visiškai nežinau. Ir jei aš gerai suprantu, tai tu sugriovei bet kokį šios santuokos pasitikėjimo ir padorumo pagrindą.

— Nešiodama mūsų kūdikį?

— Priešindamasi tam, kuo, kaip puikiai žinai, esu iki širdies gelmių įsitikinęs. — Jis laikėsi taip įsitempęs, taip pabrėžtinai oficialiai, jog ji panoro jam trinktelėti.

— Gerai, aš juk žmogus. Aš pasikeičiau. Bet tikiu, kad mes susidorosime. Mes juk tiek daug galime vaikui duoti. Ir manau, kad kiekvienas taip pasakys, na, kalbant apie tai, ko vaikui paprastai reikia.

— Aš nenoriu vaiko.

— O aš nenoriu aborto vien todėl, kad tau atrodo, jog tu nemėgsti vaikų ir nenori, kad jie sutrukdytų tavo kelionei į Europą.

— Tai žema, — jis atrodė nežmoniškai įžeistas. — Kelionė į Europą čia visiškai niekuo dėta. Kalbame apie bendrą paveikslą. Kūdikis sugriaus tą mūsų gyvenimo būdą, kurį kurdami taip sunkiai dirbome, o ir aš neketinu to atsisakyti dėl kažkokios užgaidos ar vien todėl, kad tu bijai pasidaryti abortą.

— Aš nė kiek nebijau, po perkūnais! — sušuko ji. — Aš noriu kūdikio. Ar tu dar iki šiol šito nesupratai?

— Aš tesupratau, kad tu tai darai norėdama man už kažką atkeršyti, — jo požiūriu, tai buvo galutinė išdavystė, visiškas išsižadėjimas.

— Kodėl aš turėčiau kažką panašaus daryti? — paklausė ji, o jis dar sykį patikrino spintą, ar nepamiršo ko nors, ką norėjo pasiimti.

— Nežinau, šito man kol kas nepavyko išsiaiškinti, — atsakė.

— Ar tu man iš tiesų sakai, kad jeigu aš pasilieku kūdikį, tu visam laikui mane palieki? — Jis linktelėjo ir tai darydamas žiūrėjo jai tiesiai į akis. Adriana teįstengė papurtyti galvą ir prisėsti ant laiptų į viršų, kol jis išsinešė į lauką savo lagaminus. — Tu tikrai mane palieki, tiesa? — Ji vėl pravirko žiūrėdama, kaip jis imasi savo lagaminų, neįstengdama patikėti, kad jis tikrai ją palieka, bet jis tai ir darė. Po dvejų su puse santuokos metų jis išeina, palieka ją dėl to, kad ji laukiasi jo kūdikio. Sunku patikėti, dar sunkiau tai suprasti, bet kai ji žvelgė į jį netikėdama, jis nunešė į automobilį paskutinį savo lagaminą ir sugrįžo dar kartą žvilgtelėti į ją iš tarpdurio.

— Pranešk man, ką nuspręsi. — Jo akys ledinės, veidas visiškai ramus, o ji raudodama artinosi prie jo.

— Prašau, nedaryk šito... Aš būsiu gera... Pažadu... Aš neleisiu jam net verkti... Stivenai, prašau... Neversk manęs jo atsisakyti... Ir nepalik manęs... Man tavęs reikia... — Ji pripuolė prie jo kaip vaikas, bet jis žingtelėjo atgal, tarsi ja bjaurėtųsi, ir tai dar labiau ją išgąsdino.

— Valdykis, Adriana. Tu juk gali pasirinkti. Viskas priklauso nuo tavęs.

— Ne, negaliu, — ji raudojo nesivaldydama, — tu prašai padaryti tai, ko aš negaliu.

— Gali daryti viską, ką tik nori, — ištarė jis jai šaltai, o tada ji grįžtelėjo į jį su įniršiu akyse.

— Bet tu irgi gali. Galėtum prisitaikyti, jeigu norėtum.

— Tai ir svarbiausia, — tarė jis žiūrėdamas į ją. — Aš tau jau pasakiau, Adriana, kad aš nenoriu. — Jis paėmė savo teniso raketes, o tada, paskutinį kartą į ją žvilgtelėjęs, bet neištaręs nė žodžio, uždarė paskui save duris. Adriana stovėjo žvelgdama į tą vietą, kur jo ką tik būta. Sunku patikėti, bet jis iš tiesų šitaip su ja pasielgė. Jis ją paliko.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Kai pabudo šeštadienio rytą, neužuodė kepamo kumpio. Jos nelaukė padėklas su pusryčiais nei mylinčių rankų iškeptas omletas. Jokių malonių kvapų, mielų garsų, draugiško triukšmo. Nieko nesigirdi. Tyla. Adriana viena. Ir, vos pabudo, tas suvokimas it sunkus akmuo prislėgė širdį. Sukrutėjo lovoje jo ieškodama ir tada staiga prisiminė. Stivenas juk ją paliko.

Praėjusią naktį nėjo į naktinių žinių laidą, paskambino, kad serga. Jautėsi per daug suniokota, kad galėtų kur nors eiti, tad tik gulėjo ant lovos ir verkė, kol pagaliau neužgesinusi šviesos užmigo. Paskui pabudo trečią paryčiais, nusimetė drabužius, užgesino šviesas ir apsivilko naktinius marškinius. Rytą atsibudusi pasijuto lyg alkoholikas po poros savaičių daugiadienio gėrimo. Akys užtinusios, burna išdžiūvusi, gerklėje gumulas, visas kūnas tarsi sudaužytas. Kokia siaubinga naktis, siaubinga savaitė. Tiesą sakant, visos tos dešimt dienų nuo tada, kai sužinojo, kad laukiasi, buvo tarsi koks pragaras. Tačiau jis vis dar paliko jai pasirinkimą. Ji vis dar gali pasidaryti abortą, tada jis sugrįš, bet jeigu ji tai padarys, kokie bus jų santykiai? Abipusis niršulys, pyktis, pagaliau virstantis neapykanta. Žinojo, kad jeigu dėl jo atsisakys kūdikio, tai galiausiai ims Stiveno nekęsti, o jeigu neatsisakys, tai jis amžinai jos neapkęs.

Per vieną trumpą savaitę jie įstengė sunaikinti tai, kas Adrianai atrodė gana sėkminga santuoka.

Ji ilgai gulėjo lovoje, galvodama apie Stiveną, svarstydama, kas privertė jį šitaip pasielgti. Matyt, jo vaikystės prisiminimai buvo daug šiurpesni, negu ji kada nors įsivaizdavo, ir ta patirtis jį rimtai traumavo, ne vien tik atgrasė nuo minties kada nors ateityje turėti vaikų. Matyt, tokia jo nuostata nepasikeis per naktį, jeigu iš viso kada nors pasikeis. Jam reikėtų labai jau trokšti šį įsitikinimą pakeisti, o to jis nenorėjo.

Vėl suskambėjo telefonas, nevilties pagauta ji maldavo, kad tai būtų Stivenas. Jis atsitokėjo, apsigalvojo, jis nori jos, nori kūdikio... Pakėlė ragelį, bet iškart nusivylė. Mama. Ji paskambindavo kartą per keletą mėnesių, ir Adriana šnekučiuodamasi su ja jau senokai nebejuto jokio džiaugsmo. Jų pokalbiai dažniausiai sukdavosi apie nuostabiuosius jos sesers laimėjimus, kurie, Adrianos akimis, nebuvo labai dideli, ir dažnai būdavo sodriai atausti nemaloniomis užuominomis apie Stiveną. Dažniausiai mama be ypatingų užuolankų išvardydavo tai, ko nepadarė ar ką ne taip padarė Adriana. Ji neskambino, užmiršo tėčio gimtadienį, tėvų tuoktuvių metines, ji persikėlė į Kaliforniją, ištekėjo už vyriškio, kuris jiems nepatinka, ir dar pablogino padėtį neįstengdama pagimdyti vaikų. Bent jau motina liovėsi klausinėjusi, ar ji su Stivenu lankėsi pas gydytoją.

Adriana patikino ją, kad viskas gerai, pasveikino su Motinos diena, kuri buvo prieš savaitę, suprasdama, kad ir vėl ją apvylė; paaiškino motinai taip smarkiai dirbusi, kad užmiršusi, kokia diena. Žinoma, to fakto, kad pati turėjo bėdų, nepaminėjo.

„Kaip tėtis?“ — pasiteiravo ji, bet tik išgirdo, kad tėtis sensta, o štai jos sesers vyras ką tik įsigijo Cadillac, tarp kita ko, kokį automobilį vairuoja Stivenas? Porsche? Kokia tai mašina? A, užsienietiškas automobilis, o negi Adriana dar tebevairuoja tą juokingą automobiliuką, kurį turėjo dar koledže? Mama prisipažino sukrėsta, kad Stivenas nenuperka jai padoraus automobilio. Jos sesuo šiuo metu turi du automobilius, Mustang ir Volvo. Tai buvo pokalbis, skirtas sudirginti Adrianą visais įmanomais būdais, ir jis savo tikslą pasiekė. Adriana tepasakė, jog viskas gerai, jog Stivenas išėjęs žaisti teniso. Kaip būtų nuostabu turėti motiną, kuriai galėtų išsiverkti, kuri ją padrąsintų. Tačiau motinai terūpėjo suskaičiuoti įvarčius, taigi išgirdusi pakankamai bei paprašiusi perduoti Stivenui jos „geriausius linkėjimus“, ji padėjo ragelį, savo skambučiu nesuteikusi Adrianai nė menkiausios paguodos.

Paskui telefonas suskambėjo dar sykį, bet šįkart Adriana neatsiliepė. Ji klausėsi atsakiklio ir išgirdo, kad tai Zelda, tačiau nežinojo, ar nori šnekėtis net ir su ja. Tetroško būti viena ir atsigauti. Vienintelis žmogus, su kuriuo ji tikrai norėjo šnekėtis, buvo Stivenas, bet jis visą dieną neskambino. Taigi tą vakarą Adriana sėdėjo vieniša, vilkėdama jo chalatą, susirietusi priešais televizorių, gailėdama savęs ir verkdama.

Vėl suskambo telefonas, negalvodama stvėrė ragelį. Zelda skambino iš darbo norėdama kažko paklausti, bet ji netruko suprasti, kad nutiko kažkas negerai. Adrianos balsas pasigirdo kaip iš po žemių.

— Tu sergi?

— Galima sakyti, kad taip... — sumurmėjo ji, gailėdamasi, kam atsiliepė. Atsakė į Zeldos klausimus apie darbą, bet šioji delsė, tarsi norėtų paklausti dar sykį, kas jai yra. Pastaruoju metu ji jautė, kad Adrianą prislėgė kažkokios bėdos.

— Gal galiu tau kuo nors padėti, Adriana?

— Ne, man... — Adrianą sujaudino jos klausimas, — viskas gerai.

Kitame gale nuskambėjo malonus Zeldos balsas:

— Iš tavo balso nepasakysi. — O savo laido gale Adriana klausydama jos verkė.

— Taigi, — sušniurkštė garsiai į telefoną, jausdamasi kvailai, kad staiga taip praskydo, bet tiesiog nebeįstengė daugiau apsimetinėti. Buvo per sunku, o dabar, kai jis ją paliko, ir per daug baisu. Ji vis dar netikėjo, kad jis šitaip pasielgė, troško, kad kas nors ją paprasčiausiai apkabintų. — Na, gal ir ne viskas taip jau gerai, — nusijuokė ji pro ašaras, springdama rauda, ir Zelda sau spėliojo, kas įvyko. Tada Adriana nusprendė jai išsipasakoti. Niekam daugiau to pasakyti ji negalėjo, o su Zelda visada per visus tuos metus, kai sykiu dirbo, draugiškai sutardavo. — Mes su Stivenu... jis... mudu... jis mane paliko... — paskutiniai žodžiai išsprūdo kone kaip cyptelėsimas, ji vėl prapliupo verkti ir Zeldai jos pagailo. Ji tai jau žinojo, kaip tokie dalykai gali pribaigti. Buvo patyrusi tai anksčiau, ir kaip tik todėl dabar bendravo tik su jaunais vaikinais. Ji norėjo smagiai praleisto laiko, linksmybių, o ne sielvarto ir širdies sopulio.

— Užjaučiu tave, Adriana, tikrai labai užjaučiu. Gal galiu tau kaip nors padėti?

Adriana papurtė galvą, o skruostais jai tekėjo ašaros.

— Ne, aš kaip nors. — Bet kada... ir ar iš viso jis pareis? Ji maldavo, kad jis atsitokėtų.

— Na aišku, tu kaip nors, — drąsino ją Zelda. — Žinai, nors ir atrodo, kad mes be jų negalime gyventi, paprastai visuomet išgyvename. Po šešių mėnesių gal džiaugsies, kad tai įvyko. — Bet nuo Zeldos žodžių ji tik dar smarkiau pravirko.

— Abejoju.

— Palauk, pamatysi, — ji šnekėjo įsitikinusi, bet Adriana žinojo ir tai, ko toji nė neįtarė. — Po šešių mėnesių gal jau būsi užmezgusi aistringą romaną su kuo nors, ko iki šiol dar nebuvai nė sutikusi.

Ir staiga klausydama šių jos žodžių Adriana ėmė juoktis. Ne, šis vaizdas tikrai buvo komiškas. Po šešių mėnesių jos nėštumas bus daugiau nei septintas mėnuo.

— Abejoju, — vėl išsišnirpštė nosį ir atsiduso.

— Iš kur gali taip tiksliai žinoti?

Ir tada Adriana vėl surimtėjo.

— Nes aš nėščia. — Trumpa tyla kitame gale, Zelda stengėsi suvokti, ką ji pasakė, ir tada pasigirdo ilgas tylus švilptelėjimas.

— Tada, žinoma, viskas visai kitaip. O jis žino?

Adriana susvyravo, bet tik trumpam. Jai reikėjo su kažkuo išsišnekėti, Zelda buvo supratinga ir gudri, o Adriana žinojo, kad gali ja pasitikėti.

— Kaip tik todėl ir išėjo. Jis nenori vaikų.

— Sugrįš, — jau įsitikinusi pareiškė Zelda. — Tai tiesiog jo reakcija. Jam tikriausiai baisu. — Ji buvo teisi. Stiveną apėmęs siaubas, bet Adriana jau abejojo, kad jis kada nors galutinai atsitokės. Ji norėjo, kad jis tai padarytų, troško šito labiau už viską pasaulyje, bet buvo sunku atspėti, ką jis padarys. Juk tai tas pats žmogus, kuris išėjo iš namų, paliko tėvus ir niekuomet nė nežvilgtelėjo atgal. Tiesą sakant, ji tikrai žinojo, kad jis niekuomet jų net nepasiilgsta. Kai jis ką nors nuspręsdavo, pajėgdavo nutraukti virkštelę, kurią kažkada brangino, ypač jei to reikalaudavo jo tikslas.

— Tikiuosi, kad tu teisi, — vėl atsiduso Adriana, (traukdama oro ir vis nesiliaudama kūkčioti tarsi verkiantis vaikas. Tada prisiminė dar kai ką. — Neprasižiok tik niekam darbe. — Ji toli gražu nebuvo pasiruošusi paskelbti naujienas visiems. Pirmiausia norėjo užbaigti derybas su Stivenu. Būtų paprasčiau, jeigu jis sugrįžtų ir viskas nurimtų prieš kam nors pranešant, kad ji turės kūdikį; ji nenorėjo, kad darbe nervintųsi galvodami, ar ji išeis, ar ne.

— Niekam nieko nesakysiu, — paskubėjo užtikrinti ją Zelda. — Ką tu darysi, mesi darbą ar imsi atostogas?

— Nežinau, dar nenusprendžiau, gal imsiu atostogas. — Tačiau jeigu Stivenas negrįš? Jeigu ji liko viena? Kaip ji įstengs dirbti ir rūpintis kūdikiu? Apie tai ji dar nė nepradėjo galvoti. Tačiau nesvarbu, kiek pastangų tai pareikalaus, ji pasiryžusi tai padaryti.

— Na, turi laiko. Ir tu teisi. Niekam nieko nesakyk. Darbe tik susinervins. — Nes jos darbas tikrai buvo geras, gal net puikus. Tik prie tokio darbo Zelda nė su ilgiausiu pagaliu nesiliestų, nes jis reikalavo per daug rūpesčio bei galvos kvaršinimo. Tačiau žinojo, kad Adriana puikiai su šiuo darbu susitvarko, ir visada atrodė, kad ji šį darbą mėgsta. Tiesą sakant, šis darbas buvo Stiveno idėja, tačiau Adrianai patiko jį dirbti, nors protarpiais ji ir pasiilgdavo ko nors mažumėlę labiau rafinuoto. Diena po dienos darbuojantis žinių tarnyboje gyvenimas kartais atrodydavo labai negailestingas, ir visi žinojo, kad tai gali gerokai prislėgti. Atsidurdavai taip arti visokių klaikybių, kurias vienas žmogus padarydavo kitam, arti tragedijų, kurių kaltininke tapdavo gamta, ir labai jau retai jiems nuotaiką pataisydavo kokia nors gera laiminga istorija. Tačiau gerai padarytas darbas teikė pasitenkinimo, o Adriana jį padarydavo gerai. Jie visi tai žinojo. — Tu tik stenkis nesijaudinti, Adriana. Laikykis atokiau nuo viso šito mėšlo. Ilgainiui paaiškės, ką tau geriausia daryti su darbu, kūdikis atsiras savo laiku, o Stivenas, žiūrėk, ar tik nepasirodys po dviejų dienų su puokšte rožių ir dovanėle, mielai linkęs apsimesti, kad niekada nebuvo išėjęs.

— Vilkimės, kad tu teisi. — Po kelių minučių padėjusi ragelį to paties vylėsi ir Zelda. Ji nebuvo iki galo tikra, ką darys Stivenas. Matė jį keletą kartų, tikrai įspūdingas, bet širdies gilumoje jis niekada jai nepatiko. Šis vyras atrodė kažkoks ledinis ir apskaičiuojantis. Jis žvelgė kiaurai per žmogų, tarsi stengdamasis kuo greičiau jį perprasti, ir jai tikrai jis nepasirodė toks pats šiltas ir padorus kaip Adriana, kurią pamėgo tą pačią akimirką, kai sutiko. O dabar nuoširdžiai jos gailėjo. Kaip nelengva būti nėščiai, kai tavo vyras tave palieka. Kaip neteisinga, niršo Zelda. Adriana tikrai šito nenusipelnė.

Ne, nenusipelnė, bet nieko negalėjo padaryti, kad jį paveiktų. Niekaip negalėjo priversti jį sugrįžti, paskatinti apsigalvoti. Ir tą vakarą Adriana sėdėjo priešais televizorių nieko nematydama per ašaras ir toliau verkdama. Pagaliau užmigo ant sofos ir pabudo, kai ketvirtą valandą ryto pasigirdo iškilminga nacionalinio himno melodija. Išjungė televizorių ir apsivertė ant kito šono. Nenorėjo lipti į viršų, į tuščią jų lovą. Tai per daug slėgė. Ryte pabudo, kai per langus suspindo pirmieji saulės spinduliai. Girdėjo, kaip lauke čirškia paukščiai, buvo graži diena, tačiau gulėdama ant sofos ir galvodama apie Stiveną jautėsi taip, tarsi dramblys būtų užgriuvęs jai ant širdies. Kodėl jis šitaip su ja elgiasi? Ir su savimi? Kodėl jis nori atimti iš jų abiejų tai, kas jai taip svarbu? Tiesiog keista, kaip prisiekusi, kad niekuomet neturės vaikų, ji staiga pasiryžo paaukoti viską dėl šio kūdikio. Kaip viskas keista, galvojo ji, lėtai atsikeldama ir atsisėsdama ant sofos, jausdamasi taip, tarsi ją būtų mušę kažkokie nykštukai. Skaudėjo kiekvieną kūno plotelį, akys buvo užtinusios nuo verkimo, nes visą praėjusį vakarą praverkė. Ir kai netrukus nuėjo į vonią, suvaitojo išvydusi save veidrodyje.

— Nekeista, kad jis tave paliko, — sumurmėjo tam atvaizdui, kurį išvydo, ir akis vėl užtemdė ašaros, nors ji juokėsi. Kaip beviltiška, ji tegali vien verkti, nieko daugiau. Nusiprausė veidą, išsivalė dantis, tada susišukavo plaukus, užsimovė džinsus ir apsivilko seną Stiveno megztinį. Tokiu būdu jautėsi arčiau jo. Negali jo turėti, tai bent apsivilks jo megztinį.

Prisivertusi pasiskrudino riekelę duonos ir susišildė vakarykštės kavos likučius. Skonis siaubingas, bet jai nesvarbu. Gurkštelėjo ir sėdėjo toliau žiūrėdama į tuštumą, vėl galvodama apie jį, kodėl jis ją paliko. Jos galvoje teaidėjo vienas motyvas, ir kai suskambėjo telefonas, ji staigiai pašoko ir nubėgo atsakyti, uždususi, susijaudinusi... jis grįžta namo... tai turi būti jis. Kas dar skambins sekmadienį aštuntą valandą ryto? Tačiau kai ji atsiliepė, pasigirdo balsas, kažką pasakė kiniškai, ir žmogus, vos ją išgirdęs, padėjo ragelį. Kažkas surinko ne tą numerį.

Kokią valandą slankiojo po butą, rinkinėdama daiktus ir vėl dėdama juos atgal, skirstydama skalbinius, bet daugiausia buvo jo, ir tai išvydusi ji vėl pravirko. Nieko nebegalėjo padaryti paprastai. Viskas skaudino, viskas priminė tai, kas įvyko, ir staiga paprasčiausiai būti šiame bute be jo, vienai, tapo labai skausminga. Apie devintą valandą ji pajuto daugiau nebeištversianti ir nusprendė išeiti pavaikščioti. Nežinojo, kur traukti, tiesiog norėjo kur nors nueiti, įkvėpti oro, pabėgti nuo jo drabužių, jų daiktų, nuo tuščių kambarių, kuriuose jautėsi dar vienišesnė. Ji pasiėmė raktus ir uždarė už savęs duris, nuėjo į butų komplekso priekį. Jau dvi dienos nebuvo išėmusi pašto, nors jai iš tiesų ir nerūpėjo. Tačiau jei nutarė pavaikščioti, gali padaryti ir tai, vis užsiėmimas. Stabtelėjo prie pašto dėžutės, atsirėmusi į sieną pervertė sąskaitas, du laiškus Stivenui. Nieko jai, tad ji vėl sukišo viską į pašto dėžutę, lėtai nuėjo prie savo automobilio, galvodama, ar neišvažiavus kur pasivažinėti. Anądien buvo palikusi savo automobilį priešais namą, o dabar pastebėjo šalia jo pastatytą seną furgono tipo automobilį mediniais šonais, iš kurio vyriškis kėlė dviratį. Įkaitęs ir suprakaitavęs vyras atrodė taip, tarsi nuo ankstaus ryto būtų važinėjęsis dviračiu. Atsisukęs pažiūrėjo į ją. Žiūrėjo ilgokai, tarsi naršydamas atmintyje, kur ją matė, o paskui nusišypsojo prisiminęs, kur buvo susitikę. Turėjo fantastišką atmintį tokiems dalykams: beprasmiškoms detalėms, veidams, kuriuos išvydo tik kartą gyvenime, žmonių, kurių niekuomet daugiau nesutiks, vardams. Jos vardo jis neprisiminė, nes niekuomet jo nežinojo, bet akimirksniu suvokė, kad tai — ta dailutė mergaitė, kurią matė Safeway parduotuvėje prieš kelias savaites. Prisiminė ir tai, kad ji ištekėjusi.

— Sveikutė, — pastatė šalia jos savo dviratį, ir ji pasijuto žvelgianti į mėlynas akis, atviras, šiltas ir draugiškas. Ji spėjo, kad jis galėtų būti kokių keturiasdešimties, gal metais daugiau, palei akis jam matyti mažutės jaukios raukšlelės. Jis atrodė kaip žmogus, kuris džiaugiasi gyvenimu, kuris patenkintas savimi ir tais, kurie jį supa.

— Sveiki, — atsakė ji tyliai, ir jis pastebėjo, kad ji atrodo šiek tiek kitaip negu prieš keletą savaičių. Atrodė pavargusi ir išblyškusi, ir jis pagalvojo, gal ji per daug dirba, o gal sirgo. Buvo tarsi nuslopinta, kaip žmogus, kuriam teko daug išgyventi. Tada vidurnaktį parduotuvėje ši mergina atrodė kur kas žvalesnė, bet vis viena tebebuvo graži, ir jis nudžiugo ją išvydęs.

— Ar čia gyveni? — jam net keista, kad taip norisi su ja šnekėtis, ką nors apie ją sužinoti. Keista, kad jų keliai vėl susikirto. Gal jų lemtys susipynusios, paerzino jis save, ja gėrėdamasis. Nieko daugiau ir nenorėtų, tik kad, suprantama, priminė sau mintyse jai šypsodamasis, tai turėtų reikšti, kad jo ir jos vyro lemtys taip pat susipina.

— Taip, čia gyvename, — ramiai nusišypsojo. — Gyvename viename iš šių namų, aname gale. Paprastai čia mašinos nepalieku. Bet esu mačiusi tavo automobilį, jis nepakartojamas. — Ji dažnai pasigėrėdavo šiuo medinšoniu, tik nežinojo, kam jis priklauso.

— Ačiū, man jis labai patinka. Mačiau čia ir tavo mašiną, — dabar suprato, kad čia jos automobilis. Išvydęs mažuliuką daug mačiusį MG, visuomet juo pasigrožėdavo, o dabar dar prisiminė, kad kartą matė ją prie namo su aukštu dailiu vyriškiu juodais plaukais, tada jie nuvažiavo kažkuo nuobodžiu, lyg Mercedes, lyg Porsche. Ir tai prisiminęs susiprotėjo, kad veikiausiai tai ir buvo jos vyras. Jie buvo graži pora, tačiau ji padarė jam kur kas didesnį įspūdį tada, kai sutiko ją vieną Safeway parduotuvėje. Vienišos moterys greičiau įžiebdavo jo susidomėjimą negu dailios jaunos poros. — Malonu tave vėl išvysti, — vėl tarstelėjo, staiga susidrovėjęs, o paskui nusijuokė pats iš savęs. — Ar tu nepasijunti kaip vaikas, kai šitaip netyčia susiduri su žmonėmis? „Ei, aš Bilis... Kuo tu vardu?.. Tai bent, ar tu irgi eini į šią mokyklą?“ — Bilis nutaisė berniuko mokinuko balsą ir jie abu nusijuokė, nes jis buvo teisus. Ištekėjusi ar ne, ji buvo graži mergina, o jis vyriškis, ir jiems abiem buvo akivaizdu, kad Adriana jam patinka. — Tiesa, prisiminiau. — Jis ištiesė jai ranką, kita laikydamas savo dviratį. — Aš Bilis Tigpenas, mes buvome susitikę prieš dvi savaites Safeway prekybos centre apie vidurnaktį. Bandžiau tave pervažiuoti prekių vežimėliu, o tu išmetei ant žemės kokių keturiolika popierinių rankšluostėlių ritinių.

Nusišypsojo prisiminusi ir taip pat ištiesė jam ranką.

— Aš Adriana Taunsend, — pakratė jo ranką su nežymia iškilminga šypsenėle, galvodama, kaip keista vėl su juo susidurti. Dabar ji jį prisiminė, nors ir labai blankiai. Juk per tą laiką pasikeitė visas jos gyvenimas. Viskas... „Sveikas! Aš Adriana Taunsend, o mano visas gyvenimas subyrėjo į šipulius. Mano vyras mane paliko... O aš laukiuosi kūdikio...“ — Malonu vėl susitikti. — Stengėsi elgtis mandagiai, bet jos akys tebebuvo liūdnos. Žiūrėdamas į ją jis nesitvėrė noru suspausti ją glėbyje. — Kur tu važinėji dviračiu? — Ji stengėsi apie ką nors šnekėti, nes atrodė, jog jis nori kalbėtis toliau.

— Na, nuvažiuoju tai vienur, tai kitur... Šį rytą buvau numynęs į Malibu. Ten tikrai pasakiška. Kartais nuvažiuoju tiesiog pavaikščioti paplūdimiu ir išvėdinti galvą, kai pradirbu visą naktį.

— Ar dažnai tai darai? — vaidino susidomėjusią, nors nežinojo kodėl. Matė, kad vyrukas malonus, elgėsi draugiškai ir nenorėjo jo užgauti. Be to, kažkokios jo savybės kėlė norą paprasčiausiai stovėti šalia ir šnekučiuotis apie visokius niekus. Tarsi stovėdama šalia jo bent trumpam galėtų pasijusti saugi, tarsi šalia jo negalėtų nutikti nieko baisaus. Su šiuo vyriškiu jauteisi taip, tarsi nėra to, kuo jis neįstengtų pasirūpinti, ir kai Adriana su juo šnekėjo, jis atidžiai žvelgė jai į akis. Per paskutines kelias savaites jai kažkas atsitiko. Tikrai. Jis net nežinotų, nuo ko pradėti spėlioti, kas nutiko, bet ji tikrai pasikeitė. Atrodė sužeista. Viduje. Ir jam buvo liūdna tai matyti.

— Taip... Kartais dirbu iki vėlumos. Iki labai vėlai. O tu? Ar visada perki maisto vidurnaktį?

Nusijuokė iš jo klausimo, bet, tiesą sakant, ji užsukdavo vėlai, kai būdavo užmiršusi nusipirkti ką nors anksčiau. Jai patikdavo apsipirkinėti po vakaro žinių. Jausdavosi atsipalaidavusi, bet dar budri nuo darbo, parduotuvė paprastai būdavo tuščia.

— Taip, kartais. Baigiu darbą pusę dvylikos. Aš dirbu vėlyvųjų žinių laidoje. Ir dar šeštos valandos žiniose. Tai geras laikas pirkti.

Jis žiūrėjo nustebęs.

— Kokioje televizijos stotyje?

Ji atsakė, o jis vėl nusijuokė. Gal jų lemtys tikrai susipynę.

— Tai žinai, mes ir dirbame tame pačiame pastate. — Nors jam niekada neteko jos ten matyti, jo televizijos serialas buvo filmuojamas per kokius tris aukštus nuo jos kabineto. — Aš dirbu muilo operoje per tris aukštus nuo žinių tarnybos.

7 Juokinga, — šis sutapimas ją pralinksmino, nors ji ir atrodė mažiau padrąsinta, nei jis tikėjosi. — Koks serialas?

— Gyvenimas, vertas gyventi, — atsakė lyg niekur nieko, stengdamasis neišduoti to fakto, kad Gyvenimas — jo kūdikis.

— Šitas geras, mėgdavau jį žiūrėti, kai keičiau darbus, dar prieš ateidama dirbti žinių tarnyboje.

— Kiek laiko tu jau ten dirbi? — Jinai jį domino, jam patiko stovėti šalia jos. Jis net įsivaizdavo, kad užuodžia jos plaukų šampūną. Ji atrodė tokia švari, tokia skaisti ir padori, kad jis staiga pagavo save galvojantį apie kvailiausius dalykus, pavyzdžiui, ar ji pasikvėpinusi, ar ne, o jei taip, tai kokie jos kvepalai ir ar jie jam patinka.

— Treti metai, — atsakė ji į jo klausimą, kiek laiko jau dirba žinių tarnyboje. — Dirbau specialiose laidose ir dviejų valandų filmuose. Aš gamybininkė. Tačiau paskui pasitaikė galimybė imtis žinių... — jos balsas nupleveno, tarsi ji nebuvo iki galo tuo tikra, ir jis pagalvojo, kažin kodėl.

— Ar tau patinka?

— Kartais. O kartais gana niauru, ir mane tai slegia. — Truktelėjo pečiais tarsi atsiprašydama už įgimtą savo silpnumą.

— Mane irgi slėgtų, nemanau, kad galėčiau ten dirbti. Aš daug mieliau viską pramanysiu... žudymus ir prievartavimus, ir kraujomaišą. Na, visa tai, ką Amerika taip mėgsta, — vėl nusišypsojo ir atsirėmė į dviratį, o ji nusijuokė ir akimirką, gal vos ilgiau, atrodė nerūpestinga ir laiminga, tokia kaip tada, kai buvo sutikęs ją pirmą kartą.

— Tai tu rašytojas? — nežinojo, kodėl jį klausinėja, bet su juo buvo lengva šnekėtis, o šį sekmadienio rytą ji neturėjo daugiau ko veikti.

— Taip, aš rašytojas, — atsakė jai, — bet dabar jau nebeparašau visos medžiagos. Aš tiesiog priekabiauju stovėdamas už aikštelės linijos. — Ji nesusiprato, kad jis buvo serialo idėjos kūrėjas, o girtis Bilis nenorėjo.

— Turėtų būti labai smagu. Aš norėjau rašyti, jau seniai, bet man geriau sekasi gamyba. — Bent jau taip visada sakydavo Stivenas, bet vos tik jį prisiminė, jos akys vėl nuliūdo, ir žvelgdamas į ją Bilis tai pastebėjo.

— Neabejoju, kad tau gerai sektųsi, jei tik pabandytum. Daugelis žmonių mano, kad rašymas — tarsi kokia didelė paslaptis, tarsi kokia matematika, bet tai netiesa. — Tačiau šnekėdamas su ja pastebėjo, kaip ji nuplaukia šalin, vėl į savo liūdesį. Ir trumpam abu nutilo, jis žiūrėjo į ją, o ji papurtė galvą stengdamasi nukreipti mintis į rašymą, o ne galvoti apie Stiveną.

— Ne, aš turbūt nesugebėčiau rašyti, — ji pažvelgė į jį taip liūdnai, kad jis panoro ištiesti ranką ir ją palytėti.

— Gal tau reikėtų pabandyti, kartais tai labai padeda atsipalaiduoti — atitrūkti nuo viso to, kas susikaupia tavo viduje ir tave liūdina. — Bandė nusiųsti jai visas geras savo mintis, bet pasakyti nieko negalėjo. Juk pagaliau jie svetimi, ir jis nė negali paklausti, kas ją taip prislėgė.

Tada ji pravėrė automobilio dureles ir prieš įlipdama į savo MG dar kartą atsigręžė ir pažvelgė į jį. Net atrodė, kad apgailestauja, jog turi jį palikti, bet nežino, ką dar jam pasakyti. Jų mandagus pokalbis išsisėmė, ir jai pasirodė, kad reikia keliauti, nors iš tiesų nesinorėjo.

— Na, tai iki pasimatymo vėl kada... — tyliai ištarė, o jis linktelėjo.

— Tikiuosi, — nusišypsojo stengdamasis nepastebėti jos vestuvinio žiedo, kas jam buvo neįprasta, bet ji — nepaprasta mergina. Nujautė tai net jos nepažindamas.

O kai ji važiavo tolyn, Bilis stovėjo laikydamas dviratį ir lydėjo ją akimis.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Pagaliau po dviejų dienų prieš pat išeinant į darbą Stivenas paskambino Adrianai į namus. Ji jau netvėrė iš nevilties trokšdama, kad jis atsišauktų, tad išgirdusi jo balsą neapsakomai apsidžiaugė. Bet netrukus jai teko vėl nusiminti, nes jis pareiškė, kad jam tereikia kito skustuvo.

— Jei tu atsineštum jį rytoj į darbą, tai aš prieš darbą užšokčiau pasiimti. Mano gerasis ką tik sulūžo.

— Tikrai labai gaila, — ji stengėsi kalbėti žvaliu balsu, kad jis nesuprastų, kokia yra prislėgta. — O kaip tu šiaip?

— Puikiai, — atsakė šaltai, — o tu?

— Gerai, bet man tavęs trūksta.

— Matyt, nepakankamai, na, nebent įvyko kažkas, apie ką aš dar nežinau. — Jis vėl grįžo prie to paties. Jokio kompromiso, jokių permainų, jokio ženklo, kad jis atlyžo. Staiga Adrianai toptelėjo, o kas, jei Zelda klysta ir jų santuoka tikrai baigta? Sunku tuo patikėti, bet ne lengviau patikėti ir tuo, kad jis išėjo iš namų dėl kūdikio.

— Man labai gaila, kad tu nepakeitei nuomonės, Stivenai. Gal nori atvažiuoti šį savaitgalį ir pasišnekėti?

— Nėra apie ką šnekėtis, jeigu tu neapsigalvojai. — Jis tiesiog vaikiškai spyrėsi, kad ji būtinai pasidarytų abortą.

— Tai kaip dabar bus? Dabar taip ir gyvensime, o aš tau atsiųsiu žinutę, kai gims kūdikis? — ji mėgino pajuokauti, bet Stivenas nė nešyptelėjo.

— Gal. Manau, gal mes šiek tiek palūkėsime, pažiūrėsime, ar tu nuspręsi ką nors kitaip per ateinančias kelias savaites. Na, ir jeigu nuspręsi, kad tu... visa tai tęsi, tada aš pradėsiu ieškotis buto.

— Tai tu rimtai, tiesa? — ji vis dar negalėjo juo patikėti.

— Taip, aš rimtai, ir manau, kad tu tai žinai. Pakankamai mane pažįsti, taigi turi žinoti, kad ilgai aš šių žaidimų nežaisiu, Adriana. Apsigalvok ir man pranešk, kad mes kiekvienas galėtume toliau gyventi savo gyvenimą. Nes dabartinis gyvenimas ne į sveikatą nė vienam iš mūsų. — Ji negalėjo patikėti. Jis norėjo, jog ji kuo greičiau praneštų savo sprendimą, kad jis galėtų vėl vaikštinėti į pasimatymus ir imtų ieškotis buto. Adriana tiesiog negalėjo tuo patikėti.

— Ne, tikrai ne į sveikatą. Ir tikrai įdomu, kaip tu tai paaiškinsi savo sūnui ar dukrai. — Tačiau jos užuomina jo nė kiek nesujaudino. Stivenui visiškai nerūpėjo, kad ji pasakys tam sūnui ar dukrai.

— Taigi, sakau, palikime šį reikalą ramybėje keletui savaičių, o tada tu galėsi man pranešti, ką nusprendei. Kitą savaitę vykstu į Niujorką, o paskui vėl į Čikagą. Tiesą sakant, kelias ateinančias savaites daug keliausiu. Tai kodėl nepasišnekėjus apie tai, sakykim, kažkur vidury birželio. Štai tau visas mėnuo, per kurį apsispręsi, ką norėsi daryti. — Ji norėjo nusižudyti, štai ką ji norėjo daryti... arba nudėti jį... tikrai netroško laukti iki birželio, kol Stivenas apsispręs, nori jis su ja skirtis ar ne.

— Tai tu pasiruošęs taip ir nubraukti tuos dvejus su puse metų dėl pykčio priepuolio?

— Ar tai tau atrodo kaip pykčio priepuolis? Tada tu nieko nesupranti, ar ne, Adriana? Tai juk klausimas apie gyvenimo tikslus, ir matyti, kad tavieji ir manieji smarkokai skiriasi.

— Tu teisus, aš neketinu parduoti savo sielos ar savo vaiko sielos už naują aparatūrą ar kelionę į Europą. Mes kalbame ne apie lošimą per televiziją, tai mūsų gyvenimas, mūsų vaikas. Aš tau tai nuolat kartoju, bet, man atrodo, tu nepajėgi manęs išgirsti.

— Ne, aš tave girdžiu, Adriana. Bet aš nesutinku su tuo, ką tu sakai. Taigi pasišnekėsime po kelių savaičių. — Ir pridūrė: — Jei per tą laiką tavo įsitikinimai pasikeis, skambink.

— Kaip man tave surasti? — O kas, jeigu kas nors atsitiks ir jai jo prireiks? Juk visuose jos dokumentuose jis tebėra nurodytas kaip artimiausias šeimos narys. Tai irgi jai kėlė baimę. Dabar jau viskas ją gąsdino. Pasijuto visiškai apleista.

— Paskambink man į darbą, jie žinos, kur aš.

— Kaip jiems gerai, — tarstelėjo sarkastiškai.

Neužmiršk mano skustuvo.

— A, tikrai... — Jis padėjo ragelį, o ji ilgai sėdėjo virtuvėje galvodama apie tai, ką jis pasakė, svarstydama, ar ji kada nors iš viso Stiveną pažinojo. Dabar ėmė tuo abejoti.

Ji atsivežė skustuvą į darbą, o kitą dieną šis jau buvo išnykęs. Stivenas pasiėmė jį tą patį vakarą, tačiau nepaliko jai nė menkiausio raštelio, bet Adriana niekam nieko apie tai neprasitarė. Net Zeldai. Darbe ji iš viso niekam neužsiminė, kad vyras ją paliko. Per daug gėdinga. O paskui, kai po kelių savaičių jie susitaikys, bus ne taip keblu, jei niekas nežinos, kad jis buvo išėjęs, na, išskyrus Zeldą.

Kai Zeldai papasakojo apie Stiveno skambutį, ši užtikrino Adrianą, kad jis netrukus turėtų atsitokėti.

Bet tuo tarpu savaitgaliai atrodė be galo ilgi. Jis neskambino, ir staiga Adriana suprato, kad ji taip pripratusi būti su juo, kad be jo nežino, kur save padėti. Zelda gyveno savo gyvenimą. Ji turėjo dvidešimt ketverių metų draugužį modelį. Ir nors nuoširdžiai nerimavo dėl Adrianos, jai pakako savo rūpesčių, o įkyrėti Adriana nenorėjo.

Kai Adriana žinodavo, kad Stivenas išvykęs, jai būdavo ramu, ji netgi ilsėdavosi. Dabar ji liovėsi net viltis, kad jis atsilieps, kad netyčia su juo kur nors susidurs. Jau nebegulinėdavo ant lovos laukdama, gal jis užsuks į butą ko nors pasiimti ar pasirodys pas ją darbe ir pasakys supratęs, koks buvo kvailys ir kad nežmoniškai apgailestauja. Žinojo, kad tuo metu jis jau vėl Čikagoje. Neskambino jai ištisas savaites. Na, bet kai grįš, gal jie pagaliau galės viską išsiaiškinti ir vėl imti gyventi.

Kol kas ji jautėsi taip, tarsi jos gyvenimas sustojo. Dirbo, valgė, miegojo, niekur neidavo, su niekuo nebendravo. Nenueidavo nė į kiną. Dar kartą apsilankė pas gydytoją, o šis jai patvirtino, kad nėštumo eiga sėkminga, viskas normalu. Viskas, išskyrus tai, kad vyras ją paliko, galvojo ji sau. Tačiau pajuto palengvėjimą dėl to, kad kūdikiui viskas gerai. Dabar jis ėmė reikšti jai viską, daugiau nieko jai nebeliko, tik viena mažulytė būtybė, kuriai galėjo skirti savo meilę... Būtybė, kuri dar nė negimusi. Porą kartų pasijuto tokia vieniša, kad net norėjo paskambinti tėvams, bet atsispyrė šiai pagundai. Retkarčiais darbe nueidavo suvalgyti priešpiečių su Zelda. Ta bent jau žinojo, ir Adriana galėdavo prasižioti apie kūdikį.

Darbe vėl susitiko su Biliu Tigpenu. Dabar, kai jau oficialiai susipažino, jie susidurdavo kiekviename žingsnyje, lifte, automobilių stovėjimo aikštelėje, net vėl susitrenkė kaktomuša Safeway parduotuvėje. Jie susidūrė ir prie namų, bet Bilis jai neužsiminė matęs, kaip jos vyras prieš keletą savaičių išvyko su neįtikėtina kauge bagažo. Žinojo, kad tas kažkur turėjo išvykti, bet neklausė kur, o kai jie susitiko prie baseino, Adriana irgi nieko neminėjo. Jie ilgai šnekučiavosi apie mėgstamas knygas ir patikusius filmus, Bilis papasakojo jai apie savo vaikus. Buvo akivaizdu, kad dėl jų pamišęs, Adrianą sujaudino tai, kaip jis apie juos šnekėjo.

— Jie tikriausiai tau labai svarbūs.

— Taip, labai. Jie geriausia, ką gyvenime turiu. — Jis nusišypsojo Adrianai, grožėdamasis ja, tepančia kūną įdegio losjonu. Ji atrodė šiek tiek linksmesnė negu tada, kai buvo susidūręs su ja anąsyk, šiek tiek nusiraminusi, bet vis dar labai tyli. Bilis svarstė, ar ji visada tokia, ar tik truputėlį drovi su nepažįstamais.

— Tu juk neturi vaikų? — tarė jis, darydamas prielaidą, kad neturi, nes niekuomet su ja nematė jokių vaikų, ji niekada jų neminėjo, o juk tikrai būtų užsiminusi, jei turėtų. Diduma žmonių, gyvenančių name, jų neturėjo. Keletas porų augino naujagimius, bet paprastai susilaukę kūdikių žmonės išsikeldavo į didesnius namus.

— Ne, — ji atrodė abejojanti, ir jis pažvelgė į ją laukdamas, ar ji dar ką nors papasakos, — ne, aš... mes... labai užsiėmę, nuolat dirbame.

Jis linktelėjo spėliodamas, ar jiems pavyktų tapti draugais. Jau labai seniai nedraugavo su jokia moterimi vien tik platoniškai. Keista, bet ši mergina jam retkarčiais primindavo Leslę. Buvo tokia pat rimta ir maloni, su tokiu pačiu padorumo ir vertybių supratimu. Ir ne kartą Bilis pasijuto svarstąs, ar jam patiktų jos vyras. Gal jie visi galėtų būti draugais. Jam tereikėjo užmiršti, kad, jo manymu, jos išvaizda tikrai pribloškianti, o kūnas be galo seksualus.

Prisivertė žiūrėti jai į akis ir šnekėti apie jos ateitį žinių tarnyboje. Tai buvo vienas iš būdų užmiršti, kaip ji atrodo su maudymosi kostiumu, ir nugalėti troškimą pasilenkti prie jos ir ją pabučiuoti.

— Kada grįžta tavo vyras? — paklausė jis tiesiog palaikydamas pokalbį, bet tas klausimas ją išgąsdino. Ji nežinojo, kad Bilis matė jį išvykstant. Gal ji pati ką pasakė, pagalvojo svarstydama, iš kur jis žino.

— Netrukus, — tylutėliai pasakė ji. — Jis Čikagoje. — O kai jis grįš, jie pasistengs visiems laikams sutvarkyti savo santuokos reikalus. Tai nebuvo smulkmena, ji ir bijojo, ir laukė jo grįžimo. Ji mirtinai troško jį pamatyti, bet ne mažiau bijojo pasakyti jam, kad jos nusistatymas nesidaryti aborto nepasikeitė. Kūdikis buvo jos dalis, taip jau viskas ir liks, kol jis gims. Žinojo, kad Stivenas nenudžiugs tai išgirdęs.

Pagaliau Stivenas apsireiškė antrą birželio pirmadienį, beveik tą pačią akimirką, kai ji įžengė į savo kabinetą. Sekretorė pranešė, kad jis skambina, ir ji šoko kaip paklaikusi. Šio skambučio laukė kone mėnesį, ir išgirdus jo balsą jos akyse pasirodė laimės ašaros. Tačiau Stivenas visai nebuvo draugiškai nusiteikęs. Paklausė, kaip ji laikosi, ir atrodo, kad klausė konkrečiai apie jos sveikatą. Ji žinojo, ką jis norėjo išgirsti, tad nusprendė eiti tiesiai prie reikalo.

— Stivenai, aš vis dar nėščia, tokia ir liksiu.

— Taip ir maniau, — ir pridūrė: — Dėl ko man nuoširdžiai gaila. — Pasakė žiauriai, bet bent jau buvo sąžiningas. — Tai tu neapsigalvojai?

Ji papurtė galvą, jai iš akių ištryško ir skruostais lėtai nuriedėjo ašaros.

— Ne, neapsigalvojau. Bet aš norėčiau tave pamatyti.

— Nemanau, kad tai gera mintis, mes tik dar labiau susipainiosime. — Kodėl jis jos taip bijo? Kodėl jis šitaip elgiasi? Ji nesuprato.

— Na, ir kas, jei draugai šiek tiek susipainios? — nusijuokė pro ašaras, bandydama šnekučiuotis lyg niekur nieko, deja, padėtis jau nebuvo tokia.

— Aš iškraustysiu savo daiktus per keletą artimiausių savaičių. Ieškosiu buto.

— Kodėl? Kodėl tu taip elgiesi? Kodėl tau trumpam nesugrįžus namo? Tiesiog pabandyti. — Jie paprastai nesunkiai sutardavo, niekada nesibardavo, niekada neturėjo jokio vargo vienas prie kito prisitaikyti dar nuo tada, kai tik susituokė. Tik štai dabar, dėl jų kūdikio. Ir staiga viskas baigėsi.

— Nėra jokio reikalo mums kankintis, Adriana, — tu apsisprendei, aš irgi, o dabar pasistenkime kaip įmanoma sėkmingiau susitvarkyti ir gyventi toliau. — Jis elgėsi taip, tarsi ji būtų jį išdavusi, tarsi kalta būtų tik ji, o jis — padorus ir išmintingas. Įdomu, ar jis iš tiesų skambins advokatui? — Ką tu norėsi daryti su butu? — Su jų butu, ką jis čia šneka, ką ji norės daryti su butu? Ji juk jame gyvens ir augins jų kūdikį.

— Aš ketinau jame gyventi, jeigu tu neprieštarausi.

— Kol kas ne. Vėliau taip. Mes turėtume jį parduoti ir pasidalyti pinigus, tada kiekvienas galėtume nusipirkti ką nors kita, žinoma, nebent norėtum nupirkti iš manęs mano dalį. — Ko padaryti, kaip jie abu žinojo, ji neįstengtų.

— Kaip greitai man reikės išsikraustyti? — Jis varė ją į gatvę vien dėl to, kad ji nėščia.

— Neskubu. Aš tau pranešiu, jeigu norėsiu ką nors daryti dėl buto. Kol kas aš tik noriu ką nors išsinuomoti. — Kaip nuostabu. Koks jis malonus. Adrianai pasidarė bloga jo beklausant. Savęs kvailinti toliau nebebuvo galima. Jis ją palieka. Baigta. Nebent paskui... Gal kai bus gimęs kūdikis, jis sugrįš ir supras klydęs. Visuomet lieka menkutė viltis. Ji netikėjo, kad jis tikrai gali išeiti nė nepamatęs jų kūdikio. Juk jis pasakė jai, kad kūdikio nenori. Ji pasiryžusi palaukti to meto, nesvarbu, kaip nervingai jis iki šiol elgėsi. Ir net jeigu juodu išsiskirtų, tai juk jie visuomet paskui gali dar kartą susituokti.

— Daryk, ką nori, — ramiai pasakė ji.

— Pasistengsiu užsukti šį savaitgalį ir pasiimti savo daiktus.

Pagaliau jis atvyko dar po savaitės, nes susirgo gripu, ir Adriana gedulingai stebėjo, kaip jis kraunasi daiktus į dėžes.

Jis užtruko ištisas valandas, kol viską susidėjo. Buvo išsinuomavęs nedidelį furgonėlį, kuriuo ir atvažiavo, o jo bičiulis bendradarbis padėjo jam susikrauti. Adriana nesmagiai jautėsi tame bute. Iš pradžių ji labai nudžiugo jį išvydusi, bet Stivenas laikėsi šaltai ir arčiau jos neprisileido.

Adriana išėjo visai popietei; kol jie krovė daiktus į furgoną, ir tiesiog sėdėjo savo automobilyje, paskui šiek tiek pavažinėjo, kad nereikėtų stebėti to vaizdo ar dar kartą su juo atsisveikinti. Sielvarto jai ir taip pakako, o jis, atrodė, irgi kaip įmanydamas stengėsi jos išvengti.

Kai po šeštos valandos grįžo namo, išvydo, kad furgonėlis jau išvažiavęs. Įėjo, ir jai užėmė kvapą apsidairius aplink. Kai jis žadėjo viską pasiimti, būtent tai ir turėjo galvoje. Jis pasiėmė viską, kas formaliai buvo jo, viską, kas priklausė jam anksčiau, viską, už ką jis mokėjo ar kam nupirkti davė jai šiek tiek pinigų, nuo tada, kai jie tik susituokė. Pati nenorėdama pravirko. Sofos ir kėdžių nebeliko, nei kokteilių stalelio, nei garso grotuvo, nei pusryčių stalo, nei virtuvės kėdžių, nei nieko, kas kabėjo ant sienų. Svetainėje nebebuvo nė vienos kėdės, o kai ji užlipo į viršų, vienintelis likęs daiktas buvo jų lova. Visi jos drabužiai išimti iš komodos, stropiai sulankstyti ir sudėti į dėžes. Pačios komodos nebėra, nėra nei šviestuvų, nei patogios odinės kėdės. Pasiėmė visus savo žaisliukus, įnagius bei prietaisus. Ji nebeturėjo nė televizoriaus, o kai nuėjo į vonią išsišnypšti nosies, pasirodė, kad jis pasiėmė ir jos dantų šepetėlį. Tada ji ėmė juoktis iš viso šito absurdiškumo. Beprotybė. Jis pasiėmė viską, nepaliko jai visiškai nieko. Šluote iššlavė. Jai teliko lova ir jos drabužiai, kilimas svetainėje, keli niekučiai ir puodelių rinkinys, kurį turėjo dar prieš ištekėdama, bet diduma jų jau buvo išdaužyti.

Apsiėjo be diskusijų, įrodinėjimų, nereikėjo aiškintis, kas kam priklausė, kas ko norėjo. Jis paprasčiausiai pasiėmė viską, nes už didumą viso to buvo mokėjęs, nes jam atrodė, kad tai jo ir jis turi teisę pasiimti. Vėl perėjo per apatinį kambarį, įlindo į šaldytuvą kokio nors gėrimo ir pamatė, kad jis visus pasiėmė. Vėl ėmė juoktis. Kas jai beliko daryti. Nustėrusi tebesidairė aplink, kai paskambino Zelda.

— Na, kas gero?

— Ne kažin kas, — liūdnai dairėsi aplink Adriana. — Tiesą sakant, visiškai nieko gero.

— Ir ką gi tai reiškia? — bet šįsyk ji taip nesusijaudino, nes Adrianos balsas skambėjo linksmiau nei bet kada per visą šį laiką. Bent kartą ji atrodė net laiminga, nors tokia nebuvo. Ji tiesiog nebegalėjo daugiau pasiduoti nevilčiai. Viskas nuėjo per toli, ir gal dabar kaip tik jai ir neliko nieko daugiau, kaip tik pasijuokti.

— Hunas Atila buvo užklydęs, plėšdamas ir grobdamas.

— Tave apiplėšė? — pasibaisėjo Zelda.

— Manau, galima sakyti ir taip, — nusijuokė Adriana ir atsisėdo ant grindų prie telefono. Gyvenimas staiga tapo visai paprastas. — Stivenas šiandien pasiėmė likusius savo daiktus. Paliko man kilimą ir lovą, o visa kita pasiėmė, net ir mano dantų šepetėlį.

— Dangau. Kaip tu jam šitai leidai?

— Kaip tau atrodo, ką aš galėjau daryti? Sekioti paskui jį su šautuvu? Gal man kautis dėl kiekvieno virtuvinio rankšluostėlio ir plaukų segtuko? Velniop viską. Jei jam visa tai reikalinga, tegu turi. — Ir jeigu jis kada nors grįš, o ji įtarė, kad kada nors jis gali grįžti, tai juk visa tai parsigabens, o pagaliau koks dabar skirtumas. Jai neberūpėjo kautis dėl kavos stalelių ir sofų.

— Gal tau ko nors reikia? — nuoširdžiai paklausė Zelda, ir Adriana tegalėjo nusijuokti.

— Aišku, gal kartais turi sunkvežimį stalų ir kėdžių, porą tuzinų lėkščių, staltiesių, komodą, rankšluosčių... ir neužmirškime dantų šepetėlio.

— Aš rimtai.

— Ir aš. Nesvarbu, Zelda. Jis vis viena nori parduoti butą. — Zelda negalėjo šituo patikėti, kaip ir Adriana. Jis pasiėmė viską. Tačiau paliko vienintelį dalyką, kuris jai iš tiesų buvo svarbus, — kūdikį.

Tad, nepaisant visko, jos nuotaika buvo stebėtinai puiki, ir tik kitą dieną ją prislėgė suvokimas. Ilgai gulėjo prie baseino apie jį galvodama ir stebėdamasi, kad jų gyvenimas taip greitai subyrėjo į šipulius. Matyt, kažkas buvo negerai nuo pat pradžių, kažko esminio, matyt, visada trūko, jei ne jų gyvenimui, tai jam. Ji galvojo apie jo tėvus, brolius ir seseris, kuriuos jis paliko prieš daugelį metų, apie draugus, kuriuos jis išdavė ir nė neatsigręžė atgal. Gal tiesiog jis turėjo kažką, dėl ko nemokėjo mylėti. Kitaip juk negalėjo viskas šitaip subyrėti, kaip dabar atsitiko. Tiesiog negalėjo... Bet subyrėjo. Per kelias savaites jų santuoka žlugo. Dabar ją slėgė apie tai galvojant, bet teks susitaikyti su mintimi, kad jis išėjo. Ji privalo susikurti naują gyvenimą, tik nė neįsivaizdavo kaip. Jai trisdešimt vieni, dvejus su puse metų ji buvo susituokusi ir yra nėščia. Vargu ar galėjo galvoti apie galimybę vaikščioti į pasimatymus, o be to, ji ir nenorėjo su niekuo susitikinėti. Nenorėjo niekam net prisipažinti, kad Stivenas ją paliko. Visiems tepasakydavo, kad jis išvažiavęs. Nes tiesiog buvo per daug skaudu, per daug gėda prisipažinti, kad vyras ją paliko. Ir kai tą popietę prie baseino pasirodęs Bilis Tigpenas nustebęs paklausė, ar jie išsikrausto, Adriana pastebimai krūptelėjo ir paaiškino, kad jie parduoda visus baldus ir pirks naujus. Tačiau toks pasiteisinimas net jai pačiai nuskambėjo ne itin įtikinamai.

— Atrodė visai geri baldai, — tarstelėjo jis atsargiai, stebėdamas ją, gulinčią prie baseino. Stivenas išvažiavo su tokia išraiška, kokią Bilis jau buvo matęs Leslės veide, kai toji jį paliko. Tačiau tysodama prie baseino Adriana atrodė visiškai laiminga. Rankose laikė knygą, apverstą aukštyn kojomis, o širdį jai sopėjo galvojant apie Stiveną.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Tą savaitę, kai Stivenas išsikraustė, Adriana jautėsi tarytum sapne. Keldavosi, eidavo į darbą, vakare grįždavo namo. Kiekvieną vakarą traukdama namo tikėjosi rasti jį. Jis jau turi atsitokėti. Jis pasibaisės, išsigandęs puls atsiprašinėti dėl to, ką padarė, ir jie abu pasijuoks, ir užlips į viršų susitaikyti, ir po dešimties metų jis pasakos savo vaikui, kaip absurdiškai elgėsi tada, kai ji pranešė jam esanti nėščia.

Tačiau grįžusi namie jo nerasdavo. Jis neskambino. Vakare sėdėdavo ant grindų svetainėje mėgindama skaityti arba sklaidydama popierius.

Jam išvykus svarstė, gal įsigyti naujų baldų. Tačiau nusprendė to nedaryti, nes jeigu jis grįžtų, o ji tebesitikėjo, kad jis grįš, kam reikia viename bute dviejų komplektų baldų?

Telefono atsakiklį beveik visą laiką būdavo įjungusi, telefonui sučirškus suklusdavo, kas skambina. Stivenas nepaskambino nė karto, dažnai tai būdavo draugai ar jos bendradarbiai, o pastaruoju metu dažniausiai Zelda. Tačiau Adriana nenorėdavo šnekėtis net su ja. Darė vienintelę nuolaidą toliau tebesruvenančiam gyvenimui — eidavo į darbą ir grįždavo namo. Tarsi robotas kasdien keldavosi ir keliaudavo į darbą, tada grįždavo namo, pasidarydavo ką nors valgyti, paskui vėl važiuodavo vienuoliktos valandos žinioms. Tarsi būtų ant niekad nesustojančio bėgtakio. Diena po dienos iš jos akių nenyko akla skausmo išraiška, ir Zeldai buvo skaudu matyti ją tokią, bet net ir ji niekuo negalėjo Adrianai padėti. Šioji ir toliau negalėjo patikėti tuo, ką Stivenas padarė, negalėjo patikėti tuo, kad jis tikrai to norėjo. Tačiau kai tik Adriana bandydavo jam paskambinti, sekretorė pasakydavo, kad jo kabinete nėra, o ji nežinojo, ar jo tikrai nėra, kur jis. Vis dar sunerimdavo pagalvojusi apie tai, ką reikėtų daryti, jeigu jai tikrai jo prireiktų, bet šiuo metu nereikėjo, tad jai beliko tyliai tūnoti ir kantriai laukti, kol Stivenas atsipeikės.

Buvo Liepos ketvirtosios savaitgalis, penktadienis, kai Safeway prekybos centre vėl susidūrė su Biliu Tigpenu. Po vėlyvųjų žinių staiga sumojo, kad namie kitai dienai visiškai nieko neturi, o visą savaitgalį turėjo laisvą. Jis stūmė du pirkinių vežimėlius, į kuriuos buvo prikrauta medžio anglies, pora tuzinų didkepsnių, keli pakeliai dešrelių, maltos mėsos, kelių rūšių bandelių ir visokių kitokių gėrybių, į kurias metus akį neliko abejonių, kad jis rengia iškylą.

— Sveika, — tarstelėjo, kai jie susidūrė perėjime, kur jis įsikrovė du didelius indus pomidorų padažo. — Nemačiau tavęs visą savaitę, — paerzino. Išvydęs ją suprato jos pasiilgęs. Adrianos veidas buvo toks gaivus, toks patrauklus, kad jam patikdavo paprasčiausiai į ją žiūrėti, o nuoširdi jos šypsena jį visuomet sušildydavo. — Kaip žinių tarnyba?

— Vis taip pat. Karai, žemės drebėjimai, sprogimai, potvynio bangos... įprasti dalykai. O kaip reikalai Gyvenime? — Prisiminusi, kad jis kuria muilo operą, vis dar pralinksmėdavo.

— Panašiai kaip ir naujienos... Karai, potvynio bangos, žemės drebėjimai, sprogimai, skyrybos, neteisėti vaikai, žudynės... įprasti linksmi dalykėliai. Na ir sakyk, kad mūsų darbai nepanašūs?

Adriana jam nusišypsojo.

— Taviškis atrodo kur kas smagesnis.

— Taip, smagus... kartais... — Nuo tada, kai Silvija išėjo iš serialo, jautėsi vienišas, bet turėjo pripažinti, kad visa ta istorija kvaila. Su ja buvo smagu retkarčiais pabendrauti, jų santykiai buvo patogūs ir neįpareigojantys. Tačiau, tiesą pasakius, jo gyvenimo kokybės Silvija nepagerino, kaip ir jis jos. Tad jai tikrai bus kur kas geriau Naujajame Džersyje su fabrikantu. Ji atsiuntė atviruką visai aktorių trupei, džiaugdamasi namu, kurį Stenlis buvo ką tik jai nupirkęs. Ir dabar pažvelgęs atgal jautėsi kvailai, kam gaišo su ja laiką. Taip jautėsi prisiminęs daugelį moterų, su kuriomis susitikinėjo. Dabar jis nusprendė versti naują savo gyvenimo lapą ir susidėti tik su tomis, kurios jam iš tiesų kažką reiškia. Bėda ta, kad dauguma moterų, su kuriomis Bilis susitikinėjo, iš tiesų jam nieko nereiškė. Darbe sutikdavo nemažai aktorių, daugybę moterų, kurios norėdavo gultis su juo į lovą mainais už gerą vaidmenį arba progą pasirodyti jo televizijos seriale. Joms tai atrodydavo sąžiningi mainai. Vargu ar tokia jų nuostata galėjo skatinti romantiškus jausmus. Todėl jau koks mėnuo jis iš viso nebuvo pasimatyme su jokia moterimi, ir jam to visai netrūko. Jam trūko ko nors, su kuo galėtų iki vėlumos pasišnekėti, ko nors, su kuo galėtų pasidalinti mintimis apie filmą, ko nors, su kuo galėtų kartu pasidžiaugti ir paliūdėti. Tačiau Silvija jam viso to vis viena nesuteikė. Tiesą pasakius, po Leslės tokio žmogaus jis ir neturėjo.

— Ar ateisi ryt į vakarėlį? — viltingai pasiteiravo Adrianą. Jam patiko su ja plepėti, be to, buvo smalsu, kas yra jos vyrui. Ji minėjo, kad tas dirba reklamoje, tačiau Biliui jis labiau priminė aktorių. Jis maždaug dvi savaites jo nebuvo matęs, nuo tada, kai anas sukrovė visus baldus į furgonėlį ir išsivežė. — Liepos ketvirtosios šventė mūsų name būna didžiausias mano kulinarinis pasirodymas. Patariu nepraleisti, — mostelėjo į pirkinius vežimėlyje ir nusišypsojo. — Aš ruošiu jį kiekvienais metais, anksčiau tai darydavau liaudžiai reikalaujant, o dabar tiesiog iš įpročio. O mano kepsniai puikūs. Ar pernai buvai? — Neprisiminė pernai ją matęs, nors tikrai žinojo, kad būtų prisiminęs. Jis negalėtų neprisiminti merginos, kuri atrodė kaip Adriana, nors gal jį tiesiog kas nors išblaškė.

Ji papurtė galvą.

— Mes paprastai kur nors važiuojame. Pernai turbūt buvome La Džoloje.

— Ar šįmet irgi išvažiuosite? — Jis atrodė nusivylęs.

Adriana papurtė galvą.

— Ne. Aš... Stivenas... Mano vyras vėl išvykęs. Į Čikagą, — ištarė sutrikusi, ir Bilis nustebo.

— Ir per Liepos ketvirtąją? Tai bent. O ką tu veiksi be jo? — jis stengėsi atrodyti ne įžūlus, o tiesiog draugiškas. Jie juk taip maloniai keletą kartų šnekėjosi prie baseino. Ir jis juk žinojo, kad ji ištekėjusi, tai jis suprato.

— Nieko ypatingo, — atsakė netvirtai, tarsi nervingai.

— Tada ateik į vakarėlį. Pagaminsiu tau garsųjį didkepsnį „a la Tigpenas“.

Jį nusijuokė, nes jo veide švietė nekantrumas, jis tikrai jai patiko.

— Aš... vakarieniausiu su draugais, — šyptelėjo, bet jos akys ir vėl apsiblausė ir jis tai pastebėjo. — Gal kitais metais.

Jis linktelėjo ir ant sienos už jos pastebėjo laikrodį. Buvo pusė pirmos nakties, o juodu šnekučiavosi tarsi kokią dešimtą ryto.

— Klausyk, man reikia susirinkti trūkstamų produktų, — tarė jis apgailestaudamas. — Ateik, jeigu apsigalvosi, atsivesk ir savo draugus. Pagaminu tiek, kad galima pamaitinti visą armiją.

— Pasistengsiu. — Tačiau rinkdamasi likusius pirkinius tikrai neketino eiti į tą vakarėlį. Prisiminė mačiusi užsirašymo lapą savo pašto dėžutėje prieš kelias savaites, bet išmetė. Tuo metu jai rūpėjo kiti dalykai, ir ji nė kiek nesigailėjo. Mažiausiai norėjo bendrauti su pulku vienišų viengungių iš savo butų komplekso. Jai reikia gyventi savo gyvenimą, jai visiškai nerūpi megzti naujas pažintis ar imti su kuo nors susitikinėti. Ji ištekėjusi, ir jai tereikia palaukti, kol Stivenas atgaus protą. Nė neabejojo, kad tai tik laiko klausimas. O kai jis sugrįš, jiems prireiks visų jėgų pasiruošti kūdikio gimimui. Kol kas ji stengėsi nesijaudinti dėl to pasiruošimo. Ji iš viso retai apie tai tepagalvodavo. Kartą apsisprendė ir nutarė nenutraukti nėštumo, o dabar stengėsi kiek įmanoma mažiau apie tai galvoti. Ir kol kas dar buvo visai nesunku to nepaisyti, išskyrus tuos retus kartus, kai imdavo pykinti, nežmonišką apetitą, kuris nemažėjo, ir nuovargį. Jeigu ne tai, Adriana galėjo iš viso užmiršti, kad laukiasi. Nieko nesimatė, jos nėštumo tebuvo trečias mėnuo. Jai tereikėjo galvoti apie darbą ir laukti Stiveno. Kai jis išėjo, iš pradžių ji sau tarė, kad viskas baigta, kad jis niekada nesugrįš, o net jei sugrįžtų, jų santykiai jau nebepataisomi. Tačiau per dvi paskutines savaites įstengė save įtikinti, kad tai tebuvo laikina duobė, sveiko proto praradimo akimirka šiaip jau normaliame jų vedybiniame gyvenime. Atsisakė patikėti, kad tas faktas, jog jis niekada nepaskambina, nieko neperduoda, neatsiliepia į jos skambučius nuo tada, kai iš buto pasiėmė visą savo turtą, aiškiai byloja, kad Stivenas šią santuoką tikrai laiko baigta.

Ji dar kartą pastebėjo Bilį eilutėje prie kasos, paskui jį, prikrauti iki kraštų, rikiavosi trys vežimėliai. Vėl nuliūdusi, ji nusinešė kuklučius savo pirkinius į automobilį. Dabar visos jos savaitės pirkiniai telpa dviejuose maišeliuose. Nuo tada, kai Stivenas ją paliko, viskas jos gyvenime susitraukė. Kai grįžo namo, būstas pasirodė nejaukiai tuščias. Sudėjo pirkinius į šaldytuvą, užgesino šviesas ir nuėjo į viršų, kur ant miegamojo grindų dar tebestovėjo lovos rėmas su čiužiniu, o jos drabužiai tebebuvo dėžėse ant grindų, kur Stivenas juos paliko. Ilgai gulėjo ant lovos galvodama apie jį, spėliodama, ką jis veikia savaitgalį. Vos atsispyrė pagundai paskambinti, maldauti jį grįžti namo, pasakyti jam, kad padarys bet ką... bet ką, išskyrus abortą. Deja, dėl to jau galėjo nesijaudinti. Galvoti reikėjo apie tai, kaip toliau gyventi be vyro. Pati stebėjosi suvokdama, kokia jaučiasi sutrikusi, kokia apiplėšta ir apleista. Po dvejų su puse metų negalėjo net prisiminti, ką veikdavo ir kaip linksmindavosi tais laikais, kai nebuvo ištekėjusi. Atrodo, tarsi niekuomet anksčiau nebūtų gyvenusi viena, tarsi iki Stiveno nebūtų turėjusi jokio gyvenimo.

Jau buvo po trijų, kai pagaliau užmigo, o kitą rytą nubudo vienuoliktą. Miegoti paskutiniu metu ji galėjo nenubusdama visą dieną, jei tik kas būtų jai leidęs, ir gydytojas sakė, kad tai dėl kūdikio. Kūdikio. Mintis apie jį vis dar atrodė nereali. Tas mažulytis padarėlis, kainavęs jai santuoką. Ir vis viena ji jo norėjo. Kažkaip atrodė verta tiek mokėti.

Atsikėlė, išsimaudė po dušu, apie vidurdienį pasigamino plaktos kiaušinienės, paskui užmokėjo sąskaitas, išskalbė kelis drabužius. Apsidairė po tuščią svetainę ir nusijuokė, kaip lengva šiais laikais prižiūrėti namus. Nereikėjo jaudintis, kad sujaukta, šluostyti dulkių, valyti dėmių ant sofos, nereikėjo laistyti augalų, nes jis pasiėmė ir juos. Jai tereikėjo pakloti lovą ir išsiurbti grindis. Pusę trijų ji nuėjo prie baseino ir išvydo, kaip Bilis ruošiasi vakarėliui. Jis kažką tarėsi su kitais dviem vyriškiais, kuriuos Adriana buvo mačiusi anksčiau, o dvi moterys statė didžiulę vazą su gėlėmis ant ilgo vaišių stalo. Matyti, kad bus renginys kaip reikiant, ir ji jau kone apgailestavo atsisakiusi. Visai neturėjo kur dėtis, kur nueiti. Zelda išvykusi į Meksiką su savo draugu, ir Adriana tegalėjo sugalvoti viena — nueiti į kiną.

Ji pamojavo jam traukdama link baseino, paskui ilgai plūduriavo prieš karštą saulę, o tada išsitiesė ant pilvo ant šezlongo. Netrukus jis priėjo ir atsisėdo šalia, laimingas, nors ir pavargęs.

— Primink, kad kitais metais šito nedaryčiau, — tarė jai, tarsi jie būtų seni draugai. Bet jie ir iš tiesų tapo artimesni, jau vien dėl to, kad nuolat susidurdavo tose pačiose vietose. Jie gyveno ir dirbo ten pat, jie net maistą pirkdavo toje pačioje vidurnaktį atidarytoje parduotuvėje. — Kartoju tai kasmet, — suokalbiškai nuleido balsą. — Šie žmonės varo mane iš proto.

Ji išsišiepė žiūrėdama į jį. Buvo juokingas, nors juokinti neketino. Jis atrodė nuostabiai nusivaręs, bet matei, kad jam tai patinka.

— Lažinuosi, kad tau tai patinka.

— Aišku, patinka. Generolas Šermanas tikriausiai džiaugėsi žygiuodamas užimti Atlantos. Bet turbūt jo žygį buvo lengviau parengti negu šitai. — Jis pasilenkė dar žemiau prie jos, kad niekas negirdėtų. — Vyrai šneka, kad šįmet man turbūt reikėjo nupirkti omarą, nes atseit aš jau treti metai iš eilės kepu didkepsnius, kotletus ir dešreles, tad tai jau nusibodo. Moterys mano, kad mums reikėjo pasamdyti patarnautojų. Dieve, ar tau kada teko dalyvauti iškyloje, kurioje buvo aptarnaujama? Ar kas nors girdėjo apie barmeno patiekiamą dešrelę Nepriklausomybės dienos proga? — atrodė pasipiktinęs, o ji nusijuokė, ta mintis ją pralinksmino. — O tu vaikystėje dalyvaudavai Liepos ketvirtosios iškylose?

Ji linktelėjo.

— Mes važiuodavome į Menkių kyšulį. Kai paaugau, važiuodavome į Martos Vynuogynus. Man labai patikdavo. Čia nieko panašaus nėra. Ta nuostabi kurortiniuose miesteliuose tvyranti atmosfera, nuostabūs paplūdimiai, vaikai, su kuriais žaidi visą vasarą, o paskui visus metus lauki, kada vėl susitiksi. Kaip nuostabu būdavo.

— Taigi, — nusišypsojo jis prisiminęs savo vaikystę. — Mes vykdavome į Konio salą. Važinėdavome pramogų parko geležinkeliuku ir žiūrėdavome į fejerverkus. Mano tėvas vakare paplūdimyje iškepdavo nuostabios mėsos ant ugnies. Kai paaugau, jie įsigijo namą Long Ailande ir mano mama suruošdavo tikrą iškylą sode už namo. Bet aš visad ilgiuosi Konio salos. — Jis tebebrangino prisiminimus apie tai, ką veikdavo su tėvais vaikystėje. Buvo vienturtis ir labai mylėjo savo tėvus.

— Ar jie dar tai tebedaro?

— Ne, — jis papurtė galvą galvodamas apie juos, bet dabar prisiminimai jau buvo apgaubti šiltų jausmų, o netekties skausmas išsisklaidęs. Smūgis juos praradus jau seniai išgyventas. Jis pažiūrėjo į Adrianą ir jam patiko tai, ką išvydo jos akyse, patiko, kaip juodi plaukai užkrinta jai ant pečių. — Jie mirė. Po to, kai įsigijo namą Long Ailande. Seniai... Prieš šešiolika metų. — Jam buvo dvidešimt dveji, kai mirė jo tėvas, ir dvidešimt treji, kai po metų mirė jo motina. — Man atrodo, kad aš šį Liepos ketvirtosios vakarėlį ruošiu dėl jų. Turbūt taip noriu pasakyti, kad prisimenu. — Šiltai jai nusišypsojo. — Juk atrodo, kad dauguma mūsų čia neturime šeimų, na, turime merginas, vaikus, šunų, draugų, bet mūsų dėdės, tetos, tėvai, seneliai ir pusbroliai kažkur kitur. Ne, rimtai, ar pažįsti bent vieną, užaugusį Los Andžele? Na, bent vieną normalų žmogų, ne tokį, kuris atrodo kaip aktorė Džiną Harlou, o iš tiesų yra vyrukas, beprotiškai įsimylėjęs savo seserį. — Ji nusijuokė. Jis buvo toks tikras, toks gilus ir toks tvirtas, o kartu labai nerūpestingas ir juokingas. — O tu pati iš kur?

Norėjo pasakyti, kad iš Los Andželo, tačiau susitvardė.

— Iš Konektikuto. Naujojo Londono.

— Aš iš Niujorko. Bet retai kada ten benuvažiuoju. Ar tu kada nuvyksti į Konektikutą?

— Ne, jei tik galiu to išvengti, — nusišypsojo. — Kai tik jie liovėsi važinėję į Martos Vynuogynus, visas smagumas dingo, na, kai įstojau į koledžą. Tačiau mano sesuo gyvena ten. — Ji, jos vaikai ir siaubingai nuobodus vyras. Taip sunku buvo rasti su jais ką nors bendra, o nuo tada, kai ištekėjo už Stiveno, Adriana ir nebesistengė. Kada nors turės pranešti jiems apie kūdikį, bet norėjo palaukti, kol sugrįš Stivenas, kol jis atsitokės ir ateis į protą. Būtų per daug sudėtinga paaiškinti, kad ji laukiasi, jis išvykęs, o sunkiausia paaiškinti, kodėl taip yra, tad dėl viso šito dabar ir stengėsi užmiršti, kad laukiasi.

— Gaila, kad šį vakarą negalėsi ateiti, — nusivylęs ištarė jis. Ji linktelėjo gėdindamasi, kad turi meluoti, bet lengviau buvo neiti. Dar kartą įbrido į baseiną ir paplaukiojo, o jis grįžo toliau ruoštis vakarienei. Netrukus nuėjo į butą marinuoti didkepsnių. Vakarėlis žadėjo būti svaigiu renginiu.

Penktą valandą ji irgi grįžo namo ir atsigulusi ant lovos pabandė skaityti, bet neįstengė susikaupti. Pastaruoju metu nelengva buvo vien tik skaityti, kai galvoje sukosi tiek nelinksmų minčių. Gulėdama girdėjo beįsisiūbuojančio vakarėlio garsus. Šeštą ėmė rinktis žmonės, skambėjo muzika ir juokas, iš šurmulio galėjai spręsti, kad susirinko maždaug penkiasdešimt žmonių. Ji trumpam išėjo į balkoną, kur girdėjo linksmybes ir užuodė maistą, tačiau jie jos nematė, ji jų irgi. Garsai sklido iš tiesų šventiški. Skimbčiojo taurės, kažkas leido senus Beatles albumus bei septintojo dešimtmečio muziką. Atrodė, kad ten linksma, ir ji jau gailėjosi nenuėjusi. Tačiau kaip paaiškins, kodėl ji be Stiveno, nors ir minėjo, kad tas išvykęs verslo reikalais į Čikagą. Dar drovėjosi eiti viena. Ji dar niekada to nedarė, dar nebuvo tam pasirengusi. Tačiau uosdama maistą jautė kaskart vis baisesnį, tiesiog vilkišką alkį. Pagaliau nulipo žemyn, žvilgtelėjo į šaldytuvą, tačiau niekas čia nepriminė to maisto, kurio kvapai ją pasiekė, o gaminti ką nors tiesiog užtruktų per ilgai. Ji tiesiog mirtinai norėjo mėsainio. Buvo pusė aštuonių vakaro, ji mirtinai išbadėjusi. Nevalgė nuo pat pusryčių, tad ėmė svarstyti, gal jai tiesiog pavyktų įsmukti į minią, pastverti ką nors valgyti ir vėl išnykti. Juk ji visuomet galėtų Biliui Tigpenui išrašyti čekį už vakarienę vėliau. Tai tikrai niekam jokios žalos nepadarys. Juk čia ne koks nors ėjimas į restoraną. Ji tiesiog nueis pavalgyti. Na, kaip einama į greito maisto užkandinę ar nusipirkti kinų valgių išsinešti. Gal pavyktų net pastverti tą mėsainį ir atsinešti čia. Tada jai nereikėtų net bičiuliautis su vakarėlio dalyviais.

Vėl nudundėjo laiptais aukštyn, pažiūrėjo į veidrodį miegamajame, susišukavo plaukus, suėmė juos ir surišo baltu atlasiniu kaspinu. Tada apsivilko baltą nėriniuotą meksikietišką suknelę, kurią su Stivenu buvo pirkę kelionėje į Akapulką. Suknelė buvo daili, moteriška, lengva ir paslėpė nedidelį gumbą, kurio nesimatė, bet kelnes ar džinsus dėl jo užsimauti buvo sunkiau. Tačiau dėvint suknelę dar nieko nesimatė. Apsiavė sidabrinėmis basutėmis ir įsivėrė karančius didžiulius sidabrinius auskarus. Dar šiek tiek padvejojo prieš nusileisdama laiptais. O kas, jei jie visi su poromis ar jei ji ten nieko nepažinos? Tačiau bent jau pažįsta Bilį Tigpeną, net jei jis ir bus su drauge. O su juo visada taip lengva, jis toks draugiškas. Tad nusileido žemyn ir netrukus jau stoviniavo ties minios kraštu prie vieno iš didžiulių vaišių stalų, nukrautų maistu. Visur spiečiasi grupelės žmonių, juokiasi ir šnekučiuojasi, pasakoja istorijas, kiti su lėkštėmis ant kelių sėdi prie baseino, gurkšnoja vyną arba tiesiog atsipalaidavę linksminasi. Atrodė, kad visi gerai leido laiką, o Bilis Tigpenas stovėjo prie kepsninės — marškiniai baltais ir raudonais dryželiais, baltos kelnės ir mėlyna prijuostė.

Stebėdama jį Adriana dvejojo, o jis profesionalo judesiais dalino didkepsnius, su kiekvienu priėjusiu ir nueinančiu pasišnekėdavo, tačiau, regis, lyg ir buvo be poros, bet galų gale koks skirtumas. Tada ji susivokė, kad net nežino, ar jis turi draugužę, bet juk ir tai nesvarbu. Kažkodėl linko manyti, kad Bilis neturėjo santykių su jokia moterimi, jis paprastai atrodydavo toks nerūpestingas. Prisiartino, ir jo veide ją išvydus pasirodė plati šypsena. Jis viską įvertino, ir baltą nėriniuotą suknelę, ir juodus žvilgančius plaukus, ir didžiules mėlynas akis, ji atrodė graži ir jis net suvirpėjo ją išvydęs. Jautėsi tarsi vaikas, įsimylėjęs kaimynų mergaitę. Ištisas savaites jos nematai, o paskui staiga pasukęs už kampo ją išvysti, atrodančią taip pasakiškai, ir pasijunti lyg kvailys, užkliuvęs už ko nors, o štai ji jau ir vėl nuėjo, ir praeis šimtas metų, kol vėl ją sutiksi. Pastaruoju metu pajuto, tarsi visas jo gyvenimas ar bent ta vienintelė kažko verta jo dalis tebuvo ištisa virtinė netikėtų susitikimų.

— Sveikutė, — paraudo jis tikėdamasis, jog Adriana pagalvos, kad rausta nuo kepsninės karščio. Nežinia kodėl, bet ji buvo pirma ištekėjusi moteris, kuriai jautėsi rimtai neabejingas. Ir ne vien todėl, kad jam patikdavo į ją žiūrėti. Jam patikdavo su ja šnekėtis. Liūdniausia ir buvo tai, kad jam ji visa patiko. — Ar atsivedei ir savo draugus?

— Jie paskambino paskutinę minutę ir pranešė, kad susitikti nepavyks, — ji nekaltai pamelavo ir laiminga žvelgė į jį, o jis žiūrėjo į ją.

— Džiaugiuosi. Tai yra... na, taip, velniop, aš džiaugiuosi. — Tada parodė į kepamą mėsą. — Ko norėtum, dešrelės, kotleto, didkepsnio? Rekomenduoju didkepsnį. — Įprastine veikla, kaip antai, maisto gaminimu, jis stengėsi uždangstyti savo jausmus. Jis tikrai pasijusdavo kaip vaikas kiekvieną sykį, kai ją išvysdavo. Ji irgi. Ir keista, jai norėjosi su juo tik šnekėtis, taip malonu buvo kartu leisti laiką, plepėti.

Prieš keletą minučių ji mirtinai norėjo mėsainio, bet dabar didkepsniai pasirodė iš tiesų nuostabūs.

— Norėčiau didkepsnio, prašyčiau pusžalį.

— Tučtuojau bus. Ant stalo galybė visokio maisto. Yra keturiolikos rūšių salotų, kažkokio šalto suflė, sūrio, Naujosios Škotijos lašišos, aš ten nieko negaminau, aš keptos mėsos specialistas, bet nueik pasižiūrėti, o kol grįši, tavo didkepsnis jau bus iškepęs. — Adriana taip ir padarė, o jis išvydo, kad ji prisikrovė lėkštę salotų, krevečių ir kitų skanėstų, kurių rado ant bufeto stalo. Jos toks sveikas apetitas, net keista, turint galvoje, kokia ji liesa. Tikriausiai daug sportuoja.

Jis padėjo jai ant lėkštės didkepsnį ir pasiūlė vyno, bet ji atsisakė ir nuėjo atsisėsti prie baseino. Bilis vylėsi, kad ji bus dar nedingusi, kai jis baigs kepti. Po pusvalandžio nutarė, kad jam jau tikriausiai pakaks, nes visi buvo aptarnauti, o diduma svečių — ir antrą kartą. Pažįstamas iš gretimo buto pasisiūlė jį pakeisti ir Bilis mielai sutiko. Atėjęs prie baseino rado Adrianą palaimingai kemšančią desertą ir tyliai sėdinčią sau vieną, klausančią, kaip šnekučiuojasi aplink ją žmonės.

— Na, kaip? Negalėjo būti taip neskanu. — Didkepsnis išnyko, kaip ir visa kita, kas buvo ant jos lėkštės. Ji atrodė sutrikusi ir truputį susidrovėjusi nusijuokė.

— Buvo neapsakomai skanu. Aš miriau iš bado.

— Tai gerai. Nekenčiu gaminti žmonėms, kurie nevalgo. Ar tu mėgsti gaminti? — smalsavo jis, norėdamas sužinoti, ką ji mėgsta, ką ji veikia, ar ji laiminga su savo vyru. Jam neturėjo būti svarbu, bet buvo. Girdėjo, kaip jo galvoje suskambo pavojaus varpai, įsakė sau liautis, bet kitas balsas, stipresnis, liepė nesustoti.

— Retkarčiais. Bet aš nekokia virėja. Aš ir laiko gaminti neturiu. — Be to, neturėjo ir kam gaminti. Bent jau dabar. Bet Stivenas niekada daug nevalgydavo. Jis visada mieliausiai pasidarydavo salotų.

— Na taip, jeigu rengi abi žinių laidas vakare. Ar grįžti namo tarp laidų? — Jis norėjo žinoti apie ją viską.

— Dažniausiai. Nebent vyksta kas nors siaubinga ir aš negaliu ištrūkti tarp laidų. Bet paprastai grįžtu namo apie septintą, o paskui vėl važiuoju atgal apie dešimtą ar pusę vienuolikos. Tada grįžtu maždaug vidurnaktį.

— Žinau, — šyptelėjo. Kaip tik tokiu laiku jie ir susidurdavo Safeway parduotuvėje.

— Tu irgi dirbi iki vėlumos, — nusišypsojo ir ji. Knebinėjo obuolių pyragą lėkštėje, drovėdamasi praryti jį jam matant.

— Taip. Kartais naktį tiesiog pamiegu ant sofos darbe. — Tad su juo nuostabu gyventi, kaip būtų džiugiai patvirtinusi ne viena moteris. — Mūsų scenarijai kartais mainosi taip greitai, kad visų padėtis serijoje pasikeičia. Tai sukelia grandininę reakciją, kartais sunku suspėti prie to prisitaikyti. Bet sykiu ir smagu. Tau reikėtų kada pamatyti mano filmą. — Jai tikrai atrodė įdomu, ir jie dar kiek pasišnekėjo apie jo serialą, kaip jis prieš dešimt metų prasidėjo Niujorke, o vėliau buvo perkeltas į Kaliforniją. — Sunkiausia čia atvažiuoti buvo dėl to, kad teko palikti berniukus, — tyliai pridūrė. — Jie tokie nuostabūs vaikai. Aš jų tikrai labai pasiilgstu. — Jis jau buvo apie juos pasakojęs, bet dar daug ko apie juos Adriana nežinojo, kaip ir apie jų tėvą.

— Ar dažnai juos matai?

— Ne taip dažnai, kaip norėčiau. Jie atvažiuoja, kai mokykloje atostogos, o vasarą atvyksta mėnesiui. Jie atvažiuos po dviejų savaičių. — Jo veidas nušvito, kai tai ištarė, ir ji susijaudino tai išvydusi.

— Ką su jais veiki, kai jie atvažiuoja? — Taip dirbant kaip jis, prižiūrėti du mažamečius turėtų būti nelengva.

— Dirbu kaip pamišęs prieš jiems atvažiuojant, o tada pasiimu keturias savaites atostogų. Nueinu tik retkarčiais pažiūrėti, kaip viskas einasi, bet iš esmės, kad ir kaip nemėgstu to pripažinti, filmas puikiai apsieina ir be manęs. — Jis kone droviai nusišypsojo prisipažinęs. — Tad mes dviem savaitėms išvykstame iškylauti, o paskui dvi savaites praleidžiame čia. Ir jiems tai labai patinka. Aš išsiversčiau ir be to iškylavimo. Iškylavimas, kaip aš suprantu, būtų savaitė Bel-Air viešbutyje. Tačiau jiems tai svarbu, jiems patinka išsipurvinti, kęsti nepatogumus, nakvoti miške. Tiesą sakant, mes taip iškylaujame vieną savaitę, o kitą apsistojame kur nors viešbutyje. Kur nors Ovonio kaimelyje, Josemičio parke, arba traukiame prie Tahou ežero. Daugiau kaip savaitę aš miegmaišyje ir palapinėje neištveriu, bet mums tai į sveikatą. Man tai padeda išlikti nuolankesniam. — Jis nusijuokė, o Adriana jo klausydama pabaigė obuolių pyragą. Šį sykį būdami drauge jie nervinosi, nors gal tai buvo ne tiek nervinimasis, kiek džiugus susijaudinimas. Jie pirmą kartą buvo sykiu, sąmoningai, tarp kitų žmonių.

— Kiek jiems metų?

— Septyneri ir dešimt. Jie puikūs vaikai. Tu sutiksi juos čia prie baseino. Jie mano, kad Kalifornija — vieni baseinai. Čia viskas labai skiriasi nuo Didžiojo Neko, už Niujorko, kur gyvena su motina.

— Ar jie panašūs į tave? — šypsodamasi paklausė Adriana, ji įsivaizdavo jį su dviem mažais meškučiais, jo mažomis kopijomis.

— Nė nežinau. Žmonės sako, kad mažesnis panašus, bet man atrodo, kad jie abu panašūs į motiną. — Paskui nostalgiškai tęsė: — Adamas gimė iškart. Nebuvo lengva. Leslei teko mesti šokti, mano žmona tada buvo šokėja Brodvėjuje. Man irgi buvo sunku. Kartais atrodydavo, kad tikrai badausime, bet niekada neteko. Ir kūdikis buvo geriausias dalykas mūsų gyvenime. Man atrodo, iki šiol dėl to sutariame. Adamas ir televizijos serialas atėjo į mano gyvenimą beveik vienu metu. Man visąlaik atrodė, kad tai apvaizda atsiuntė mums viską, ko jam reikėjo, ko reikėjo mums. Filmas mane ilgai maitino. — Iš jo veido nedilo dėkingumo išraiška, kai jis šnekėjo apie filmą, tarsi jis šito nevertas, o jam tik pasisekė, ir jis tai žino. Jo klausant Adrianai dingtelėjo, kaip jis skiriasi nuo Stiveno. Kokie jam svarbūs vaikai, kaip kukliai kalba apie savo laimėjimus. Tie du vyrai tiek mažai teturėjo panašumo. — Na, o tu? — tada paklausė jis. — Ar ketini likti žinių tarnyboje?

— Nežinau. — Ji galvodavo ir apie tai, bet gal kai išeis motinystės atostogų, turės laiko pasvarstyti, ką toliau gyvenime norėtų daryti, na, dar be to, kad bus motina.

— Norėčiau kada nors pradėti kitą televizijos serialą. Tačiau kol kas nėr kada nė pagalvoti apie jį, ne tik kad imti dirbti. Gyvenimas dar atima visą mano laiką.

— Iš kur semiesi minčių? — paklausė ji gurkšnodama limonadą, kurio kažkas jai įpylė.

— Dievai žino, — nusišypsojo, — iš gyvenimo, iš galvos. Praverčia viskas, kas ateina į galvą ir atrodo tinkama. Juk filme viskas apie tai, kas nutinka tikriems žmonėms, viskas sukratyta į vieną katilą ir išmaišyta. Žmonės juk padaro pačius kvailiausius dalykus, patenka į netikėčiausias aplinkybes. — Liūdnai linktelėjo, ji tai jau gerai žinojo, apie ką jis kalba. Jis stebėjo jos veido išraišką. Kai Adriana vėl pakėlė akis, jų žvilgsniai susitiko, ir atrodė, tarsi ji ketintų kažką pasakyti, tačiau susilaikė.

Minia retėjo, keletas žmonių priėjo jam padėkoti. Atrodė, lyg jis visus pažinotų, su visais elgėsi draugiškai ir maloniai. Jai patiko būti su juo, net stebėjosi, kad jaučiasi su juo taip jaukiai. Be vargo įsivaizdavo, kad papasakoja jam viską, na, viską, išskyrus galbūt apie Stiveną. Nes jai neretai atrodydavo, jog ji kažkodėl pati kalta, kad jis ją paliko.

— Gal nori išgerti? — paklausė. Jis visą vakarą šildė rankose tą pačią vyno taurę, ir kai ji atsisakė, pastatė taurę ir įsipylė sau puodelį kavos. — Aš daug negeriu, — paaiškino, — nes jei išgeriu, negaliu per naktį dirbti.

— Negeriu ir aš, — nusišypsojo. Netoliese sėdėjo kelios jaunos poros, jos šnekučiavosi, juokėsi ir laikėsi už rankų. Į jas žiūrėdama pasijuto vieniša ir staiga vėl prisiminė, kad yra viena. Pastaruosius penkerius metus ji gyveno su Stivenu, o dabar štai vėl viena, vėl neturi kas ją apkabintų, kas mylėtų.

— Tai kada grįžta tavo vyras? — nerūpestingai paklausė jis, kone gailėdamasis, kad tas grįžta. Tam vyrukui labai pasisekė. Bilis tebetroško, kad Adriana būtų netekėjusi.

— Kitą savaitę, — atsakė lyg niekur nieko.

— Tiesa, kur jis yra?

— Niujorke, — greitai atsakė, ir staiga, kai ji tai ištarė, jam dingtelėjo keista mintis. Klausiamai į ją žvilgtelėjo.

Man lyg pasigirdo, kad sakei Čikagoje. — Tarsi ir nustebo, bet išvydęs jos veide pasirodžiusią baimę, skubiai atšoko. Kažkas ją nepaprastai sunervino, ir jis nežinojo, ką padarė. Staiga ji pakeitė temą.

— Na, tai buvo nuostabus sumanymas, — tarė atsistodama ir nervingai apsižvalgydama aplink. — Puikiai praleidau laiką. — Ji susiruošė išeiti, ir jam plyšo širdis. Jis ją išgąsdino, nors nenorėjo, kad išeitų. Negalvodamas paėmė ją už rankos, pasiryžęs padaryti bet ką, kad tik ji dar neišeitų.

— Prašau, dar neik, Adriana, toks gražus vakaras ir taip gera čia būti, šnekučiuotis su tavimi. — Jis atrodė toks jaunas ir toks pažeidžiamas, ir jai suspaudė širdį, kaip jis prašė.

— Aš tik pamaniau, gal tu turi kokių kitų planų... Nenoriu tau įkyrėti... — atrodė sutrikusi, bet Bilis ir toliau nežinojo kodėl, ir kai ji atsisėdo, toliau laikė jos ranką savojoj, galvodamas, ką jis daro. Ji ištekėjusi, ir širdperšos jam tikrai nereikia.

— Tu man neįkyri, esi nuostabi ir aš labai puikiai leidžiu laiką. Papasakok man apie save. Ką tu mėgsti, ką veiki, koks tavo mėgstamas sportas? Kokia tau patinka muzika?

Ji nusijuokė. Jau metų metus niekas nebuvo jos klausęs tokių dalykų, bet su juo šnekėtis buvo taip smagu, jei tik neklausinės apie Stiveną.

— Patinka visokia: klasikinė, džiazas, rokas, kantri. Mėgstu Stingą, Beatles, U2, Mocartą. Kai augau, slidinėjau, bet jau daug metų to nedariau. Patinka pajūris... ir karštas šokoladas... ir šunys... — ūmai nusijuokė, — ir ryškūs rusvi plaukai, visada norėjau tokių plaukų, — ir staiga ilgesingai: — Ir dar man patinka kūdikiai. Visada patiko.

— Ir man, — nusišypsojo jai, trokšdamas, kad galėtų praleisti su ja gyvenimą, o ne tik vieną vakarą. — Mano berniukai buvo tokie meilučiai kūdikiai. Aš išvykau, kai Tomiui dar nebuvo nė metų. Maniau, kad mirsiu. — Kalbant jo akyse švystelėjo tikro sielvarto prisiminimas. — Norėčiau, kad tu juos pamatytum, kai jie čia atvyks po poros savaičių. Gal mes visi kartu galėtume pavakaroti. — Žinojo, kad jeigu jie su Adriana bus draugais, jam teks susidraugauti su jos vyru. Kitokie santykiai jiems nepasiekiami, ir jis buvo pasirengęs tai padaryti vien norėdamas ją pažinti. O gal jos vyras net malonesnis, negu atrodo, nors Bilis tuo abejojo.

— Aš mielai su jais susitikčiau. Kada jūs išvyksite atostogauti?

— Maždaug po poros savaičių, — šyptelėjo. — Tiesą sakant, mes per Santa Barbarą, San Franciską ir Napos slėnį važiuosime iki Tahou ežero. Ten nuvykę penketą dienų iškylausime.

— Na, tai ganėtinai civilizuota kelionė. — Ji tikėjosi ko nors atšiauresnio.

— Deja, man tenka tai daryti taip. Per daug gryno oro iškart sukrečia visą mano sistemą.

— O tu žaidi tenisą? — pasitikslino dvejodama. Ne tiek norėdama juos abu palyginti, kiek iš smalsumo. Stiveno aistra tenisui buvo tarsi kokia manija.

— Jeigu tai galima pavadinti žaidimu, — tarė atsiprašydamas. — Žaidžiu nekaip.

— Aš irgi, — nusijuokė ji. Troško dar vieno gabalo obuolių pyrago, bet nedrįso nueiti pasiimti. Jis tikrai pagalvos, kad ji paršelis, jeigu nesiliaus valgyti, bet visa vakarienė buvo neišpasakytai skani. Tvarkdarių grupelė nurinkinėjo nuo stalų maisto likučius, jiems tebesėdint prie baseino visai sutemo. Žmonių dar labiau sumažėjo, bet jai buvo su juo taip gera, kad neprisivertė eiti, nors žinojo, kad metas. Staiga aukštai danguje pasirodė fejerverkai. Juos šaudė iš gretimo parko, ir ugnys pylėsi pasakiškos, visi sustojo ir ėmė jomis gėrėtis. Žiūrėjo ir Adriana, tarsi apsalęs vaikas, o Bilis šypsojosi žvelgdamas į ją. Graži, spinduliuojanti šilumą ir švelnumą, atrodė lyg maža mergaitė, užvertusi veidą į dangų. Buvo tokia daili, kad jis vos susitvardė jos nepabučiavęs. Tas troškimas apimdavo ir anksčiau, ir kaskart ją išvydęs pajusdavo jį vis aštriau.

Fejerverkai spragsėjo pusvalandį, pagaliau jie išsprogo gausia raudonų, baltų ir mėlynų šviesų liūtimi, kuri liejosi ir liejosi, regis, be pabaigos. Pagaliau dangus vėl pajuodavo, tik žvaigždės žibsėjo aukštai, o ant žemės lėtai byrėjo juodi milteliai ir leidosi mažutės sruogelės dūmų. Sėdėdamas arti jos Bilis pajuto, kaip dvelktelėjo jos kvepalais. Tai buvo Chanel Nr. 19, Bilio mėgstami.

— Ką veiksi šį savaitgalį? — paklausė dvejodamas, nė nežinodamas, ar pritinka jam šito klausti. Bet jie juk gali būti draugais. Jei jis susivaldys, nėra jokios priežasties, kodėl jie negali kartu praleisti laiko. — Sakau, gal norėtum nuvažiuoti į paplūdimį ar nuveikti ką nors panašaus. — Nes juk jau anksčiau buvo jam užsiminusi, kad mėgsta paplūdimius.

— Aš... na... nežinau... mano vyras... gal grįš namo, — sutriko ji. Mielai būtų nuvykusi, tik nežinojo, kaip jai atsakyti į tokį kvietimą.

— Maniau, kad jis Niujorke... ar Čikagoje... iki kitos savaitės. Nė kiek neabejoju, kad jis neprieštarautų. Aš juk elgiuosi padoriai. Ir tai daug geriau, negu vienai praleisti čia visą savaitgalį, na, jei tau nereikia į darbą. Galėtume nuvažiuoti į Malibu, mano draugai leidžia man pasinaudoti jų namu. Jie gyvena Niujorke, bet turi tą namą taip sau, tiesiog iš pasiutimo. Aš jį prižiūriu. Tau patiks.

— Gerai, — ji nusišypsojo jam, pati nežinodama, kodėl tai daro. Šis vyriškis buvo kažkoks neapsakomai jaukus ir patrauklus, jam nebuvo įmanoma atsispirti. Tada ji atsistojo ir pasiruošė eiti namo. — Mielai nuvykčiau.

— Ar vienuolikta valanda tiks?

Linktelėjo. Tiks kuo puikiausiai. Nors truputėlį bijojo.

— Aš tave palydėsiu iki namų. — Jis jau seniai buvo nusirišęs prijuostę ir atrodė gražiai, žingsniuodamas su ja iki jos būsto. Kai Adriana priėjo lauko duris, atsargiai jas atrakino, vos pravėrė ir neuždegė šviesos. Ji nenorėjo, kad Bilis išvystų, koks nusiaubtas jos butas.

— Labai ačiū tau, Bili. Aš nuostabiai praleidau laiką. Ačiū, kad mane šįvakar pakvietei. — Tai buvo tūkstančius kartų geriau, negu sėdėti vienai namie savęs gailint ir svarstant, ką veikia Stivenas.

— Aš irgi gerai praleidau laiką, — nusišypsojo jis, jausdamasis laimingas, atsipalaidavęs ir patenkintas. — Užsuksiu rytoj apie vienuoliktą.

— Gal net nebūtina, galime susitikti prie baseino.

— Nereikia, ateisiu tavęs čia, — tvirtai pasakė, o ji atrodė susinervinusi, nes ketino įsmukti per laukujės duris taip, kad jis nesuspėtų žvilgtelėti į vidų.

— Tai ačiū dar sykį, — paskutinįsyk į jį žvilgtelėjo ir tada staiga išnyko tarsi vaiduoklis. Ką tik stovėjo priešais jį, o po sekundės įsmuko į vidų, durys užsidarė ir Bilis nė nesuprato, kaip ji tai padarė. Tai buvo vienas iš greičiausių labanakt, kokius tik jam kada teko ištarti, ir jis paržingsniavo atgal šypsodamasis.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Kitą dieną Bilis užsuko Adrianos lygiai vienuoliktą valandą. Kai atvyko, ji jau laukė lauke, su džinsais, plačiais plevėsuojančiais marškiniais, skrybėle nuo saulės ir sportbačiais. Nešėsi didelį krepšį, prigrūstą rankšluosčių, kremų, knygų, turėjo net plastikinę lėkštę, ir jis nusijuokė ją išvydęs.

— Atrodai kokių keturiolikos su tais rūbais. — Marškiniai buvę Stiveno, bet jai visada patiko, be to, jie pridengė jau ankštokus džinsus. Bilis, žiūrėdamas į ją, regis, nieko nepastebėjo.

— Ar čia komplimentas, ar priekaištas? — paklausė nė kiek nesusijaudinusi. Visiškai jo nesivaržydama nusekė paskui jį per kiemą.

— Komplimentas, neabejotinai. — Tada stabtelėjo tarsi ką pamiršęs, grįžtelėjo į ją. — Ar turi kokių nors gaiviųjų gėrimų namie? Aš ką tik pabaigiau. — Sekmadienis, viskas uždaryta.

— Aišku.

— Reikėtų pasiimti, jeigu ištrokšime. — Ji pasuko atgal prie namų, jis sekė jai įkandin, bet kai jie priėjo prie durų, Adriana stabtelėjo ir žvilgtelėjo per petį.

— Aš įbėgsiu paimti. Gal tu palauk čia su mūsų daiktais? — Ji elgėsi taip, tarsi kas nors ketintų pabėgti su jos paplūdimio krepšiu.

— Aš įeisiu tau padėti.

— Ne, nereikia, nesutvarkyta. Neturėjau laiko nuo tada, kai Stivenas išvyko... tada anądien, noriu pasakyti... Kai jis išvažiavo į Niujorką. — Taigi į Niujorką ar Čikagą, svarstė Bilis, bet nieko nepasakė, nes aišku, kad ji nenori, jog jis eitų vidun, tad ir nėjo.

— Palauksiu tavęs čia, — tarė jai nuo durų, jausdamasis mažumėlę kvailai. Ji paliko lauko duris neužtrenktas, bet uždarytas taip, kad Bilis nieko neįstengtų įžiūrėti viduje. Tarsi ji kažką ten slėptų. Netrukus pasigirdo garsus trinktelėjimas, ir negalvodamas jis šovė vidun jai padėti. Ji numetė ant žemės du butelius ir gėrimas išsitaškė po visą virtuvę.

— Ar užsigavai? — skubiai paklausė susirūpinęs. Ji tik papurtė galvą, tuo tarpu jis stvėrė rankšluostį ir padėjo jai iššluostyti išsipylusius skysčius.

— Na ir kvailai padariau, — tarė ji. — Matyt, juos netyčia supurčiau, o paskui išmečiau ant žemės. — Per porą minučių jie viską išvalė, ir jis nepastebėjo čia nieko neįprasto, kol ji atnešė daugiau gėrimų, bet paskui suvokė, kad virtuvėje nėra baldų. Ten, kur, matyt, stovėta virtuvinio stalo, tuščia, o prie telefono kitame virtuvės gale stūkso vieniša kėdė. Ir kai juodu ėjo per svetainę, ta atrodė kone gąsdinančiai. Niekur nematyti jokių baldų, ant sienų, kur kabota paveikslų, likę tik žymės, ir tada jis prisiminė, kaip Stivenas beveik prieš du mėnesius krovė į furgonėlį baldus. Adriana minėjo, kad jie viską parduoda ir perka naujus daiktus, bet dabar butas atrodė apiplėštas ir slegiantis. Bilis nieko nepasakė, o ji skubėjo paaiškinti:

— Mes užsisakėme daug naujų baldų, bet žinai, kaip būna, viskas atgabenama ne anksčiau kaip po dešimties ar dvylikos savaičių. Tai tik rugpjūtį viskas vėl atrodys daugmaž padoriai. — Iš tiesų ji nieko neužsisakė, nes tikėjosi, kad Stivenas grįš namo su senais baldais, kuriuos pasiėmė.

— Aišku, aš tai žinau, kaip būna. — Tačiau tai skambėjo neįtikinamai, ir jis net nenutuokė kas. Gal jie neturi už ką nusipirkti baldų. Gal viskas buvo paimta už skolas. Žmonės Holivude taip gyvendavo. Taip tvarkėsi daugybė jo draugų. Ir jis matė, kad Adriana kažko gėdinasi. — Na, bent atrodo švaru ir tvarkinga, — erzino jis, — ir prižiūrėti nesunku. — Ji vėl susigėdo, bet jis ją nuramino švelniai paerzinęs: — Nekreipk dėmesio, užtat kaip atrodys, kai atveš naujus baldus. — Tik tuo metu, aišku, taip neatrodė. Būstas priminė pabėgėlių namus.

Bet vos tik jie išvyko, iškart apie tai pamiršo, taip nuostabiai leido laiką pajūryje. Jau buvo po penkių, ėmė vėsti, o jie vis dar šnekėjosi apie teatrą ir knygas, Niujorką, Bostoną ir Europą. Jie šnekėjosi apie vaikus ir politiką, apie filosofijas, kurios slypi už muilo operų bei žinių laidų, apie tai, ką jis mėgsta rašyti, apie trumpus apsakymus, kuriuos ji rašė koledže. Jie kalbėjosi apie viską, nesiliovė šnekėję netgi važiuodami namo jo medinuku.

— Beje, man labai patinka tavo automobilis. — Jis iškart susižavėjo jos MG, vos tik jį išvydo.

Ji atrodė patenkinta šiuo komplimentu.

— Man jis irgi patinka, visi jau daug metų Įtikinėja mane juo nusikratyti, bet aš negaliu. Tai mano dalis.

— Kaip ir mano medinukas, — svaigo Bilis. Štai moteris, kuri supranta, ką reiškia mylėti automobilį. Štai moteris, kuri supranta daugelį dalykų, ji supranta, ką reiškia rūpintis ir prarasti, ką reiškia tavo sąžiningumas ir meilė, ir pagarba, ji, kaip ir jis, net mėgsta senus filmus. Be to, kad ji valgo už dvi šeimas, vienintelė netikusi jos savybė yra ta, kad ji ištekėjusi. Tačiau Bilis nusprendė, kad tiesiog nekreips į tai dėmesio, nustos erzintis, tiesiog džiaugsis jos draugyste. Taip retai vyrai ir moterys būna draugais, nesitikėdami intymių santykių, kad jeigu jiems pavyktų užmegzti tikrą draugystę, galėtų tarti, kad jam labai pasisekė.

— Gal norėtum pavalgyti, kai važiuosime atgal? Santa Monikos Kanjone yra puikus meksikiečių maisto restoranas, jeigu norėtum išmėginti. — Jis elgėsi su ja tarsi su senu bičiuliu, tarsi su žmogumi, kurį seniausiai pažinojo ir amžiais mylėjo. — Arba žinai, aš dar turiu kelis likusius didkepsnius. Gal nori užsukti pas mane? Aš pagaminsiu tau vakarienę.

— Galėtume iškepti juos ir pas mane, — ji norėjo pasakyti, kad jai tikriausiai metas namo, bet iš tikrųjų namo eiti neturėjo jokios priežasties ir noro. Buvo toks vienišas sekmadienio vakaras, ir ji per daug gerai leido laiką, kad jau viską užbaigtų. Ir iš tiesų nebuvo jokios priežasties, kodėl ji negalėtų su juo pavakarieniauti.

— Nemirštu iš noro valgyti juos nuo grindų, — erzino ją Bilis. — O gal yra kokių nors baldų, kurių aš nemačiau? — Tik jos lova, bet to ji nepasakė.

— Gerai, snobe, — tarė ji žaismingai, vėl pasijausdama kaip vaikas, — eikime pas tave. — Jau kelerius metus nebuvo šito sakiusi jokiam vyrui. Su Stivenu juodu draugavo porą metų iki vestuvių. Ir štai ji, po penkerių metų, vakarieniauja vyriškio bute. Tačiau teko prisipažinti, kad nė kiek dėl to nesielvartavo. Bilis Tigpenas buvo tikras lobis. Protingas, įdomus, meilus, ir atrodė, tarsi jis nuolat ja rūpinasi, kad ir ką darytų. Jam visąlaik rūpėjo, ar ji nori gerti, valgyti, gal nori ledų, atsigaivinti, ar jai šilta, ar jai patogu, ar ji patenkinta, visą laiką linksmino ją istorijomis apie savo muilo operą, apie žmones, kuriuos pažinojo, arba apie savo berniukus, Adamą ir Tomį.

O kai jie nuėjo į jo namus, šis žmogus jai atsivėrė dar kitaip. Ant sienų kabėjo nuostabūs modernūs paveikslai, visur matyti neapsakomai įdomių skulptūrų, kurių jis įsigydavo savo kelionėse. Sofos odinės, patogios, ant jų dažnai sėdėta. Kėdės didžiulės, minkštos, kviečiančios sėstis. Valgomajame nuostabaus grožio stalas, kurį jis rado kažkokiame Italijos vienuolyne, iš Pakistano atkeliavęs kilimas. Ir visur — pasakiškos jo vaikų fotografijos. Namų jausmas buvo toks stiprus, kad kvietė po juos klaidžioti ir gėrėtis. Knygų lentynomis nustatytos sienos, mūrinis židinys, žavinga didžiulė kaimiško stiliaus virtuvė. Tai tikri namai, ne šiaip butas. Jaukus darbo kampas, kur jis rašydavo, sena rašomoji mašinėlė, beveik tokio pat senumo, kaip jo mylima Royal, ir dar daugiau knygų, ir masyvi jauki odinė darbo kėdė, nemažai regėjusi ir mylėta, buvusi dar jo tėvo. Ji dirstelėjo į patrauklų svečių miegamąjį, kuris atrodė tarsi niekada nenaudotas, ištaisytą smėlio spalvos vilnomis, su dideliu avies vilnos kilimu ir šiuolaikine lova su baldakimu; berniukų miegamąjį su ryškia raudona dviaukšte lova, kuri atrodė it garvežys, o koridoriaus gale buvo jo paties miegamasis, visas švelnių gamtos tonų, švelnių audinių, su didžiuliais saulėtais langais, kurie išėjo į sodelį, apie kurio egzistavimą Adriana nė neįtarė. Bilio būstas buvo tobulas. Tiesiog kaip jis pats. Visos jo dalys atrodė šiek tiek nusitrynusios nuo rankų, kurios jį lytėjo. Tai buvo vieta, kurioje troškai pasilikti amžiams, vien tam, kad galėtum apsižiūrėti ir viską ištyrinėti, visiškai kitokia nei tas sterilus brangumas, kuriuo su Stivenu dalinosi Adriana, kol Stivenas išėjo su viskuo, tepatikdamas jai lovą ir kilimą.

— Bili, tavo būstas pasakiškas, — tarė ji atvirai žavėdamasi.

— Man irgi patinka, — prisipažino. — Ar matei vaikų lovą? Ją pagamino toks vyrukas iš Niuport Bičo. Jis padaro dvi lovas per metus. Galėjau rinktis, jis turėjo šią ir dviaukštį autobusą. Kažkoks anglas nupirko autobusą, o man liko garvežys. Visada mėgau traukinius. Jie tokie nuostabūs, senamadiški ir jaukūs. — Atrodė, tarsi jis apibūdintų save, ir Adriana jam nusišypsojo.

— Taip, tikrai nuostabu. — Nekeista, kad jis juokėsi iš jos tuščio buto. Jo namai turėjo savo veidą, tiek daug šilimos. Tai buvo nuostabi vieta ir gyventi, ir dirbti.

— Aš jau metų metus įšnekinėju save nusipirkti namą, bet nekenčiu kraustytis, o čia taip patogu. Man tinka, ir berniukams čia smagu.

— Suprantu kodėl. — Jiems paskirtas didžiausias kambarys, nors vaikai praleidžia su juo labai nedaug laiko. Jam tai buvo svarbu.

— Tikiuosi, kad būdami vyresni jie praleis čia daugiau laiko.

— Neabejoju, kad praleis. — Ir kas nepraleistų su tokiu kaip jis tėvu, jei turi tokius namus, į kuriuos gali grįžti. Ir negalėtum pasakyti, kad šis butas buvo koks nors labai didelis ar be galo prabangus, ne. Bet jis buvo šiltas ir viliojantis, čia būdamas jauteisi tarsi šiltame minkštame glėbyje. Adriana tai juto įsitaisydama ant sofos, kad galėtų žvalgytis aplink, o paskui nuėjo į virtuvę padėti jam gaminti vakarienę. Daug ką virtuvėje jis buvo pasidaręs pats, o vakarienę gamino kaip koks profesionalus virėjas.

— Ko tu nemoki daryti?

— Aš prastas sportininkas, jau minėjau, man siaubingai nesiseka tenisas. Miške nemoku įkurti ugnies, net jei reikėtų išsigelbėti. Kai iškylaujame, tai padaryti tenka Adamui. Dar labai bijau lėktuvų. — Gana trumpas sąrašas, palyginti su tuo, ką jis mokėjo ir sugebėjo.

— Malonu bent žinoti, kad nesi antžmogis.

— O tu, Adriana? Ko tu nemoki ar nesugebi?

— Aš daug ko nemoku, menkai slidinėju, pusėtinai žaidžiu tenisą, visai nesugebu žaisti bridžo. Aš nemoku jokių žaidimų, visą laiką užmirštu taisykles, be to, man tas pats, ar laimėsiu. Dar — nekenčiu kompiuterių. — Ji valandėlę rimtai susimąstė. — Be to, nesileidžiu į kompromisus. Beveik niekada nesileidžiu į kompromisus, jei kuo nors esu įsitikinusi.

— Sakyčiau, kad tai dorybė, ne yda, kaip tau atrodo?

— Kartais, — atsakė susimąsčiusi, — kartais tai gali nemažai kainuoti. — Ji galvojo apie Stiveną. Ji brangiai užmokėjo už tai, kuo tikėjo.

— Tačiau argi neverta? — paklausė jis tyliai. — Argi tu verčiau neužmokėtum tokios kainos dėl to, kuo tiki? Aš visuomet taip darau. — Tačiau todėl ir liko vienas, nors dėl to nelabai jaudinasi.

— Kartais nelengva ir žinoti, kaip elgtis teisinga.

— Stenkis, vaike. Pasistenk, kiek gali, ir tikėkis, kad to pakaks. O jei žmonėms tai nepatinka, — tarė filosofiškai trūktelėdamas pečiais, — blogiau tik jiems. — Lengva pasakyti. Ji dar iki šiol negalėjo patikėti tuo, kas įvyko dėl to, kad ji nenusileido Stivenui. Tačiau ji neturėjo pasirinkimo. Kitaip pasielgti ji negalėjo. Tiesiog negalėjo. Jokios priežasties tam nebuvo. Tai buvo jų kūdikis, ji jį mylėjo. Ir nusikratyti juo vien dėl užgaidos, vien dėl to, kad Stivenas išsigando, tiesiog nebuvo įmanoma. Tad ji prarado Stiveną.

— O ar tu laikytumeisi savo įsitikinimų, neatsižvelgdamas į tai, kaip jaučiasi kitas? — paklausė ji, kai sėdosi valgyti didžiulių sultingų didkepsnių, kuriuos jis iškepė. Adriana tik padengė stalą ir padarė padažą salotoms, o visa kita pagamino jis, ir vakarienė atrodė labai skani. Didkepsnis, česnakinė duona, salotos. O desertui — braškės šokolade. — Ar tu laikytumeisi savo, nepriklausomai nuo nieko?

— Nelygu kokia situacija, nori paklausti, ar kito žmogaus įsitikinimų kaina?

— Galbūt.

Trumpai apie tai pamąstė, kol ji įsidėjo salotų.

— Manau, priklausytų nuo to, kaip tvirtai aš būčiau įsitikinęs. Greičiausiai. Jeigu būčiau įsitikinęs, kad rizikuoju pasielgti nedorai ar kad pačios situacijos garbingumui iškilo pavojus. Kartais nesvarbu, koks nepopuliarus tampi, tiesiog negali atsisakyti savo įsitikinimų. Žinau, kad sulaukęs vyresnio amžiaus tampi nuosaikesnis, ir kai kuriomis prasmėmis aš toks tapau. Man trisdešimt devyneri ir aš tolerantiškesnis, negu buvau, bet ir toliau tikiu, kad verta pakovoti už dalykus, kurie man svarbūs. Tokie įsitikinimai daug aukso medalių man nelaimėjo, bet antra vertus, mano draugai žino, kad manimi gali pasitikėti. Tai, manau, irgi šio to verta.

— Ir aš taip manau, — tyliai pasakė.

— Ką apie tai galvoja Stivenas? — jam buvo įdomu, koks tas vyriškis. Adriana apie jį kalbėjo labai mažai, ir jam rūpėjo, kaip jie sutaria. Smalsu, ar jie turi daug bendro. Iš pirmo žvilgsnio jie atrodė be galo skirtingi.

— Manau, kad jis savo įsitikinimų taip lengvai irgi neatsisako. Tiesa, jis ne visada pajėgia suprasti kitus žmones, jų pozicijas. — Pasakyta, aišku, labai švelniai.

— O ar jis sugeba prisitaikyti prie tavęs? — jų santuoka jį domino. Norėjo pažinti juos abu, nes negalėjo turėti jos pats, kad ir kaip smarkiai to trokštų.

— Ne visada. Su juo geriausia, na... — ji paieškojo žodžių, o paskui juos surado: — Gyventi vienas šalia kito, štai ką jis gerai sugeba. Jis daro, ką nori, ir netrukdo tau daryti tai, ko nori tu. — Tol, kol, jo manymu, ji darė tai, ko reikia norint kopti karjeros laiptais. Na, tarkime, dirbti žinių tarnyboje.

— Na, ir kaip, ar tai pasiteisina?

Iki šiol taip. Taip, iki šiol pasiteisindavo, kol jis pasitraukė iš jos gyvenimo dėl to, kad jam nepatiko tai, ką ji darė. Įkvėpė oro, bandydama paaiškinti tai Biliui Tigpenui.

— Man atrodo, tam, kad santuoka būtų sėkminga, reikia joje dalyvauti šiek tiek smarkiau, reikia daugiau sulieti gyvenimus, daugiau tarpusavio sąveikos. Nepakanka leisti kitam būti, reikia kažkuo būti drauge. — Jis suprato, ką Adriana nori pasakyti, nes įsisąmonino tai dar tais laikais, kai gyveno su Lesle. — Tačiau suvokiau aš tą tik visai neseniai.

— Svarbiausia, kad čia ir yra visa paslaptis. Daugelis žmonių paprasčiausia tiesiog leis tau daryti tai, ką tu nori. Bet bėda, kad yra mažai žmonių, kurie norėtų daryti tą patį, ką ir tu. Aš niekada taip nieko ir nesutikau. Nors, turiu pripažinti, pastaraisiais metais ne per smarkiai ir ieškojau. Iš tiesų neturėjau nei laiko, nei noro, — pridūrė Bilis.

— Kodėl ne? — ją jis irgi sudomino. Atrodė, kad jam turėtų patikti gyventi susituokus.

— Manau, kad bijojau. Buvo taip skaudu, kai mano su Lesle gyvenimas suiro, kai ji pasiėmė vaikus, maniau, kad niekuomet nebenorėsiu to pakartoti. Aš nenorėjau taip prisirišti prie žmogaus, kad jis mane galėtų įskaudinti, nenorėjau daugiau vaikų, kuriuos kažkas galėtų pasiimti vien dėl to, kad santuoka nesusiklostė sėkmingai. Man tai niekuomet neatrodė teisinga. Kodėl turiu prarasti vaikus vien dėl to, kad moteris, su kuria gyvenu, daugiau manęs nebemyli? Todėl stengiausi būti atsargus. — Be to, tingėjo. Jis sąmoningai delsė leistis į rimtesnius santykius, tvirtindamas sau, kad dar yra nepasiruošęs.

— Ar tu manai, kad ji kada nors duos tau berniukus visam laikui ar bent ilgesniam laikui negu keli apsilankymai per metus?

— Abejoju. Ji įsitikinusi, kad turi į juos teisę, kad jie jos, kad ji ir taip man daro didžiulę malonę iš viso man juos atsiųsdama. Tačiau juk tiesa ta, kad aš turiu tokią pat teisę būti su jais, kaip ir ji. Man tiesiog nepasisekė, kad aš gyvenu Kalifornijoje. Galiu grįžti į Niujorką, tada matyčiau juos dažniau, bet man visuomet atrodė, kad ten būtų dar sunkiau. Aš nenoriu kas vakarą būti nuo jų per dešimt gatvelių ir svarstyti, ką jie veikia. Aš noriu vaikščioti į kambarį ir iš kambario, kai jie šneka telefonu, ruošia namų darbus, leidžia laiką su draugais. Noriu stovėti ir naktį žiūrėti su ašaromis, kaip jie miega. Noriu būti su jais, kai jie serga ir vemia, kai jiems varva nosys. Noriu būti su jais realiame jų gyvenime. Ne tik tas kelias savaites Disneilende ir prie Tahou ežero vasarą. — Jis truktelėjo pečiais išsidavęs, parodęs jai, kas jam tikrai svarbu, ir ją tai nuoširdžiai sujaudino. — Bet, deja, man tenka tiek, tad aš stengiuosi praleisti tą laiką su jais kaip įmanoma geriau. Ir dažniausiai tiesiog priimu viską taip, kaip yra, dėl to nesijaudinu. Kažkada svajojau, kad vėliau turėsiu daugiau vaikų, o tada viską „padarysiu teisingai“, tačiau, man regis, dabar aš jau nutariau, kad geriau taip, kaip yra. Aš nenoriu daugiau to sielvarto, jei kartais kas nuspręstų, jog manęs daugiau nebemyli.

— Gal kitą kartą tau pavyks pasilikti vaikus, — ji liūdnai nusišypsojo, o jis papurtė galvą. Jis tai jau gerai žinojo.

— Gal kitą kartą geriau būtų elgtis protingiau, nesituokti ir neturėti vaikų. — Kaip tik taip jis ir elgėsi visus tuos metus, bet giliai viduje jautė, kad tai irgi ne išeitis. — Na, o tu? Ar jūs su Stivenu ketinate turėti vaikų? — tai buvo įžūlus klausimas, bet jis jos taip nesivaržė, kad išdrįso paklausti.

Ji ilgai dvejojo prieš atsakydama, nežinodama, ką jam atsakyti. Akimirką beveik panoro pasakyti jam tiesą, bet susilaikė.

— Gal. Bet ne dabar. Stivenas... šiek tiek nervingai reaguoja į vaikus.

— Kodėl? — sudomino jį. Biliui atrodė, kad vaikai — tai vienas iš geriausių dalykų, kokius tik gali patirti susituokę žmonės. Tačiau jis jau rėmėsi savo patirtimi, taigi žinojo.

— Jo vaikystė buvo sunki. Beviltiškai neturtingi tėvai. Ir Stivenas anksti gyvenime nutarė, kad vaikai — visų blogybių priežastis.

— Dievulėliau. Vienas iš tų. O kaip tu į tai žiūri?

Atsiduso, pažvelgė į Bilį.

— Su taip įsitikinusiu ne visada lengva. Aš tikiuosi, kad jo nusistatymas laikui bėgant pasikeis. — Na, sakykim, kažkur iki sausio.

— Nelauk per ilgai, Adriana, gailėsies, jei delsi. Vaikai — didžiausias džiaugsmas šiame pasaulyje. Neatimk iš savęs šito, jeigu tik gali ką nors padaryti. — Biliui neturėti vaikų reikštų smarkiai save nuskriausti.

— Perduosiu Stivenui, kad tu taip sakei, — ji nusišypsojo, Bilis atsakė jai tuo pačiu, linkėdamas Stivenui prasmegti kiaurai žemę. Kaip būtų nuostabu, jei ji būtų laisva. Jis išdrįso paliesti jai ranką, ne įžūliai, bet švelniai.

— Aš nuostabiai praleidau dieną, Adriana, tikiuosi, tu tai žinai.

— Aš irgi, — ji laiminga nusišypsojo ir pabaigė savo didkepsnio likučius, o Bilis baigė valgyti salotas.

— Žinai, kaip tokia liesa mergaitė, tu daug valgai, — jis šnekėjo tiesiai, bet erzindamas, ir jie abu nusijuokė.

— Na, tikriausiai dėl gryno oro, — ji labai gerai žinojo dėl ko, bet neketino jam sakyti.

— Gerai, kad gali sau šitai leisti. — Ji turėjo gražią figūrą, o jam patiko, kad ji taip nuoširdžiai įvertino jo kulinarinį talentą.

Dar pasišnekėjo iki kokios dešimtos valandos, Adriana padėjo jam sutvarkyti virtuvę, o tada jis pagaliau palydėjo ją atgal į jos būstą, parnešdamas jos paplūdimio krepšį. Buvo dar viena nuostabiai graži naktis, smogo beveik nesijautė, virš galvų skaisčiai tviskėjo žvaigždės. Ji nenorėjo rytojaus dieną eiti į darbą. Ryt šventinio savaitgalio pirmadienis, dar šventė, bet ji pažadėjo dirbti, nes neturėjo daugiau ką veikti, nebent laukti Stiveno skambučio. O nepaisant švenčių, jiems reikėjo parengti įprastą žinių laidą. Reikėjo dirbti ir Biliui.

— Tai gal nori rytoj ateiti pažiūrėti filmo? — paklausė Bilis. — Aš turėčiau pasirodyti darbe apie vienuoliktą.

— Mielai.

— Filmuoti pradėsime pirmą valandą. Užsuk, jei turėsi laisvą minutę. Galėsi pažiūrėti seriją, rytoj gera. — Ji nusišypsojo susijaudinusi, ir šį sykį jau taip nebeįsitempė atrakindama lauko duris. Bilis juk jau matė jos tuščią butą. Daugiau nuo jo neturėjo ko slėpti. Išskyrus tai, kad prieš du mėnesius ją paliko Stivenas, o ji laukiasi.

— Gal norėtum užsukti puodelio kavos? — Jis ketino atsisakyti, bet paskui nusprendė užeiti vien tam, kad pratęstų vakarą. Ji patraukė kėdę ir pasiūlė jam atsisėsti, kol virė kavą, o paskui jie atsisėdo svetainėje ant grindų, nes daugiau nebuvo kur. Nepalyginsi su patogiu Bilio būstu.

Kai jie taip sėdėjo, jis atkreipė dėmesį, kad ji neturi nė televizoriaus ar radijo, o tada pastebėjo tas dėmes, kur, aiškiai matyti, stovėta kolonėlių. Ir tada jam ūmai dingtelėjo, kad jų ji tikrai nebūtų pardavusi. Adrianos namuose nelikę absoliučiai nieko, išskyrus šviestuvus ir durų rankenas, kilimą svetainėje bei telefono atsakiklį ant grindų prie telefono. Net stalelis, ant kurio stovėjo telefonas, išnykęs. Butas atrodė taip, tarsi jį ištuštino išvykdami, ir kai jis apie tai pagalvojo, staiga suprato, kas turėjo įvykti. Jis pažiūrėjo į ją išsigandęs, tarsi ji būtų galėjusi išgirsti, apie ką jis pagalvojo, bet paklausti neišdrįso.

— Na, tai papasakok man apie savo naujus baldus, — paprašė, stengdamasis laikytis lyg niekur nieko, atsistojo ir apsižvalgė aplink. — Kokius tu ten užsisakei?

— Na, tiesiog pačius paprasčiausius, — atsakė neapibrėžtai, toliau pasakodama jam apie žinių tarnybos politiką, vildamasi išblaškyti jo mintis.

Žinai, tavo buto išdėstymas visiškai kitoks negu mano, šie du butai nė iš tolo man neatrodo panašūs.

— Matau. Keista, tiesa? Aš tai pastebėjau, kai buvau pas tave. — Ji jam šypsojosi. Ji nuostabiai praleido dieną, jautėsi visiškai atsipalaidavusi, nors ir mažumą pavargusi.

— Kiek vietos yra viršuje?

— Tik vienas miegamasis ir vonia, — atsakė nerūpestingai, — dar yra miegamasis apačioje, bet jo nenaudojame.

— Ar galiu pažiūrėti? — Jis leido jai vaikščioti po visus savo namus, taigi būtų nedraugiška, jei jam nebūtų leista tas pats, tad ji dvejodama linktelėjo. Jis sparčiai ėmė kopti laiptais į viršų ir tada paprašė ją dar vieno puodelio kavos. Kol ji ėjo į virtuvę jo atnešti, Bilis kaip viesulas perlėkė per jos miegamąjį. Tuščias, kaip jis ir tikėjosi, per sekundę atvėrė abi spintas, peržvelgė vonios spintutes, pagrabaliojo aplink dėžes, kuriose ji laikė savo drabužius, ir atrado tai, ką jis ką tik suprato, nors to ji niekada nebuvo jam sakiusi... nebent jo daiktai kur nors apačioje, ir staiga Bilis panoro sužinoti, bet klausti vis dar nedrįso. Šeštasis jausmas jam kuždėjo, kad turi būti priežastis, kodėl Stivenas Taunsendas sukrovė visus jų daiktus į furgonėlį, ir ta priežastis tikrai ne tai, kad jie ruošiasi naujais baldais apstatyti butą. Net jų vestuvinė nuotrauka sidabriniame rėmelyje stovėjo ant miegamojo grindų šalia vienintelės kambaryje lempos, nes Stivenas pasiėmė tualetinį stalelį bei visus stalus.

— Man patinka išdėstymas, — tarė jis, lipdamas žemyn ir atrodydamas visai neįsitempęs, nes jo žaibo greitumo apžiūra viršuje liko nepastebėta, o tada paklausė, ar gali užeiti į vonią. Žemutiniame aukšte būta dvejų durų, ir jis sąmoningai pasirinko tas, kurias įtarė esant spintos. Trūktelėjęs atplėšė duris ir išvydo tuščią spintą su keliomis medinėmis kostiumų pakabomis. Tada jis atvėrė dešiniąsias duris ir uždarė jas už savęs įėjęs į vonią. Kaip įmanydamas tyliau atlapojo visas spintutes, o tada nuleido vandenį tualete ir atsuko čiaupą. Kai vėl sėdosi gerti su ja kavos, žvelgė jai į akis, ieškodamas atsakymų į savo klausimus. Tačiau jų neįžvelgė. Adriana jam visiškai nieko nepasakė. Ji savaičių savaites apsimetinėjo, kad Stivenas išvykęs darbo reikalais, kad jis po kelių dienų sugrįš, kad viskas gerai, nors per vakarienę ir prisipažino, kad ne visuomet lengva. Ji buvo graži mergina, ir jis žinojo, kad ji ištekėjusi. Juk tebemūvi vestuvinį žiedą. Tačiau dabar, kai jau patikrino kiekvieną jos bute buvusią spintą, jis žinojo ir kitą dalyką. Dėl kažkokios priežasties, kurios ji nusprendė neatskleisti, Stivenas Taunsendas nebegyveno kartu su savo žmona. O išvykdamas su savimi pasiėmė visus daiktus.

Netrukus Bilis padėkojo ir pasakė jai, kad kitą dieną užsuks į žinių tarnybą. Grįždamas namo, į savo būstą kitame namo gale, jis visą laiką apie ją galvojo, bet taip ir nesuprato. Adriana niekaip neišėjo jam iš galvos. Ką ji daro? Ir kodėl? Kodėl ji apsimetinėja, kad viskas gerai? Kodėl neprisipažįsta, kad gyvena viena? Ką ji slepia? Ir kodėl? Tačiau dar sykį prisiminęs tuščias spintas, Bilis pasijuto be galo patenkintas.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Sudėtingi siužeto vingiai, kuriuos jam pavyko išraityti, regis, neturėjo nei galo, nei krašto. Šiose serijose Helenos vyras Džonas buvo neseniai areštuotas už nužudymus. Jis nudėjo Helenos seserį Voną, ją prieš išvykdama į Naująjį Džersį vaidino nuostabioji Silvija, ir jauną prekiautoją narkotikais Timą Makartį. Iškilo į viešumą Vonos priklausomybė nuo narkotikų ir jos, kaip palydovės, darbeliai, sukėlę negirdėtą gėdingą sumaištį. Romaną su ja turėjęs politikas, nuo kurio ji prieš keletą metų pastojo ir pasidarė abortą, turėjo būti viešai sugėdintas, vos tik skandalą užuos laikraščiai. Tačiau dar svarbiau buvo tai, kad Helena laukėsi, kas irgi turėjo paaiškėti šios savaitės serijose. Tikru skandalu žadėjo tapti tai, kad kūdikio tėvas nebuvo jos vyras. Šiuo atveju tai tikra palaima, bet kaip tik šis faktas per keletą ateinančių mėnesių visos šalies virtuvėse turėjo sukelti spėlionių audras. Kas kūdikio tėvas? Galų gale Helenos ir Džono santuoka iširs dėl to, kad šis už du nužudymus atsidurs kalėjime, kur liks kalėti iki gyvos galvos. Paaiškės, kas Helenos kūdikio tėvas, bet tai iškils į viešumą dar negreitai. Kol tai įvyks, Bilis ketino gerokai pasismaginti.

Kitą dieną važiuodamas į darbą galvojo apie Adrianą, apie tai, kodėl ši nepasakė jam, kad Stivenas ją paliko. Beveik kaip vienas iš jo siužetų, nors Bilis neabejojo, kad priežastys daug paprastesnės.

Jis suprato ir tai, kad visuomet gali pasirodyti, jog jis suklydo, nors ir nežinojo, kaip įmanoma taip suklysti. Namuose nebuvo nė vyriško drabužio kvapo. Jokių vyriškų tualeto reikmenų, nei losjono po skutimosi, nei skustuvo. Jo žaibo greičiu atliktas patikrinimas leido jam šituo visiškai įsitikinti. Tačiau ką ji slepia? Kodėl ji jam nepasakė? Gal gėdinasi, svarstė, gal dar nesijaučia pasirengusi susitikinėti su kuo kitu?

Tačiau kai nuvyko į darbą, jau neturėjo laiko apie tai galvoti. Vienas aktorius buvo susirgęs, o du serialo kūrėjai ne juokais susibarė. Kol jam pavyko atgauti kvapą, jau buvo beveik vidurdienis. Jis ketino užsukti į Adrianos skyrių ir atsivesti ją į aikštelę, kad ji galėtų pažiūrėti pirmos valandos filmavimą.

O Adriana savo kabinete stengėsi išsivaduoti iš ją užgriuvusios lavinos naujienų apie tai, kad kerštaujant pagrobtas ir vėlų vakarą nužudytas senatoriaus sūnus. Tai buvo sukrečiantis įvykis, visa šeima kraustėsi iš proto. Vaikinui tebuvo devyniolika, ir visi žinių tarnybos darbuotojai pasijuto prislėgti. Adrianai pasidarė bloga išvydus atsiųstas juostas. Žudikai numetė jaunuolį ant tėvų namų laiptų perpjauta gerkle.

Ji kaip tik buvo pradėjusi skirstyti redaktorius dirbti su atsiųsta medžiaga, o reporterius siųsti šnekėtis su artimiausiais šeimos draugais, kai kažkas pasakė, kad jai skambina. Tačiau pakėlusi ragelį išgirdo nepažįstamą pavardę, tai ir nesuprato, kas čia galėtų skambinti. Vyriškis prisistatė esantis Lorensas Olmenas.

— Klausau, — ji buvo užsiėmusi tuzinu kitų dalykų, tarsi pašėlusi rašė savo medžiagą, o kartu bandė išgirsti, ko pageidauja šis vyriškis.

— Ponia Taunsend?

— Taip.

— Jūsų vyras paprašė mane jums paskambinti. — Nuo šių žodžių jos širdis sustojo.

— Jis pateko į avariją? Ar jam nieko neatsitiko?

Išgirdus jos reakciją jam jos pagailo. Ji tikrai ne iš tų moterų, kurioms nė velnio nerūpi vyras, nors Stivenas Olmenui tvirtino kaip tik priešingai.

— Ne, ne, viskas jam gerai. Aš jam atstovauju. Esu advokatas. — Jo beklausydama ji visiškai sutriko. Kodėl jai skambina advokatas, kodėl Stivenas prašė jį jai paskambinti?

— Ar kas nors blogai? — Akimirką jis nežinojo nė kaip jai pasakyti. Ji atrodė visiškai nepasiruošusi tam, ką tuojau išgirs. Jautėsi paskutinis pašlemėkas jai skambindamas.

— Maniau, gal jūsų vyras jums ką minėjo. Regis, kad ne. — O gal Adriana tik bando jį mulkinti, bet jis abejojo. Neatrodė, kad ji toks žmogus. — Jūsų vyras teikia dokumentus santuokai nutraukti ir pageidavo, kad aš su jumis išsiaiškinčiau keletą dalykų, ponia Taunsend. — Ji pasijuto taip, tarsi visą dieną būtų skriejusi įmantria karusele, kuri dabar sustojo ir išsviedė ją iš sėdynės, o jos širdis liko kažin kur toli jai už nugaros. Vos beįstengė kvėpuoti jo klausydamasi. Stivenas daro... ką?

— Atsipašau, aš nesuprantu. Apie ką jūs čia kalbate?

— Apie santuokos nutraukimą, ponia Taunsend, — šnekėjo jis kuo švelniausiai. Buvo padorus žmogus ir jam ne itin patiko ši byla. Kai jie tai aptarinėjo, Stivenas iš tiesų atsisakė vadovautis protu. — Apie ištuoką. Jūsų vyras nori skirtis.

— Aišku... Bet ar tai nėra šiek tiek skubota?

— Aš jo teiravausi, gal jis norėtų su jumis apsilankyti pas santuokos psichologą. Tačiau jis tvirtina, kad tarp jūsų atsirado nesuderinamų prieštaravimų.

— Ar aš galiu atsisakyti?.. Noriu pasakyti, nesutikti su ištuoka? — užsimerkė, kad neverktų į telefoną, nes šis žmogus pagalvos, kad ji kvaiša. Stengėsi susitvardyti, bet net vien klausant valdytis darėsi sunku. Ji negalėjo patikėti savo ausimis. Stivenas nori skyrybų, bet apie tai su ja nė nesišneka. Jis pareikalavo, kad jai tai praneštų svetimas žmogus.

— Ne, jūs negalite atsisakyti, — paaiškino advokatas. — Tie įstatymai jau seniai pasikeitę. Jūs ar ponas Taunsendas turite teisę pareikalauti ištuokos be savo sutuoktinio sutikimo. — Jai buvo sunku patikėti tuo, ką girdėjo, bet išgirdo dar toli gražu ne viską. — Čia yra dar tokie papildomi dokumentai, apie kuriuos ponas Taunsendas norėtų jums pranešti.

— Jis nori parduoti butą, tiesa? — jos akyse susitvenkė ašaros jo beklausant, matant, kaip visas pasaulis aplink ją galutinai subyra.

— Na, taip. Bet jis sutinka suteikti jums trijų mėnesių malonės laikotarpį prieš butą parduodamas, nebent, žinoma, jūs norėtumėte išpirkti jo dalį rinkos kaina. — Stovėdama savo kabinete, ji ėmė jausti šleikštulį. Jis nori ištuokos. Ir parduoti butą. — Bet aš kalbėjau ne apie tai. Ponas Taunsendas sutinka protingai spręsti buto pardavimo klausimą. Tačiau aš turėjau galvoje... — jis atrodė dvejojąs. Jis mėgino Stiveną nuo šito atkalbėti, bet jam teliko daryti prielaidą, kad gal kūdikio tėvystės klausimas yra vienintelė priežastis, nes Stivenas neklausė proto balso. — Yra dar kitų dokumentų, kuriuos jis prašė mane sudaryti. Gal jūs malonėtumėte juos peržvelgti.

— Apie ką konkrečiai šie dokumentai? — giliai įkvėpė ji, bandydama susikaupti ir drebančiais pirštais šluostydamasi ašaras nuo skruostų.

— Tai dokumentai dėl jūsų kūdikio. Ponas Taunsendas pageidauja iki kūdikio gimimo atsisakyti į jį tėvystės teisių. Atrodytų, tarsi ir per anksti, ir privalau jums pranešti, jog aš patariau jam šitaip nesielgti. Ši procedūra labai neįprasta. Tačiau jis atkakliai užsispyręs tvirtina, kad būtent šito nori. Aš surašiau dokumentus, pradinį variantą, kad jūs galėtumėte juos peržiūrėti. Juose paprasčiausiai pasakyta, kad jis atsisako visų teisių į kūdikį. Iš to plaukia, kad jis neturės jokių lankymo teisių, jokių teisių į kūdikį, kai tas gims. Kūdikis neturės jo pavardės. Jūs būsite paprašyta atgauti savo mergautinę pavardę ir suteikti ją kūdikiui. Jo pavardės nebus kūdikio gimimo liudijime, kai šis gims, ir, suprantama... jūs su kūdikiu neturėsite jokių teisinių ar finansinių pretenzijų į poną Taunsendą. Jis norėjo pasiūlyti piniginį atlygį už tai, bet aš jam paaiškinau, kad pagal Kalifornijos įstatymus mes to padaryti negalime. Pinigų mainais už tėvystės teisių atsisakymą jis pasiūlyti negali, nes vėliau toks atsisakymas gali būti pripažintas negaliojančiu. — Dabar ji jau atvirai verkė ir jai buvo visiškai tas pats, ar advokatas girdi.

— Tai ko jūs norite iš manęs? Ir kodėl man šiandien skambinate? — raudojo ji. — Juk šiandien išeiginė, jūs neturėtumėte netgi dirbti. — Stivenas jam pasakė, kad ji greičiausiai bus televizijoje, kad tokiu metu ją patogiausia rasti, todėl jis skambino iš namų. Jis jautėsi kaip paskutinis niekšas aiškindamas jai visus tuos dalykus, bet manė, kad bus dar blogiau, jeigu Adriana juos ras savo pašto dėžutėje. Stivenas patvirtino, kad su žmona jis nesikivirčijo, kad ji buvo gera žmona ir jie buvo laimingi, tačiau jis nenori vaiko, o ji atsisako darytis abortą. Jam tai atrodė visiškai protingas paaiškinimas. Ir Laris Olmenas svarstė, ar tik Taunsendas šiuo klausimu šiek tiek nepersistengia. Jis bandė įkalbėti jį apsilankyti pas psichologą, ragino jį dar pamąstyti, nesiimti jokių žingsnių ir neatsisakyti tėvystės teisių bent iki tol, kol gims kūdikis, kol jis jį bent pamatys. Tačiau Stivenas nenorėjo nė girdėti.

— Ponia Taunsend, — tyliai ištarė Olmenas, — aš tikrai apgailestauju. Nėra kaip maloniai jums apie visa tai pranešti. Maniau, gal telefonu...

— Jūs čia nekaltas, — raudojo ji trokšdama, kad galėtų pakeisti Stiveno užsispyrimą, tačiau žinojo, kad negali. — Ar šiaip jam viskas gerai? — paklausė, gerokai nustebindama Olmeną.

— Taip, o jums ar viskas gerai? — Tai atrodė kur kas svarbiau.

Ji linktelėjo ir ašaros vėl nuriedėjo jos skruostais.

— Aš jaučiuosi gerai.

Jis liūdnai šyptelėjo.

— Man nesmagu sakyti, bet iš jūsų balso neatrodo, kad gerai.

— Šiandien tokia nelemta diena... senatoriaus sūnus, dabar štai šitai. — Tai buvo siaubinga. O prieš tai buvo toks nuostabus savaitgalis. — Kaip jūs manote... — Žinojo, jog kvaila jo klausti, bet vis viena norėjo išsiaiškinti, ar jam atrodo, kad Stivenas dar gali pakeisti savo nuostatą, kai gims kūdikis, gal kai jį pamatys. Ji vis dar kažkodėl tikėjosi, kad jei jis išvystų kūdikį, viskas pasikeistų. Juk galų gale jis yra kūdikio tėvas. — Kaip jūs manote, ar jis dar gali apsigalvoti? Turiu galvoje... vėliau.

— Gal ir gali. Tačiau jis žengia nepaprastai radikalius žingsnius. Sakyčiau, kai kuriose srityse tiesiog nederamus, bet atrodo, kad jis apsisprendęs padaryti tai dabar, kad užsitikrintų sau ramybę. Jis nori, kad viskas būtų išdėstyta juodu ant balto, teisiškai išspręsta.

— Kada skyrybų procesas baigsis? — iš tiesų dabar jai jau nėra jokio skirtumo. Suprantama, išskyrus tai, kad būtų buvę malonu dar likti ištekėjusia, kai gims kūdikis.

— Realiai jis padavė prašymą prieš dvi savaites. O tai reiškia, kad jūsų ištuoka bus galutinai įteisinta... sakyčiau, kažkur apie gruodžio vidurį. — Nuostabu. Dvi savaitės prieš gimstant kūdikiui. Be tėvo vardo gimimo liudijime. Puikios naujienos. Ne, jai iš tiesų reikia džiaugtis, kad šis žmogus jai paskambino.

— Ar tai viskas?

— Taip. Aš... rytoj išsiųsiu jums popierius.

— Ačiū. — Vėl nusišluostė akis, o jos rankos dar tebedrebėjo.

— Susisieksime po poros mėnesių dėl buto. Ir, suprantama, jūsų advokato pateiktas reikalavimas sutuoktinės pašalpai gauti bus visiškai suprantamas.

— Aš neturiu advokato. Ir nenoriu jokios sutuoktinės pašalpos.

— Manau, kad jums reikėtų pasitarti su advokatu, ponia Taunsend. Pagal Kalifornijos įstatymus jūs turite teisę į sutuoktinės pašalpą. — Ne, ji tikrai bus kvaila, jeigu neišsireikalaus pašalpos. Jis nekentė šios bylos. Jis būtų norėjęs matyti, kad ji gauna iš Stiveno bent kažkiek pinigų. Negi jis jai nieko neskolingas, dėl Dievo. Jis taip pasakė ir jam pačiam. — Gerai, tai susisieksime.

— Ačiū, — girdėjo, kaip jam atsisveikinus telefone klinktelėjo, ir ji ilgai stovėjo laikydama ragelį, tarsi laukdama, kad koks nors balsas jai pasakytų, jog visa tai klaida, kad jie tik juokauja. Tačiau niekas nejuokavo. Stivenas padavė dokumentus skyryboms, jis norėjo dokumentais patvirtinti, kad atsisako savo teisių į kūdikį. Tai buvo baisiausia, ką jai kada nors buvo tekę išgirsti, ir ji stovėjo drebėdama, galvodama apie tai, nežinodama, ką jai reikės dabar daryti. Tiesą sakant, niekas nepasikeitė. Ji neilgam tebeturėjo namus, jis ir toliau turėjo jų baldus, ji tebeturėjo kūdikį. Bet iš tikrųjų viskas visiškai pasikeitė. Ji jau nebepuoselėjo vilties, kad jis sugrįš ir staiga įsimylės jų kūdikį, ji tegalėjo vien paikai fantazuoti. Net ir pati žinojo, kad tai fantazijos. Dabar jos laukė visai kas kita — jai teks vienai pasigimdyti kūdikį, stengtis išsaugoti darbą, susirasti naujus namus ir bent jau nusipirkti sofą, ant kurios galėtų atsisėsti.

Dar svarbiau, jai teks susitaikyti su mintimi, kad juodu skiriasi ir kad kūdikis teisiškai neturės tėvo. Adrianai tai buvo skaudus smūgis, ir jos pečiai krūpčiojo raudant, kai ji pagaliau padėjo telefono ragelį. Nugara nusisukusi į duris, ji neišgirdo, kaip kažkas įėjo į jos kabinetą. O tematydamas tik jos į duris atgręžtą nugarą, jis nesuprato, kad ji verkia. Ji lėtai atsigręžė ašaromis paplūdusiu veidu ir kaip per miglas išvydo jį. Bilis Tigpenas.

— Dievulėliau... Atsiprašau... Aš nenorėjau... Matau, kad nelaiku... — švelniai pasakyta, ir ji bandė nusišypsoti pro ašaras, graibydama po rašomąjį stalą popierinės servetėlės.

— Ne... tikrai... viskas gerai... — bet ji susmuko kėdėje ir vėl pravirko, užsidengusi veidą rankomis. — Ne, tai siaubinga. — Nebuvo nė kaip jam paaiškinti, ir iš tiesų ji nė nenorėjo. — Tik kad aš... aš ne... aš negaliu... — ji negalėjo nė suregzti paaiškinimo, tad jis priėjo ir švelniai patrynė jai pečius.

— Nusiramink, Adriana, viskas susitvarkys. Kad ir kas nutiko, anksčiau ar vėliau viskas atsistos į savo vietas. — Gal ją išmetė iš darbo, o gal kas nors numirė. Ji visa drebėjo, tokia išblyškusi, kad atrodė tiesiog žalia. Jam net pasirodė, kad ji tuoj apalps. Tačiau privertė ją giliai įkvėpti, padavė stiklą su vandeniu ir netrukus ji jau atrodė geriau.

— Atrodo, tavo rytas buvo nekoks, — pažiūrėjo į ją užjaučiamai ir ji pabandė nusišypsoti, tačiau tai atrodė apgailėtinai.

— Tai bent diena, — vėl ji išsišnypštė nosį ir pažiūrėjo į jį susigėdusi ir dėkinga. — Pirmiausia pagrobiamas ir nužudomas senatoriaus sūnus, ir mes gauname dešimtis tūkstančių metrų juostos su medžiaga, kur jis nufilmuotas iš arti perpjauta gerkle, — ji vėl sukūkčiojo tai prisiminusi. — O tada... — ji sudvejojo žiūrėdama į Bilį, svarstydama, sakyti jam ar ne. Tačiau nebuvo prasmės daugiau tai slėpti, ir net jeigu tai jos kaltė, sprendimas tikrai ne jos. — O tada tas kvailas skambutis... mano vyro advokato, — jos akys vėl paplūdo ašaromis, o balsas sudrebėjo.

— Advokato? Ko jis tau skambino? Be to, šiandien juk išeiginė.

— Aš taip ir pasakiau.

— Ko jis norėjo? — Bilis susiraukė, pasiryžęs ją apginti.

Ji giliai įkvėpė, spausdama rankoje servetėlę ir žvelgdama į šalį. Negalėjo žiūrėdama į Bilį to ištarti.

— Jis skambino pasakyti man, kad mano vyras... — jos balsas tapo toks tylus, kad jis vos girdėjo, — ...ką tik pareikalavo skyrybų. Na, tiksliau, prieš dvi savaites.

Bilis vos vos krūptelėjo. Jį sukrėtė ne tiek pats faktas, kiek tai, kaip ji tai pasakė. Labiausiai jį sujaudino neslepiamas jos sielvartas. Praėjusią naktį jau suprato, kad jie sykiu nebegyvena, o dabar jam palengvėjo, kai visa iškilo aikštėn. Tačiau jam buvo jos gaila, ji dėl šito, regis, beprotiškai sielvartavo, tarsi tai būtų buvę kažkas netikėto.

— Ar tai tau labai netikėta, Adriana? — stengėsi paklausti kuo švelniau.

— Taip, — ji atsiduso ir pažvelgė į jį, o jis stovėjo atsirėmęs į stalą ir užjaučiamai žiūrėjo į ją. — Tikrai nesitikėjau, kad jis tai padarys. Jis sakė, kad tai padarys, bet aš netikėjau.

— Kiek laiko jau tai vyksta?

— Apie šešias savaites, gal septynias... Prieš tris savaites jis išvežė savo daiktus. Na, ir mano daiktus, — šyptelėjo, ir jie abu prisiminė tuščią jos butą. — Bet man tai nesvarbu. Aš tik nemaniau... aš nenorėjau...

— Suprantu. Lygiai taip pat jaučiausi, kai Leslė paliko mane. Aš niekada nenorėjau skirtis. Staiga ji nutarė, kad viskas baigta. Todėl ir atrodo taip neteisinga, kai kitas žmogus nusprendžia.

— Na, panašiai jis ir padarė, — vėl pravirko, ir jai buvo gėda prieš Bilį, bet jis, atrodė, reagavo į tai labai ramiai. — Atsiprašau... Aš jau visai praskydau.

— Na, tu turi teisę. Gal galėtum atsiprašyti iš darbo ir eiti namo? Nuvežčiau.

— Deja, negaliu. Šį vakarą numatyta speciali laida prieš žinias.

— Kodėl jis pats nepaskambino?

— Nežinau. — Atrodė prislėgta, kai vėl atsisėdo prie savo rašomojo stalo, o jis prisėdo ant kampo. — Matyt, jis nebenori daugiau su manimi šnekėtis.

— Tai sunkiausia, kai skiriesi neturėdamas vaikų. Kai turi vaikų, nori nenori reikia tarpusavyje šnekėtis, na, bent jau tol, kol jie užauga. Kartais tave tai varo iš proto, bet taip išsaugomas šioks toks nenutrūkstantis ryšys. — Ji linktelėjo galvodama, kad jie turi vaiką. Bent jau ji turi. Tai Stivenas jo „atsisakė“. — Kaip tu manai, dėl ko jis taip padarė, ar tu žinai? Ar tai ne mano reikalas?

Ji liūdnai šyptelėjo.

— Žinau. Bet tai ne taip ir svarbu. Jis laikėsi savo įsitikinimų, aš savo. Tiesiog negalėjau įvykdyti to, ko norėjo jis, ir turbūt kiekvienam atrodė, kad jam asmeniškai iškilusi grėsmė, tad mes abu užsispyrėme. Na ką, jis laimėjo. Arba mes abu pralaimėjome. Kažkas panašaus. Kai jis apsisprendė, nepaliko man nė menkiausio šanso įrodyti savo tiesą.

— Elgiasi panašiai kaip Leslė. Tik tada dar buvo kitų dalyvių, nors tuomet aš to nežinojau. Kaip tu manai, ar tavo vyras irgi turi ką nors kitą?

— Gal. Nors gal ne. Manau, kad tai daugiau susiję su tuo, ko jis gyvenime nori ir ko nenori, ir staiga mūsų keliai per daug išsiskyrė.

— Tai gana žiaurus žingsnis, jei jis žengtas dėl „išsiskyrusių kelių“.

Bet žmonės yra keisti ir pridaro keistų dalykų. Jie abu tai žinojo.

— Norėjau pakviesti tave į studiją puodelio kavos, bet gal dabar ne metas. — Jam buvo jos labai gaila, taigi pasilenkė ir švelniai ranka palytėjo jai skruostą. — Gal kitą sykį.

Linktelėjo, jausdamasi taip, tarsi Olmeno žodžiai būtų ją galutinai suniokoję.

— Reikia grįžti prie darbo. Mes rengiame specialią laidą apie senatoriaus šeimą. Vaikinas žaidė Kalifornijos Los Andželo universiteto futbolo komandoje, buvo futbolo komandos pažiba mokykloje, aktyviai dalyvavo visuomeninėje veikloje. O jo mergina buvo gubernatoriaus dukterėčia. Tai tikrai iki širdies gelmių sukrės daugelį. — Ją pačią tai be galo sukrėtė. O Stivenas sutrypė tai, kas dar buvo likę iš jos širdies. Jautėsi taip, tarsi prieš pat vidurdienį būtų numirusi. — Turbūt sėdėsiu čia iki kokios pirmos nakties, gal net dviejų. — O jau atrodė visiškai išsekusi.

— O pertrauką gali padaryti? Bent išeiti kur užvalgyti?

— Abejoju. Bet rytoj galėsiu ateiti vėliau. — Dabar dar betrūko, kad ji prarastų kūdikį. Tačiau šiuo metu apie tai negalėjo nė galvoti. Reikėjo pragyventi dieną, paskui kitą ir tada gyventi toliau.

— Aš irgi šiąnakt dirbsiu iki vėlumos. Filme daugybė naujų įvykių. Nužudymai, teismai, skyrybos, neteisėti kūdikiai. Įprastos laimingos peripetijos. Būsiu gerokai užsiėmęs. Dar noriu įsitikinti, kad autoriai parašys krūvą scenarijų prieš berniukams atvažiuojant.

— Visai kaip mano gyvenimo istorija, — vangiai šyptelėjo, o jis švelniai pabučiavo ją į viršugalvį atsistodamas ir ruošdamasis išeiti.

— Na, laikykis. Užsuksiu vėliau. Jei nori ko, tik man pasakyk. Mūsų studijos virtuvė šiandien prigrūsta maisto, nes visi restoranai aplink uždaryti.

— Ačiū, Bili, — dėkinga pažvelgė į jį. Jis be garso išsmuko, o ji dar pasėdėjo žiūrėdama pro langą. Koks pamišėliškas pasaulis. Stivenas išėjo palikęs ją ir kūdikį. O kažkas užmušė nekaltą devyniolikos metų auksinės širdies vaikiną, kurio visas gyvenimas buvo prieš akis, suskaldė tą gyvenimą į šipulius per vieną akimirką.

Tada vėl ėmėsi darbo, stengdamasi užmiršti savo bėdas, bet tebegalvojo apie Bilį, apie tai, kaip neįtikėtinai šis ją palaiko.

Specialią laidą, kurią ji parengė, transliavo penktą valandą, ir ji buvo tikrai jaudinanti, net žmonės žinių tarnyboje verkė ją žiūrėdami. Tada šeštą valandą vyko visų žinių transliacija, o ji dar peržiūrėjo juostą, atrinkdama tai, ką jie pridės prie specialios laidos, kuri turėjo būti transliuojama vidurnaktį. Ši diena niekaip nesibaigė, ir tik devintą valandą ji pamatė Bilio jai atsiųstą vakarienę. Vidurnaktį, kai sėdėjo studijoje žiūrėdama laidą, matė, kaip jis įėjo, ir parodė jam kėdę šalia savęs. Jis tylutėliai atsisėdo ir kartu su ja žiūrėjo, aiškiai sujaudintas programos.

— Koks nelemtas likimas, — tarė jis pasibaigus transliacijai. Senatorius atvirai verkė prieš kamerą. Jie visi šnekėjo apie Dievą ir Jo meilę jiems visiems, ir savo tikėjimą, bet tai menkai sumažino sielvartą dėl to, kas įvyko. Bilis pažiūrėjo į Adrianą. Ji atrodė dar baisiau nei anksčiau. O diena vis nesibaigė. — Kaip tu jautiesi?

— Pavargusi, — ir šis žodis toli gražu neaprėpė visko, ką ji jautė, bet jis norėjo ne kamantinėti, o tik padėti. Ji atrodė taip išsunkta, kad nežinia net ar įstengtų parvažiuoti namo, ir jis pasiūlė jai parvažiuoti kartu.

— Leisk nuvežti tave namo, galėsi rytoj į darbą atvažiuoti taksi arba galėsiu tave pavežti, jei norėsi. — Bet vairuoti nenorėjo jai leisti. Buvo tokia išsekusi, kad, ko gero, užmigtų prie vairo. Prieštarauti Adriana irgi neturėjo jėgų.

— Paliksiu čia savo automobilį. Ir ačiū už vakarienę, beje. — Jis, atrodo, nieko niekad nepamiršdavo, nors ir pats dirbo iki vėlumos. Jie abu pasirašė budinčiojo knygoje, ir ji suvaitojusi susmuko ant patogios jo medinuko sėdynės. — Dangau... tuojau mirsiu...

— Mirsi, jeigu nepamiegosi. — Sėdo už vairo. Ji buvo tokia pavargusi“ kad nė nešnekėjo, kai jie važiavo namo Santa Monikos greitkeliu. Ir kai pasiekė namus, jis pasistatė automobilį ir netardamas nė žodžio nulydėjo ją iki jos durų. Kai ji atrakino duris ir atsigręžė į jį tarpduryje, Bilis rimtai į ją pažvelgė:

— Na, ištversi?

Linktelėjo, bet netvirtai.

— Tikiuosi. — Dar niekada gyvenime nesijautė liūdnesnė ar vienišesnė. Tarsi Stivenas būtų dar kartą ją palikęs.

— Paskambink man, jei prireiks. Juk aš čia, netoliese. — Palytėjo jos ranką, ji nusišypsojo ir uždarė duris, jausdama mirtiną nuovargį. Lėtai užlipo laiptais nė nedegdama šviesos. Nenorėjo matyti plikų sienų ir tuščių kambarių. Perėjo per miegamąjį ir griuvo ant lovos. Gulėjo raudodama, kol užmigo su visais drabužiais ir Stiveno kūdikiu įsčiose.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

Paskui kokias dvi savaites Adriana jautėsi tarsi sapne. Gavo dokumentus, apie kuriuos telefonu pranešė Lorensas Olmenas. Pasirašė visur, kur buvo nurodyta. Pažymėjo langelį apie sutuoktinės pašalpos atsisakymą, sutiko, kad nuo spalio pirmos būtų paskelbta, jog butas parduodamas. Ji ne kažin ką apie tai užsiminė Biliui, o jis kasdien užsukdavo į darbą pažiūrėti, kaip ji laikosi, bet kur nors eiti su juo neragino. Jis teisingai nujautė, kad ji dar per smarkiai sukrėsta iširusios santuokos. Tiek daug visko jos gyvenime įvyko. Darbe viešpatavo tikras chaosas, jis pats buvo iki kaklo paniręs į scenarijų koregavimus, kitus darbus, kuriuos norėjo nudirbti prieš prasidedant jo kasmetinėms keturių savaičių atostogoms.

Tačiau nepaisant viso šito, jis rado laiko vieną ankstyvą popietę atsivesti ją į filmavimo aikštelę, ir ji susižavėjusi stebėjo serijos filmavimą. Tai priminė jai, kaip pati padėjo rengti kitas programas. Paskui Bilis ją su visais supažindino, ir kai juodu grįžo į jo kabinetą, ji pasigėrėjo jo Emmy statulėlėmis. Jis net parodė jai dabartinę savo programos parankinę knygą. Joje buvo nužymėjęs serialo siužetą keliems artimiausiems mėnesiams su alternatyviais problemų, kurios galėtų iškilti, sprendimais. Ant jo rašomojo stalo pūpsojo krūva scenarijų, kuriuos dar reikėjo patvirtinti.

Jis viską jai paaiškino, ir ji nuoširdžiai panoro pati dirbti panašioje programoje, o ne žiniose. Skaitydama jo užrašus, pasakė jam keletą labai įdomių minčių.

— Kodėl negalėtum man retkarčiais padėti su parankine knyga? Arba gal galėtum pasiūlyti idėjų scenarijams? Autoriai įvertintų net ir nedidelę pagalbą, jiems naujų minčių visuomet reikia. Nėra taip paprasta penkis kartus per savaitę parengti po filmo seriją.

— Aš įsivaizduoju... — tada pažiūrėjo į jį susijaudinusi. — Negi tu rimtai, Bili? Galiu siūlyti minčių filmui?

— Žinoma, kodėl ne? Mudu su tavimi galėtume kai ką drauge sukurpti kada nors vakarieniaudami, jei tik nori. Aš tau duosiu šiek tiek konteksto medžiagos apie herojus. Pamatysi, kaip tau bus smagu. — Jam šis sumanymas be galo patiko, jai irgi, ir jie kalbėjo apie tai visąlaik, kol sugrįžo į žinių studiją, šnekėjo apie tai ir kitą vakarą, kai pagaliau, praėjus dviem savaitėms po Liepos ketvirtosios iškylos, ji sutiko nueiti su juo pavakarieniauti.

Buvo šeštadienio vakaras. Tądien anksti ryte jie susidūrė prie baseino. Ji atrodė geriau nei paprastai pastaruoju metu, regis, pagaliau įveikė tą šoką, kurį sukėlė jai visa, kas buvo įvykę. Ir tebebuvo susijaudinusi dėl anądien matytos jo filmo serijos. Kai apie tai šnekėjo, atrodė gražesnė nei bet kada anksčiau.

— Gal šį vakarą galėčiau sudominti tave garsiuoju Tigpeno didkepsniu? O gal norėtum ko nors šiek tiek prabangesnio, pavyzdžiui, pavakarieniauti Spago restorane? — Tai buvo mėgstama visų televizijos ir kino garsenybių vietelė. Volfgangas Pūkas su savo makaronais ir picomis bei „naujosios virtuvės“ stebuklais pavertė šį restoraną visų jų mėgstamiausia vieta.

Per pastarąsias dvi savaites Adriana jau ėmė susitaikyti su savo gyvenimo realybe ir pakviesta pavakarieniauti tikrai apsidžiaugė. Bilis elgėsi su ja neišpasakytai kantriai. Tyliai ją stebėjo niekuomet neįkyrėdamas. Užsukdavo pas ją į darbą, vėlai vakare nusiųsdavo jai maisto, keletą kartų pasisiūlė parvežti, bet nelindo į akis kviesdamas į pasimatymą ar šiaip praleisti vakarą, žinodamas, kad jai tai dar veikiausiai bus per sunku. Jis netgi rekomendavo jai advokatą, o šis perėmė į savo rankas jos reikalus ir jau keletą kartų kalbėjosi su Lorensu Olmenu. Po dviejų savaičių gedulo ir agonijos ji pagaliau pasijuto mažumėlę atsigaunanti, ir abu Bilio pasiūlymai jai pasirodė nuostabūs.

— Kaip tu norėtum, — dėkinga nusišypsojo jam. Per trumpą laiką jis tapo labai geru bičiuliu.

— Na, tai kaip atrodytų Spago?

— Puikus sumanymas, — nusišypsojo ji, ir jie kiekvienas nuėjo į savo namus atlikti darbų, kurių neišvengsi — išsiskalbti drabužių ir apmokėti sąskaitų. Tai buvo niekuomet nesibaigiantis darbas, ypač dabar, kai Stiveno, kuris tai padarytų, nebebuvo. Jos atlyginimo užteko viskam, bet pastaruoju metu stengėsi kiek galėdama atidėti tam metui, kai jai prireiks kūdikiui. Dabar, kai Stivenas jai jau niekuo nebepadės, norėjo elgtis šiek tiek apdairiau su pinigais.

Bilis pasitiko ją aštuntą, apsirengęs rausvai žalsvos spalvos kelnėmis, baltais marškiniais ir mėlynu sportiniu švarku, o ji vilkėjo suknelę, kurią turėjo jau nežinia kiek metų. Tai buvo švelnios persikų spalvos šilkinė suknelė, laisvai krintanti nuo pečių. Jie nuvažiavo į Sanseto bulvarą šnekučiuodamiesi apie darbą, apie tai, kokios chaotiškos jiems abiem buvo paskutinės kelios savaitės. Jis atrodė maloniai susijaudinęs dėl to, kad kitą trečiadienį atvyks berniukai. Vaikai praleis dvi dienas su juo čia, mieste, o paskui jie leisis į didžiąją nuotykių kupiną kelionę.

Bilis užsisakė picos su šilta antimi, o Adriana užsisakė cappelletti su šviežiais pomidorais ir bazilikais. Deserto jie pasidalino milžinišką šokoladinio pyrago gabalą, kurį patiekė į stalą gausiai apipiltą namine plakta grietinėle. Kaip visada, ji suvalgė viską iki trupinio, ir Bilis ją vėl erzino, kad ji tiek daug valgo, o storėti, regis, nė kiek nestorėja, bet kai jis tai pasakė, jam pasirodė, kad ji susinervino.

— Tikrai turėčiau valgyti kur kas mažiau, nei pastaruoju metu valgau.

Jis pastebėjo, kad ji nėra pieštuko plonumo, bet ir ne per stora. Vienintelis dalykas, į kurį atkreipė dėmesį, buvo tai, kad jos krūtinė atrodė tarytum kasdien didėjanti, bet jis iki šiol taip ir nesuprato, nes tiesiog galėjo būti, kad jis iš pat pradžių netiksliai ją įvertino.

— Imsiu valgyti vien salotas, nieko daugiau.

— Kaip liūdna, — įkvėpė jis, bandydamas įtraukti pilvą, — buvo tvirtai sudėtas, nors ir ne per storas. — O aš ateinančias dvi savaites valgysiu mėsainius ir keptas bulvių lazdeles pakelės greito maisto užkandinėse, ir bus stebuklas, jei negrįšiu į paauglystę ir neapsipilsiu jaunatviškais spuogais.

Jie abu nusijuokė apie tai pagalvoję, o tada jis keistokai į ją pažvelgė. Jau kelios savaitės norėjo jos paklausti, nuo tada, kai išgirdo, kad Stivenas pateikė dokumentus skyryboms, tačiau bijojo paklausi per anksti. Dar ir dabar svarstė, ar ji pasiruošusi tai išgirsti.

— Noriu paklausti tavęs kai ko neįprasto, Adriana, — ir vos tai ištaręs išvydo jos veide išgąstį. — Nesijaudink, čia nieko per daug asmeniška ir tikrai manęs neįskaudinsi atsisakydama. Pagalvojau, gal kartais man pavyktų tave įkalbėti... — Stabtelėjo tarsi laukdamas sutratant būgnų prieš svarbų pranešimą. — Na, kokia tikimybė, kad tau pavyks porai savaičių išsiprašyti iš darbo?

Ji nujautė, kad jis paklaus, ir nusišypsojo be galo pamaloninta. Žinojo, kokie jam svarbūs jo vaikai, ir tai, kad jis ketina su ja jais dalintis ar bent su jais supažindinti, tikrai daug jai reiškė.

— Na, nėra neįmanoma, netrukus jau turėsiu susitaupiusi keturias savaites atostogų. Taupiau laiką kelionei į Europą spalio mėnesį. — Kelionei, į kurią, suprantama, dabar jau nebevyks. Ji nebevyks niekur ir su niekuo. O tuomet jau ir jos nėštumo bus šeštas mėnuo.

— Kaip manai, ar tave išleistų nepaprašius iš anksto? Sakau, gal norėtum prisidėti prie mūsų piligrimiškos kelionės šiaurėn? Gal būtų įdomu? Jei ne, gerbsiu tavo sveiką protą ir sprendimą. Kelionė ne iš lengvųjų. Lindėsime automobilyje visą dieną su dviem nedideliais berniukais, klausydamiesi, kaip jie dieną naktį kivirčijasi. Valgysim nevalgomą maistą traukdami iš vieno Kalifornijos galo į kitą, o kai tai pasibaigs, lįsim į miegmaišį ant kietos žemės prie Tahou ežero. — Tačiau, tiesą pasakius, jis tai mėgo, ir Adriana žinojo, todėl pasijuto labai pagerbta, kai jis pakvietė vykti drauge su jais.

— Skamba pasakiškai, — nusišypsojo.

— Manai, kad galėtum paprašyti šiek tiek laisvo laiko?

— Nežinau, galiu pamėginti. — Nebuvo tikra, ką darbe pasakys, bet visai įmanoma, kad išleis, jei ne dviem savaitėm, tai vienai tikrai, o jai kaip tik išvykti ir būtų labiausiai į sveikatą.

— Tačiau jei negalėtum atsiprašyti pirmai savaitei, tai gal galėtum atskristi į Riną ir prisidėti prie mūsų tą savaitę, kurią praleisime prie Tahou ežero. Aišku, pirma dalis turėtų irgi būti smagi. Mes sustosime San Isidro rančoje netoli Santa Barbaros, paskui stabtelėsime sename keistame viešbutyje, kurį dieviname, San Franciske, o tada jau vyksime į Napos slėnį. Ten yra žavingų nedidelių užeigų, ir manau, kad būtų visai malonu pakeliui atsipūsti vykstant prie Tahou ežero.

— Skamba be galo viliojančiai, — nusišypsojo jam, pirmą kartą po kelių savaičių atsipalaiduodama. — Žinai, aš turbūt turėčiau tavęs atsiprašyti, nes, matyt, buvau ištikta šoko pastarąsias dvi savaites. Na, nuo tada, kai paskambino vyro advokatas.

Kai Adriana apie tai užsiminė, jis išdrįso paklausti to, ką irgi jau senokai ketino.

— Kodėl tu man anksčiau nepapasakojai, kas vyksta?

— Nežinau, Bili, na, man tiesiog buvo gėda. Jaučiausi tokia nevykėlė, kai Stivenas mane paliko. — Jis linktelėjo suprasdamas, tačiau jam nebūtų reikėję tiek sielvartauti, jei būtų pasakiusi. Pirmą kartą gyvenime jis realiai svarstė merginti ištekėjusią moterį ir ištisas dienas pats su savimi grūmėsi. Adriana būtų galėjusi jį nuo šito apsaugoti, bet dabar tai nebesvarbu. Svarbu, kad atrodė ji jau kur kas geriau. Šokas praėjo, po tos pirmosios dienos jis daugiau nematė jos verkiant. Ši mergina iš tiesų stipri. Daug stipresnė, negu jis galėjo įsivaizduoti.

— Na, tiek to, bet ką tu galvoji apie kelionę? Manai, tave išleis?

— Pirmadienį ryte iškart paprašysiu. Tikriausiai išleis. Dabar ne taip smarkiai ir darbais užversti, be to, ne tiek daug darbuotojų atostogauja. Daugumai patinka atostogauti pavasarį ir rudenį, kai visur mažiau žmonių.

— Man irgi patiktų, bet turiu vykti tada, kai mane lanko vaikai.

Ji pažvelgė į jį galvodama apie tai, kaip čia jiems viską reikėtų suplanuoti. Nesinorėtų nakvoti viename kambaryje su juo, bet vaikų ji nė nepažinojo, tai vargu ar jiems patiks perspektyva miegoti viename kambaryje su svetima moterimi. Palapinėse viskas bus paprasčiau. Šiek tiek sudėtingiau bus apsistojus viešbučiuose, nebent ji pareikalautų sau kambario ir pati už jį užmokėtų. Ji jau buvo tai ir besiūlanti Biliui, kai tas pradėjo juoktis.

— Kas juokinga?

— Tu juokinga. Jau ir matau, kaip tavo galvoje sukasi ratukai. Ar tu jaudiniesi dėl to, kaip mes miegosime?

— Taip, — išsišiepė, — nesakau, kad tavimi nepasitikiu, tikrai pasitikiu, bet...

— Na, tai be reikalo, — prisipažino. — Nes aš nesu tikras, kad pasitikiu pats savimi. Tačiau mane sutramdys buvusios žmonos baimė. Tad laikysiuos be galo pagarbiai, pažadu. Aš tikriausiai miegosiu su berniukais, jiems tai patinka, tad tau teks mano kambarys.

— Ar tau nebus labai nepatogu?

— Ne, — atsakė tyliai, — man labai svarbu, kad tu vyktum. Norėčiau, kad praleistum šiek tiek laiko su manimi ir berniukais, — troško pasakyti jai ir daugiau apie tai, ką jaučia, bet žinojo, kad dabar ne metas. Ji tebesigaiveliojo nuo smūgio, kurį jai smogė Stivenas. Vyresnysis restorano padavėjas jau nekantriai lūkuriavo jų stalelio. Buvo šeštadienio vakaras, žmonių gausybė, eilutė vingiavo žemyn laiptais ir per duris. Išeidama išvydo eilėje stovinčią Zeldą su vaikinu, jauna televizijos filmo žvaigžde. Jis buvo tikras laimikis, ir Zelda dar niekada gyvenime neatrodė laimingesnė ar gražesnė. Ji pastebėjo Adrianą su Biliu ir sudėjusi nykštį su smiliumi į apskritimą parodė pritarimo ženklą. Adriana nusijuokė eidama Biliui iš paskos į jo medinuką. Padėkojo jam už vakarienę, o tada pažvelgė su rimta veido išraiška.

— Noriu pasakyti tau ačiū už tai, kad pakvietei mane keliauti su jumis, man tai be galo daug reiškia. Žinau, kokie tau svarbūs tavo vaikai, Bili.

— Taip, — linktelėjo atsakydamas, o paskui pasisuko į ją ir pažvelgė atidžiau. — Ir tu man svarbi. Tu ypatinga. — Ji žiūrėjo į šalį, nežinodama, ką jam atsakyti. Negalėjo jam nieko pažadėti. Jos pačios gyvenime dar tebebuvo per daug sumaišties. Jeigu jos su jųdviejų kūdikiu nenorėjo Stivenas, tai aišku, kad niekas kitas tikrai nenorės.

— Aš dėkinga tau už viską, ką dėl manęs padarei. — Žiūrėjo pro šalį, kai juodu įlipo į automobilį. Galvojo apie tai, kaip jis supyks sužinojęs apie kūdikį, o klaidinti jo nenorėjo.

— Kas nors negerai, Adriana? — švelniai suėmė jos ranką. Jie dar tebesėdėjo automobilyje prie restorano, nė nepajudėję, bet staiga jis dėl jos sunerimo. Retkarčiais ji nuliūsdavo ir susinervindavo, jis numanė, kad tai tikriausiai dėl skyrybų, ir norėjo padėti jai tai iškęsti.

— Mano gyvenimas dabar mažumėlę komplikuotas, — ištarė paslaptingai, o jis nusišypsojo.

— Šneki kaip mano serialo herojai. Kai tik vakar tokią frazę įrašiau į scenarijų. Tau atrodo, kad turi rūpesčių. O štai mano herojė laukiasi nesantuokinio kūdikio. — Nuo tų žodžių ji kone užspringo, bandė nusijuokti, kai jis užvedė medinuką, bet teįstengė liūdnai šyptelėti. Ir vėl menas mėgdžioja gyvenimą. Kartais tai vyksta tiesiog per dažnai.

Jie grįžo namo ir Bilis pakvietė ją užeiti puodelio kavos. Jis turėjo įmantrų espreso kavos aparatą, ir jie ilgai sėdėjo jaukioje jo virtuvėje.

— Visuomet jaučiuosi taip, tarsi reikėtų dar sykį gerai apsidairyti aplink prieš atvykstant berniukams, — nusišypsojo. — Nuo tada, kai įkelia koją, iki tos minutės, kol išvyksta, čia viskas būna apversta aukštyn kojomis. Televizorius amžinai įjungtas, ant visų kėdžių drabužiai, ant kiekvieno stalo kojinės, vonios kambariai atrodo tarsi po bombos sprogimo ir absoliučiai visur, ant kiekvieno daikto, pridėliota gumos ir saldainių. Jie beviltiški.

— Turėtum jaustis laimingas, — nusišypsojo ji.

— Tai pavojingas požiūris, — šyptelėjo jis jai. Kiek iki šiol jam teko Adrianą pažinti, ši jam atrodė tobula moteris. Jis jau seniai nutarė, kad Stivenas Taunsendas arba niekšas, arba kvailys, bet tikrai pasielgė neprotingai ją palikdamas, o dar kvailiau — su ja išsiskirdamas. — Tiesiog nekantrauju tave su jais greičiau supažindinti.

— Nekantrauju ir aš, — tarė ji gurkšnodama kapuciną.

— Labai viliuosi, kad galėsi vykti į kelionę.

— Ir aš. — Ir tikrai norėjo. — O jei neišleis, tai gal bent galėsiu atskristi savaitgaliui prie Tahou ežero.

— Būtų nuostabu. Bet aš norėčiau daug daugiau. — Jis pagalvojo, kad dvi savaitės su ja ir vaikais bus absoliuti palaima. Jau septynerius metus jis ilgėjosi tokio gyvenimo, gyvenimo, kurį prarado, kurio atrasti daugiau nebesitikėjo. Tačiau Adriana — nepaprasta moteris. Jis net šiek tiek baiminosi savo jausmų jai, o kita vertus, jais ir džiaugėsi.

Apie dvyliktą valandą Bilis palydėjo ją namo ir vėl pasijuto tarsi paauglys, stovintis jos tarpduryje. Nekantriai troško pastverti ją į glėbį, bet instinktyviai juto, kad ji dar nepasirengusi. Ir Tahou ežeras netaps ta vieta, kur jo maldos bus išklausytos. Jis tikrai neišdrįs keliaudamas su vaikais pabandyti parodyti, kad Adrianą mergina. Jiems tiesiog teks palaukti, bent jau jam teks. Jis net nežinojo, ar jai atrodo patrauklus, ir per anksti nenorėjo šito išsiaiškinti. Juk dar gali ją atbaidyti. Ji buvo dėkinga už tai, kad jis jos neskubino. Nekaltai pakštelėjo jam į skruostą, ir jis pasuko namo, o aistra jai jau tiesiog varė jį iš proto.

Kitą dieną pakvietė ją pasivažinėti, jie nuvažiavo į Ritz-Carlton viešbutį Lagūna Nigelyje sekmadienio priešpiečių, o paskui grįžo, nes jam reikėjo į darbą. Kaip visuomet darbas padėjo jam įveikti nuolatinį nusivylimą. Silvija jau senokai išvykusi. Nuo tada, kai jo gyvenime pasirodė Adriana, jis nenorėjo nieko kito. Jį jau ėmė persekioti sapnai apie ją.

Adriana pasirodė jo studijoje pirmadienį prieš pat vidurdienį, plačiai išsišiepusi, su pergalės išraiška veide. Tuo metu jis paskutinę minutę darė scenarijaus pakeitimus.

— Aš galiu vykti! Man davė dvi savaites atostogų! — nesitverdama džiaugsmu laiminga sušnibždėjo ji taip, kad visi girdėjo ir nusijuokė, o dvi aktorės ėmė kikenti. Bilis pažvelgė į ją pagarbiai ir susižavėjęs. Pasiūlė palaukti, kol baigs tai, ką dar turėjo padaryti prieš filmavimą, o tada pakvietė sykiu su juo iš kontrolinės būdelės pažiūrėti seriją.

Epizode buvo gausu veiksmo, konfliktų ir emocijų. Iki šiol Helena jau prisipažino, kad laukiasi, bet nesakė, kieno kūdikis. Džonas įkalintas, netrukus jo teismas. Ir dar šioje serijoje Helena paskambina nežinomam vyriškiui, grasindama nusižudyti, jeigu jis kam nors prasižios, kad ji nešioja jo kūdikį. Scenarijui netrūko emocinės įkrovos, Heleną vaidino puiki aktorė. Filme ji jau dirbo ne pirmus metus ir buvo viena pagrindinių Gyvenimo ramsčių. Žiūrėdamas, kaip jie vaidina, patenkintas šios dienos serija, Bilis grįžtelėjo į Adrianą ir maloniai nustebo išvydęs jos akyse džiugų susijaudinimą. Jai patiko stebėti, kaip jis kuria filmą, jai čia viskas patiko.

— Tavo filmas tiesiog puikus, Bili. — Jam tikrai buvo svarbu, kad jai tai patinka. Išėję iš kontrolinės būdelės toliau šnekėjosi apie filmą. Jis supažindino ją su tais aktoriais, kurių ji dar nepažinojo, ir Adriana pagyrė „Heleną“ už puikią vaidybą. Paskui vėl grįžo į savo kabinetą.

Dabar ji galėjo laukti kelionės ir nekantrauti, kada susipažins su Bilio vaikais. Su jauduliu galvojo apie tai eidama į studiją ir vylėsi tik vieno — kad iki rugpjūčio pradžios dar kaip nors įsispraus į džinsus.

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

Po poros dienų, trečiadienį, atskrido berniukai, ir Bilis nuvyko pasitikti jų į oro uostą. Kvietė ir Adrianą vykti kartu, bet ši nenorėjo jiems trukdyti. Jie nė neįsivaizdavo, kas ji yra, o tėvo nebuvo matę nuo Velykų atostogų. Be to, tądien jai reikėjo pas gydytoją. Pirmą kartą išgirdo, kaip plaka kūdikio širdis. Gydytojas pridėjo stetoskopą jai prie ausies. Prie kito jo galo buvo pritaisytas nedidelis prietaisas, primenantis mikrofoną, juo perbraukė Adrianai per pilvą. Pirmas garsus dunkstelėjimas buvo jos pačios, tai buvo placenta, plukdanti kraują kūdikiui. Tačiau kitas, daug tylesnis, pulsuojantis daug greičiau negu jos pačios širdis, buvo tylus jos kūdikio širdutės tiksėjimas. Ji klausėsi nustebusi, ir kai pirmąsyk išgirdo, akyse jai susitvenkė ašaros.

— Na, matyti, kad viskas gerai, — tarė jai gydytojas, kai ji atsisėdo. Jos kraujo spaudimas buvo geras, svoris taip pat. Ji priaugo gerokai svorio, dabar jau buvo sunku paneigti, kad jos kūnas keitėsi. Staiga ji įgavo „S“ raidės pavidalą, kai šonu pasisukdavo į veidrodį, tad ėmė nešioti laisvesnes sukneles, ir kol kas nežinodamas niekas nebūtų ir pastebėjęs, kad jos nėštumas trijų su puse mėnesio. — Ar skundiesi kuo, Adriana? — paklausė.

Nebuvo mačiusi daktaro mėnesį, kaip tik nuo tada, kai Stivenas susirinko visą savo turtą iš buto ir pateikė jai skyrybų popierius.

— Niekuo nesiskundžiu, — negarsiai tarė, — jaučiuosi gerai. — Taip dažniausiai ir jausdavosi, išskyrus tuos kartus, kai tekdavo ypač ilgai dirbti dieną ar ilgiau pasėdėti vėlai naktį, tada pasijusdavo mirtinai išsekusi.

— Na, kaip tavo vyras, ar jau ima prisitaikyti? — pasiteiravo, plaudamasis rankas. Gydytojas nė kiek neabejojo, kad Stivenas atsitokės, ir manė, kad šis jau tai padarė. Nė neįtarė, kas įvyko per pastarąjį mėnesį, o pasakoti jam Adriana nenorėjo. Jai buvo per daug gėda, o prisipažinus, kad jis išėjo, ją turbūt visiškai prislėgtų nepilnavertiškumo jausmas. Ir toliau niekam nė neprasitarė darbe, vienintelė, kuriai pasakė, prisaikdinusi ją saugoti paslaptį, buvo Zelda. Ši tvirtino, kad Adriana elgiasi kvailai nepasakydama žmonėms tiesos, kad ji nepadarė nieko blogo, kad gėdintis reikia Stivenui, o ne jai. Bet Adriana ir toliau prieš visus apsimetinėjo, kad viskas gerai, ir tvirtino, kad vyras šiuo metu daug keliauja. Tais retais kartais, kai paskambindavo motina, pasakydavo tą patį ir jai. O apie kūdikį neprasitarė jokiai gyvai būtybei, išskyrus Zeldą.

— Viskas gerai, — nekaltai tarstelėjo Adriana. — Šiuo metu išvykęs. — Tarsi gydytojas galėtų sužinoti, kad Stivenas išėjo. Ji atsistojo, pasitaisė suknelę. Dabar jam tereikėdavo vieną kartą per mėnesį ją pasverti, pamatuoti kraujo spaudimą, paklausyti kūdikio širdį. Jis jau bandė išgirsti ją ir prieš mėnesį, bet dar buvo per anksti ir nesigirdėjo.

— Ar kur nors ruošiesi šią vasarą išvykti? — maloniai plepėjo gydytojas. Ji susigėdo, kam melavo jam apie Stiveną.

— Po kelių dienų išvyksime stovyklauti prie Tahou ežero.

— Turėtų būti smagu. Nekopinėk tik per aukštai, pasisaugok. O jeigu ten važiuosite automobiliu, tai kas keletą valandų sustok, pavaikščiok, pamankštink kojas. Geriau jausiesi. — Kol kas jos nėštumas klostėsi nuobodžiai. Nuobodžiai, išskyrus tą faktą, kad jos vyras su ja skiriasi.

Paskui grįžo atgal į studiją, kur kaip paprastai jos laukė kalnai darbo. Bilis neskambino ir nieko nepranešė, tad ji nusprendė, kad vaikai atvyko laimingai. Jis paskambino Adrianai vėlai tą vakarą į darbą, prieš pat vienuoliktos valandos žinias, kai paguldė vaikus, laimingas ir išsekęs.

— Atrodo, kad šiuos namus nusiaubė uraganas, — atsiduso, bet jie abu žinojo, jog jis tuo džiaugiasi.

— Lažinuosi, kad jie džiaugiasi atvykę.

— Tikiuosi. Aš džiaugiuosi jų sulaukęs. Atsivesiu juos rytoj į darbą, bet tik trumpam, kad nespėtų čia visko nusiaubti. Adamas visuomet viskuo čia žavisi, jis svajoja užaugęs tapti režisieriumi, bet Tomis greitai ima nenustygti. Sakau, gal mes užbėgtume pasisveikinti arbą tu galėtum išeiti su mumis priešpiečių, jei turėsi kada. Berniukai mielai su tavim susipažins.

— Laukiu nesulaukiu mūsų susitikimo, — ji šypsojosi, bet sykiu ir nervinosi dėl to. Berniukai buvo jam tokie svarbūs, kad jaudinosi, kas atsitiks, jei ji jiems nepatiks. Na, žinoma, reikia pripažinti, kad jų su Biliu santykiai nėra kokie nepaprastai artimi, bet jis Adrianai labai patiko, numanė ir ji jam patinkanti. Jei ir nieko daugiau, ji tikėjosi, kad tai bent tikrai rimtos draugystės pradžia. Buvo šiame jų santykyje ir šiek tiek kitoks pustonis, bet dėl Adrianos padėties nė vienas iš jų nežinojo, kaip elgtis. Per daug jau visko jai pastaruoju metu nutiko, per daug pasipylė visokių įvykių. Sužinojo apie kūdikį, Stivenas pareikalavo skyrybų. Ne, ji dar nepasiruošusi artimiau bendrauti su kuo nors kitu. Tačiau nepaisant visko ji vis labiau prie Bilio prisirišo. Suvokė, kad jo jai prireikdavo visai netikėtai, kaskart vis kitaip, šiek tiek baiminosi, kad jai neimtų jo per smarkiai reikėti, jei tik leis sau prie jo labai prisirišti.

— Ar tu ateisi į aikštelę ryt po filmavimo, ar mums užsukti į žinių tarnybą? — paklausė jis. Vaikams apie ją papasakojo, ir tie nė kiek nenustebo. Jie ir anksčiau buvo sutikę jo draugių moterų, tad buvo prie to pripratę. Berniukai paprastai jam pasakydavo, ką apie jas galvoja, o kelios sykiu su jais keliavo. Tačiau Biliui buvo sunku jiems paaiškinti, kad ši moteris kitokia. Kad tai moteris, kurią jis gerbė ir kuri jam patiko, o gal net galėtų ją pamilti, bet šito vaikams nepasakė. Tiesiog nenorėjo jų gąsdinti.

— Užsuksiu į filmavimo aikštelę. Noriu pažiūrėti, ką tiems vargšams žmonėms darai dabar. Kaip laikosi toji su nesantuokiniu kūdikiu?

— Girtuokliauja, savaime suprantama. Visi nori sužinoti, kas kūdikio tėvas. Dar niekada nebuvome gavę tiek daug laiškų. Tiesiog nuostabu, kaip tokie dalykai apkeri žiūrovus. Abejotina tėvystė, pasirodo, yra vienas iš labiausiai žmones dominančių klausimų. O gal kūdikiai. — Jis pataikė taip arti taikinio, kad vien girdėdama jį kalbant susinervino. Jos pačios kūdikio tėvystė buvo nelengvas jai klausimas, ir ji atsiduso supratusi, kad reikia keliauti į kontrolinę būdelę.

— Tai pasimatysime rytoj, perduok jiems linkėjimų.

— Būtinai, — tarė, ir jo balse suskambėjo šiluma, skirta jai. Adriana tai žinojo. Šypsojosi sau, kai pakeliui į kontrolinę būdelę susidūrė su Zelda.

— Na, ir kaip sekasi? — reikšmingai paklausė Zelda. Ji dažnai jaudinosi dėl Adrianos, bet abi buvo per daug užsiėmusios, tad į ilgas kalbas nesileisdavo. Zelda retkarčiais pasiteiraudavo, gal atsiliepė Stivenas, ir visuomet pasibaisėdavo sužinojusi, kad iš jo nieko negirdėti.

— Gerai, — nusišypsojo Adriana. Ji žinojo, kad Zelda jokių jos paslapčių neišduos.

— Anądien mačiau tave su Biliu Tigpenu, — tarstelėjo. Ji žinojo, kas yra Bilis, koks sėkmingas jo serialas, ir svarstė, ar kas nors išeitų iš šios jo ir Adrianos bičiulystės. Tik įtarė, kad Adriana ir toliau apgaudinėja save laukdama, gal išgirs ką iš Stiveno. — Ar kas nors tarp jūsų vyksta? — paklausė atvirai, ir Adriana pyktelėjo dėl jos tiesumo.

— Taip, mes tiesiog geri draugai, — nuskubėjo į kontrolinę būdelę, o paskui vidurnaktį parvažiavusi namo krito į lovą. Buvo tokia pavargusi, jog negalėjo nė galvoti, o per kitas porą dienų prieš vykstant atostogų reikėjo nemažai nuveikti.

Kitą dieną vėl nuėjo pas Bilį į studiją, kaip tik spėjo prieš pradedant filmuoti seriją, ir susižavėjusi stebėjo, kaip moteris, kuri neva laukėsi, raudojo pasakodama apie savo kūdikį. Jos vyras tebekalėjo, kita moteris ją šantažavo, tvirtino žinanti, kas kūdikio tėvas. Buvo ką tik prasidėjęs Helenos vyro teismas, ji vis dar gedėjo sesers. Nesunku buvo suprasti, kodėl žmones taip traukė šis filmas. Viskas buvo taip absurdiška, taip sutirštinta, ir sykiu visai ne. Sutirštinta buvo tik tiek, kiek tirštas tikras gyvenimas su visais netikėtais jo pokštais, posūkiais, nenumatytomis nelaimėmis. Žmonės, patenkantys į avarijas, užmušti, vienas kitą apgaudinėjantys, prarandantys darbus ir besilaukiantys kūdikių. Teatrališkumo gal šiek tiek daugiau negu didumoje gyvenimų, bet ne tiek, kiek būtų galima tikėtis, svarstė Adriana. Ne tiek, turint galvoje, koks, tarkime, yra jos pačios gyvenimas.

Ir kai ant pirštų galų įtipeno į studiją, išvydo du berniukus šalia Bilio, susižavėjusius aktorių vaidyba. Adamas tylutėliai stovėjo prie tėvo, atrodė aukštas pagal savo amžių, ilgomis kojomis, šviesiais išblukusiais plaukais ir didžiulėmis mėlynomis akimis. Mūvėjo džinsus, vilkėjo sportinius marškinėlius ir avėjo sportbačius su auliukais. Tomis, kojomis ir rankomis apsivijęs kėdę, vilkėjo kaubojiškus marškinius ir jojiko kelnes. Veide lygiai tokia pat išraiška kaip Bilio, kai tas sukaupia dėmesį. Jie atrodė tarsi dvyniai, tik vienas gerokai mažesnis. Vien pažvelgus į Tomį norėjosi griebti jį ir apkabinti. Jo garbanos švelnios ir rusvos, o akys dar didesnės negu brolio. Jis pirmas ją pastebėjo ir spoksojo į ją smalsiai, užuot žiūrėjęs filmavimą. Tada ji jam nusišypsojo ir pamojavo, jis išsišiepė ir timptelėjo tėvą už rankovės. Vaikas kažką pašnibždėjo Biliui, tas atsisuko ir pamatė ją. Jis nepriėjo, kol neprasidėjo reklaminė pertraukėlė, o tada greitai juos supažindino ir vėl nutildė. Adamas rimtai pakratė jai ranką, o Tomis išsišiepęs paklausė, ar tai ji vyks su jais prie Tahou ežero. Tespėjo sušnibždėti „taip“, o paskui nė pati nepajuto, kaip žiūrėdama filmavimą ėmė glostyti švelnias jo garbanas. Neatrodo, kad jam būtų nepatikę.

— Geras filmas, tėte, — pagyrė Adamas, kai tik serija baigėsi. Bilis supažindino vyresnėlį su visais aktoriais. Su dauguma jau buvo pažįstamas, bet išvydo ir keletą naujų veidų, o Adriana susijaudino pamačiusi, kaip Bilis didžiuojasi. Jis aiškiai buvo pasakiškas tėvas.

Tomis laipiojo ant vienos iš kamerų. Adriana matė, kad jis akies kraštu ją stebi, nors apsimeta, kad ne. Pagaliau jie visi išėjo priešpiečių, ir valgant sumuštinius Tomis pažvelgė tiesiai į ją.

— Kiek laiko jau pažįsti mano tėtį? — paklausė, nors Adamas ir susiraukė.

— Liaukis, Tomi, nemandagu taip klausinėti.

— Nieko baisaus, — nusišypsojo abiem, stengdamasi prisiminti. Nelygu ką laikai pažinties pradžia. Ar tą pirmą kartą parduotuvėje, ar tada, kai jie susidraugavo. Nebuvo tikra, ką jiems sakyti, tad nusprendė paminėti patį pirmąjį kartą. Taip atrodys, kad jie su Biliu pažįsta vienas kitą jau ilgiau. — Turbūt keletą mėnesių. Taip, maždaug tiek.

— Ar dažnai kartu kur nors einate? — nesiliovė Tomis. Adriana nusišypsojo, o Adamas riktelėjo jam liautis.

— Kartais. Mes geri draugai. — Bet jai valgant sumuštinį, vaikas pastebėjo ant jos kairės rankos kažką, kas jį sudomino.

— Ar tu ištekėjusi?

Ilga ilga pauzė, bandymas išvengti Bilio žvilgsnio. Norėjo pasakyti jiems teisybę, bet tai nebus lengva.

— Taip, — ji tebemūvėjo vestuvinį žiedą. Negalėjo prisiversti jo nusimauti. Bilis taip pat buvo tai pastebėjęs, bet niekada nieko nesakė. Jis neturėjo tiek drąsos, kiek jo jaunėlis, paprašyti jos tai paaiškinti. O tada patikslino: — Buvau ištekėjusi.

— Tai tu išsiskyrusi? — šį sykį įsitraukė Adamas, susidomėjęs brolio pradėta tema.

— Ne, nesu, — tyliai atsakė, — tačiau būsiu.

— Kada? — nekalti klausimai dūrė jai tiesiai į širdį, bet ji susivaldė ir to neparodė.

— Turbūt apie Kalėdas.

— Mat kaip.

O tada vėl Tomis.

— Tada kodėl tu dar mūvi vestuvinį žiedą? Mano mama turi tokį panašų, — savanoriškai papasakojo, — tik didesnį ir su deimantu. — Adrianos buvo paprastas ir siauras ir visuomet jai patiko.

— Turbūt gražus. Aš mūviu saviškį, nes... Na, matyt, dėl to, kad esu prie jo pripratusi. — Prieš mėnesį pagalvojo, kad reikėtų jį nusimauti, bet neprisivertė to padaryti.

— O tu norėjai skirtis? — tada paklausė Adamas, bet Bilis nusprendė įsikišti ir ją išgelbėti. Turbūt pakaks.

— Ei, vaikinai, duokite damai ramybę. Tomi, žiūrėk, ką darai, nes tuoj apsipilsi tuo limonadu. — Jis pagriebė iš jo skardinę ir atsiprašydamas pažvelgė į Adrianą. Tikrai neplanavo pasmerkti ją tokiam tardymui. — Manau, kad turėtume Adrianos atsiprašyti. Negražu knaisiotis po asmeninį jos gyvenimą.

— Atsiprašau, — Adamas pažvelgė į ją apgailestaudamas. Būdamas kone dešimties, jis žinojo, kad taip elgtis nedera, bet jį suintrigavo jaunesnio broliuko užvestas pokalbis.

— Viskas gerai. Kartais verčiau paklausti apie tai, kas rūpi, užuot spėliojus. Aš būčiau pasakiusi, jei nenorėčiau atsakyti. — Tačiau į jo klausimą apie tai, ar ji norėjo skirtis, ji neatsakė. Tai dar buvo per daug skaudu. — Na, o jūs? — rimtai pažiūrėjo į berniukus. — Ar kuris iš jūsų kada buvote vedę? — Adamas išsišiepė, o Tomis nusikvatojo. — Na, klokite, aš jums papasakojau, dabar jūs papasakokite man. Kokios jūsų istorijos? — pavedžiojo žvilgsnį nuo vieno prie kito, tuodu prapliupo juoktis, o tada Tomis pirmasis ėmėsi kloti paslaptis.

— Ne, bet Adamas turi draugę, jos vardas Dženė.

— Netiesa, — suirzo anas ir niuktelėjo broliui, o Adriana žiūrėjo.

— Tiesa, — gynė savo žodžius Tomis, — jis turėjo draugužę, vardu Kerol, tačiau toji jį pametė.

Adriana nusijuokė iš jo, o tada maloniai pažvelgė į Adamą.

— Taigi taip atsitinka ir geriausiems iš mūsų, — šypsojosi. — O tu? — atsigręžė į Tomį. — Ar yra kokių nors mergaičių, apie kurias mes turėtume žinoti? Na, noriu pasakyti, kad jeigu mes ketiname būti draugais, tai jau verčiau man papasakok. — Ji elgėsi su jais taip pat tiesiai, kaip ir jie su ja, ir Bilis matė, kad jai patinka juos šiek tiek paerzinti. Ji buvo miela ir šilta, ir atvira su vaikais, kaip ir su juo. Ir jis suprato dar giliau įklimpęs. Ji buvo pasakiška.

Jie prašnekėjo per visus priešpiečius, ir Adrianai nesinorėjo palikus juos grįžti atgal į darbą. Pakvietė juos aplankyti žinių tarnybą, bet žiūrėti programos tą vakarą nekvietė, nes kai kurios iš jiems atsiųstų juostų paprasčiausiai buvo per daug niaurios, ir ji nenorėjo, kad vaikai jas žiūrėtų. Tačiau ji aprodė vaikams studiją ir redaktorių kabinetus, supažindino juos su visais, suprantama, ir su Zelda, o šioji nužvelgė vaikus ir tėtį susidomėjusi. Vos tik jie išėjo, o Adriana grįžo į savo kabinetą, Zelda iškart paklausė:

— Kažin, gal čia galėtų būti rimta?

— Vargu, — šaltai tarė Adriana, juk pagaliau Zelda žinojo, kad ji laukiasi. Bet žinojo ir tai, kad Stivenas ją paliko. — Jei turėsime galvoje aplinkybes.

— Jam gali pasitaikyti ir kur kas prasčiau, — ji reikšmingai pažvelgė į draugę. — Po velnių, šiais laikais turbūt neverta dairytis skaisčių mergelių. — Adriana garsiai nusijuokė iš jos žodžių. Aišku, galima į viską gyvenime žiūrėti ir taip.

— Prisiminsiu tavo žodžius, jei kada vėl pajusiu norą lakstyti į pasimatymus. — Tačiau savo draugystę su Biliu Tigpenu ji suprato visai ne taip. Šis jai be galo patiko, ir pagalvojusi apie tai turėdavo pripažinti, kad jis ją ir traukia. Tik nemanė, kad tam reikėtų teikti kokios reikšmės. Jiems paprasčiausiai vienam šalia kito buvo malonu, jie turėjo daug bendro. Ir jo vaikai jai pasirodė nuostabūs. Dabar jau tikrai negalėjo sulaukti, kada prasidės ta jų kelionė, džiūgavo pakviesta keliauti sykiu. Kaip nuostabu bus išvykti neilgų atostogų! Dar jai dingtelėjo mintis palikti Stivenui raštelį, pranešti jam, kur ji būsianti, bet paskui suprato, kaip tai būtų juokinga. Jis su ja nesišneka, pareikalavo skyrybų ir ieškoti jos greičiausiai neketina. O jeigu apsigalvotų ir nuspręstų grįžti namo, tai jos ieškodamas, be abejo, skambins jai į darbą. Tad paliko raštelį Zeldai ir žinių tarnybos vadybininkui, surašiusi visus viešbučius, kuriuos Bilis buvo jai nurodęs. Tačiau tikrai abejojo, ar kas nors jai skambins. Grįžusi prie savo rašomojo stalo prisiminė, kaip Adamas ir Tomis per priešpiečius klausinėjo apie jos vestuvinį žiedą ir ištuoką, ar ji norėjusi skirtis su Stivenu, ar ne. Bet paskui prieš vakaro žinias užpuolė tiek darbų, kad ji apie tai daugiau nebegalvojo.

Išvydo juos kitą dieną. Jie vėl užsuko, nes Bilis norėjo sužinoti, ar ji turinti miegmaišį. Mat ką tik išsiaiškino, kad jis teturėjo tris, ir norėjo paklausti, ar jam nupirkti dar vieną.

— Na, štai, — atsiprašinėjo ji. Nė nepagalvojusi apie tai, bet Bilis užtikrino ją, kad tuo nesunku pasirūpinti. Visa kita jau turėjo. Patarė jai pasiimti vieną padoresnę suknelę, jeigu jie kartais kur nors norėtų nueiti, ir šiltą striukę vakarams prie Tahou ežero.

— Ir viskas? — erzino ji. — Nieko daugiau?

— Nieko, — šypsojosi stovėdamas prie pat jos, mėgaudamasis jauduliu, kurį teikė jos artumas. Išsilaikyti neprisiartinus jam darėsi vis sunkiau ir sunkiau. — Tik maudymosi kostiumėlį ir džinsus.

— Aš tikrai labai tau nusibosiu, jeigu pasiimsiu tik tiek, — įspėjo, bet Bilis šiltai į ją žvelgdamas papurtė galvą.

— Abejoju.

— Gal kokių žaidimų? Kokius žaidimus, jūs, ponaičiai, mėgstate? Loto? Bingo? Kortas? — ji jau buvo susirašiusi, ką pasiimti, kad keliauti automobiliu nebūtų taip nuobodu. Tomis iškart užsisakė komiksų knygelę ir vandens šautuvą.

— Nekreipk į juos dėmesio, — sudrausmino vaikus Bilis, ir jie išėjo. Reikėjo dar kai ką nusipirkti, nes kitą rytą turėjo išvykti.

Grįžusi po vakaro žinių ji susikrovė savo daiktus, ir kai vyko atgal vėlyvų žinių laidai, viskas buvo suruošta ir stovėjo prie lauko durų. Tarsi pagaliau išvyktų ir ji. Du nedideli jos krepšiai tuščiame bute atrodė labai keistai. Namai be jokių daiktų labai slėgė, ir retkarčiais ji pagalvodavo, kad reikėtų įsigyti kokių nors baldų, bet kažkaip neprisivertė to padaryti. Tada jau viskas atrodytų baigta, o juk visuomet yra tikimybė, kad Stivenas su viskuo grįš namo. Ir šiaip po kelių mėnesių jai teks kraustytis iš šio buto. Tuo tarpu, aišku, nekliūtų ir vienas kitas baldelis. Bet neturėjo nei laiko, nei noro jų įsigyti.

Bilis paskambino jai iškart po žinių ir jie trumpai aptarė būsimą kelionę. Jis akivaizdžiai jaudinosi ne mažiau už ją. Ji jautėsi laiminga tarsi vaikas, pirmą kartą gyvenime vykstantis į stovyklą. Pastarieji du mėnesiai buvo labai sunkūs, išskyrus laiką, kurį praleisdavo su Biliu, — tos akimirkos tarsi viską atpirkdavo.

— Sakyčiau, kad mums reiktų išvykti apie aštuntą. Tada apie dešimtą būtume Santa Barbaroje, dar liktų laiko pajodinėti ar šiaip ką nuveikti iki pietų. Vaikai mirtinai nori pajodinėti.

Ji tik dabar apie tai pagalvojo, žinojo, kad jodinėjimas — vienas iš tų nedaugelio dalykų, kurių daryti jai nereikėtų, ir pasvarstė, ar Bilis nenusivils.

— Aš tikriausiai rytoj tiesiog pailsėsiu, kol jūs, ponai, jodinėsite.

— Ar tu nemėgsti arklių, Adriana? — nustebo jis. Vylėsi suorganizuoti pasijodinėjimą su nakvyne, kai jie nuvyks prie Tahou ežero.

Tačiau iškart prisipažino, kad jei nepavyks, tai irgi nebus pasaulio pabaiga. Jis nelabai griežtai planavo savo atostogas.

— Ne itin. Nesu pasigėrėjimo verta jojikė.

— Nesame ir mes. Na, pažiūrėsime, kaip tau šis pasiūlymas atrodys rytoj. Tai mes tave paimsime aštuntą ryto.

Jis vos galėjo sulaukti, nekantravo ir ji tą naktį gulėdama lovoje ir galvodama. Tebegulėdama perbraukė ranka per pilvą, jis nebebuvo įgaubtas, ir jai tarp strėnų išsikišo nežymus apvalumas. Ypač jį pajusdavo atsistojusi. Kai kurie drabužiai tapo jai ankšti. Ji svarstė, kada žmonės ims pastebėti. Tada viskas pasikeis, jų su Biliu santykiai irgi. Ji žinojo, kad jis tikrai nenorės su ja niekur eiti, kai matysis jos nėštumas. Tačiau bent jau dabar ji gali džiaugtis jo kompanija, taigi nekantraudama laukė jų atostogų. O jeigu vilkės laisvus į džinsus nesukištus marškinius, treningus ir megztinius, tai nebus jokių priežasčių įtarti būtent dabar.

Jie atvyko lygiai penkiolika po aštuonių, viskas jau buvo suruošta. Bilis paėmė abu jos krepšius, o ji mažą krepšelį su savo kosmetika, tualetiniais reikmenimis, užkandžiais jiems visiems ir žaidimais, kuriuos nupirko vaikams.

Bilis atrodė laimingas ir atsipalaidavęs, vos įėjęs jis pasilenkė prie jos, tarsi ketintų pabučiuoti, paskui atsitokėjo ir droviai į ją žvelgdamas atsitraukė, per petį pasižiūrėjęs į du savo vaikus. Jis išsinuomojo didelį džipą Wagoneer, ir jie buvo visiškai pasirengę viskam, kas tik kelionėje galėtų atsitikti. Mašinos gale buvo priversta miegmaišių, įvairios įrangos ir lagaminų.

— Na, visi pasiruošę? — paklausė, spinduliuodamas džiaugsmu, ji nusišypsojo jam sėdėdama šalia ant priekinės sėdynės, o tada jis atsisuko į abu vaikus.

— Mes pasiruošę! — vienbalsiai atsakė.

— Gerai, tai leidžiamės į kelią! — įjungė automobilio pavarą ir jie pasileido greitkeliu šiaurės kryptimi. Adamas užsidėjęs ausines klausėsi muzikos, Tomis tyliai sau niūniavo žaisdamas su žmogeliais ir kareivėliais. O Bilis su Adriana nerūpestingai šnekučiavosi, abu priešakyje. Jie atrodė it kokia eilinė šeima, vykstanti vasaros atostogų, ir pagalvojusi apie tai Adriana šyptelėjo. Į plaukus ji buvo įsisegusi didelį mėlyną kaspiną, vilkėjo šviesiai mėlynu sportiniu nertiniu, senais džinsais ir avėjo sportbačius, ir Bilis pagalvojo, kad ji pati atrodo kaip vaikas, kai sėdi šalia jo ir juokiasi. — Ko juokiesi?

— Nieko, man tiesiog viskas patinka. Tarsi vaidinčiau papročių komedijoje.

— Geriau negu muilo operoje, — išsišiepė jis. — Tada turėtum būti ištekėjusi už vyro, kuris girtauja, auginti dukrą, kuri ką tik pabėgo iš namų, sūnų, kuris užsislėpęs gėjus, arba gal net turėtum lauktis ne nuo savo vyro, o gal sirgti nepagydoma liga. — Jis išvardino visas galimybes, ir nors kai kurios jų Adrianai tiko labiau, negu jis įtarė, ji vis viena šypsojosi.

— Ne, aišku, tada dabar kur kas geriau.

— Tikrai geriau. — Jis įjungė radiją, ir jie neskubėdami nuvažiavo į Santa Barbarą, o San Isidro rančoje sustojo kiek po pusės vienuolikos. Jų laukė žavinga trobelė su dviem miegamaisiais ir dviem voniomis, jauki svetainė su židiniu. Trobelė atrodė lyg skirta jaunavedžiams, ir Bilis, kaip ir buvo žadėjęs, sudėjo savo daiktus berniukų kambaryje, o Adrianai liko gražesnis iš miegamųjų.

— Ar tu nesigailėsi? — atsiprašinėjo ji. Jautėsi kalta užimdama gražesnį kambarį, bet jis tvirtino, kad mielai apsistos su berniukais antrajame. — Aš galiu miegoti ir ant sofos.

— Aišku, gali. Arba ant grindų. Kodėl mums to nepabandžius San Franciske?

Ji nusijuokė ir padėjo berniukams sutempti daiktus, o po kelių minučių Bilis su abiem berniukais jau išėjo pasiteirauti dėl arklių. Ji atsiprašinėjo ir tvirtino verčiau čia viską sutvarkysianti. Apsistojo dviem dienoms. Ir kai jie grįžo, Adriana viską jau buvo sudėsčiusi ir sutvarkiusi.

— Tau neblogai sekasi tvarkyti, — tarė Bilis šypsodamasis.

— Ačiū. Kaip pajodinėjote?

— Nuostabiai. Reikėjo tau eiti. Arkliai tokie ramūs, kad gali ant jų užsimerkęs risnoti. — Taip, bet ne su kūdikiu.

— Gal kitą sykį. — Jis juto, kad šito daryti ji nenori, tad ir nevertė. Jie užsisakė pietus ir gulėjo prie baseino. Popietei įpusėjus berniukai ėmė nuobodžiauti ir ieškoti, ką veikti, tad Bilis organizavo teniso žaidimą. Jie tiko vienas kitam tobulai, nes nė vienas nemokėjo žaisti, ir taip juokėsi, kad iš viso vos įstengė mušinėti kamuoliuką. Galiausiai nusprendė, kad laimėjo Adriana su Tomiu, bet tik todėl, kad Adamas su Biliu žaidė dar blogiau.

Jie vakarieniavo rančos valgomajame, o tada atsivedė vaikus atgal į trobelę nuprausti ir pažiūrėti televizoriaus. Bilis paguldė juos devintą valandą ir pasakė, kad nenori daugiau girdėti nė žodžio, bet, aišku, triukšmas netilo iki vienuolikos. Jie šnabždėjosi ir žaidė, paskui Tomis atėjo apsipylęs ašaromis, nes nerado nudryžusio triušio, su kuriuo visuomet miegodavo. Adamas buvo paslėpęs triušį po lova. Kai berniukai pagaliau užmigo, Bilis atrodė laimingas ir pavargęs, bet sėdėjo su Adriana svetainėje prie židinio ir pašnibždomis šnekėjosi.

— Jie tokie žavingi, — tarė ji. Nuoširdžiai gėrėjosi tuo, kaip Bilis su jais elgiasi, ne tiek griežtai, kiek geraširdiškai, pasikliaudamas sveika nuovoka, meile bei protu.

— Ypač kai miega, — pritarė jis. Norėjo pasakyti, kad ji irgi žavinga, bet neišdrįso. Kas, jei kuris vaikas nemiega ir nugirs? — Ar tu tikra, kad nekvaištelėsi nuo šito per dvi savaites?

— Taigi, tik būsiu be galo vieniša, kai jie vėl išvažiuos namo.

— Taip, ir aš, kai jie išvyks, — sutiko liūdesingai, — tai taip žiauru. Vaikams išvažiavus, prisimenu tas senas nelemtas dienas, kai Leslė mane paliko ir aš išsikrausčiau. Dabar bent jau užsiimu serialu ir greitai prisitaikau. — O gal šįmet jam taip pasiseks, kad jis užsiims ja. Jis šito tikėjosi, bet vis dar nebuvo iki galo tikras, ko nori Adriana. Atstumo ar artumo. Niekaip negalėjo suprasti. Draugystės ar meilės, ar ir vieno, ir kito. Jis vis dar elgėsi itin atsargiai, bijodamas ją prarasti. Ji jau retai bepaminėdavo savo vyrą, bet Bilis žinojo, kad ji vis dar dažnai apie jį galvoja, žinojo iš jai išsprūstančių smulkmenų. Ir Adamas pataikė klausdamas apie vestuvinį žiedą. Kam, tiesą sakant, ji tą žiedą mūvi?

— Nežinau, kaip tau atsidėkosiu už tai, kad pakvietei sykiu atostogauti.

— Tik nesijaudink. Imsi nekęsti manęs dar nė nespėjus pasibaigti atostogoms. — Jis išsišiepė, bet abu žinojo, kad tai netiesa. Berniukai buvo nuostabūs.

— Gal yra kas ypatingo, ką galėčiau su jais nuveikti? Na, kad kuo nors tau padėčiau?

— Jie patys pasakys.

— Aš nedaug težinau apie vaikus, — ištarė susimąsčiusi. Bet juk netrukus teks sužinoti.

— Jie išmokys tave visko, ką tau reikia žinoti. Manau, kad svarbiausia jiems, — tarė susimąstęs, atsilošdamas ant sofos šalia jos, — sąžiningumas. Tai vaikams labai daug reiškia. Dauguma jų gerbia tuos, kurie nevynioja į vatą.

— Aš irgi. — Šią jo savybę ji įvertino pirmiausia.

— Šią tavo savybę irgi vertinu, — tarė jis ramiai. Vis dar šnekėjo patyliukais, kad nepabudintų vaikų. — Man tu daug kuo patinki, Adriana. — Ji patylėjo, tada linktelėjo.

— Kelias praėjusias savaites buvau apgailėtina draugija. Mano gyvenimas tarsi pakibo ore. — Pasakyta gerokai per švelniai.

— Manau, kad tu laikaisi puikiai, turint galvoje viską, kas vyko. Juk sunku, kai tenka skirtis prieš savo valią. Bet kartais dar man atrodo, kad visa, kas įvyksta, turi priežastį. Gal tavęs laukia kas nors geresnio... kitos aplinkybės, kurios padarys tave daug laimingesnę negu santuoka su Stivenu.

Jai nelengva buvo tai įsivaizduoti, nors jųdviejų su Stivenu gyvenimas nebuvo toks, kad jie spindėtų iš laimės nuolat, kiekvieną dieną, kiekvieną akimirką. Tačiau Adriana niekada neabejojo tuo, ką jie buvo susikūrę. Tai atrodė teisinga, tai atrodė visam laikui.

— Ką sakė tavo tėvai, kai jis išėjo? — jis jau suprato, kad jos santykiai su tėvais nėra artimi, ir įtarė, kad jų supratimui apie padorų gyvenimą tai turėtų būti sukrėtimas kaip reikiant.

Padvejojo ir tada šyptelėjo, aiškiai šiek tiek susigėdusi.

— Jie dar nežino.

— Tu nejuokauji? — Ji linktelėjo. — Kodėl?

— Nenorėjau jų nervinti. Ir maniau, kad jeigu jis grįžtų, bus ne taip painu, jeigu jie nieko ir nežinotų.

— Na, ką gi, galima į viską žiūrėti ir taip. Ar manai, kad jis grįš? — jam apsivertė širdis klausiant.

Ji papurtė galvą, nebeįstengdama paaiškinti visų komplikuotų šios padėties niuansų. Ne tiek negalėdama, kiek nenorėdama jų aiškinti. Ji neketino jam sakyti, kad laukiasi.

— Ne, bet yra visokių sudėtingų smulkių detalių, dėl kurių sunku mano tėvams viską paaiškinti.

Gal jis gėjus, pamanė Bilis. Tokios galimybės jis iki šiol nė nebuvo apsvarstęs. O kvosti jos ir versti dar smarkiau gėdintis nenorėjo. Tai daug ką paaiškintų, bet ji atrodė nepageidaujanti smulkiau apie tai kalbėti.

Jie dar truputėlį paplepėjo, pagaliau atsistoję palinkėjo vienas kitam labos nakties. Bilis ilgesingai žiūrėjo, kaip ji šypsodamasi pamojavo ir uždarė savo miegamojo duris. Tą naktį ji nerakino durų, nes juo pasitikėjo ir žinojo, kad užsirakinti nereikia. O kitą dieną pabudo tik išgirdusi berniukus svetainėje žiūrint televizorių. Buvo aštuonios ryto. Kai ji atėjo nusipraususi po dušu ir atsigaivinusi, su džinsais, rausvais marškinėliais ir tokios pat spalvos sportbačiais, Bilis iškart pasiūlė jai pusryčius.

— Ar blynai su dešrelėmis bus gerai? — paklausė žvelgdamas virš laikraščio. Ji sudvejojo:

— Nuostabu. Tik kol pasieksime Tahou ežerą, aš būsiu namo dydžio. — Jis jau žinojo, kad ji mėgsta pavalgyti, ir žavėjosi tuo, kad į ją pažiūrėjus to nebuvo matyti, nebent mažumėlę aplink liemenį.

— Galėsi laikytis dietos, kai grįšime, aš prisidėsiu. — Jis buvo iškepęs dešrelių ir kiaušinių, paskrudinęs duonos, paruošęs apelsinų sulčių ir kavos, ir Adriana sušveitė viską, ko įsidėjo į lėkštę. Berniukai ryte rijo mažus apvalius blynelius. Ryte jie vėl jodinėjo, o po pietų pėsčiomis vaikščiojo po Santa Barbarą. Adriana nupirko vaikams aitvarą, ir jie nuvažiavo į paplūdimį jo laidyti. Nugairinti vėjo ir laimingi grįžo į viešbutį vakarienės. Tą vakarą berniukai iškart po septynių išsekę sukrito į lovas. Ji privertė vaikus išsimaudyti vonioje, ir tie niurzgėjo, bet Bilis jai pritarė.

— Kokios čia atostogos? — pasipiktinęs Tomis laukė, ką ji atsakys.

— Švarios. — Bet vaikai atlyžo, kai jiems atsigulus Adriana papasakojo ilgą istoriją. Istoriją apie berniuką, kuris nukeliavo toli už vandenyno ir atrado stebuklingą salą, prisiminė dar iš tų laikų, kai pati buvo maža. Ją Adrianai sekdavo tėvas, o ji dabar dar pagražino, tad vos spėjo pabaigti, vaikai jau buvo užmigę.

— Ką tu padarei? Davei jiems migdomųjų? Dar niekada nemačiau, kad jie taip nusmigtų, — pasigėrėjo.

— Man atrodo, kad aitvaras, paplūdimys, vonia ir soti vakarienė padarė savo. Aš pati jau beveik miegu, — ji nusijuokė, o jis pripylė jiems po taurę vyno. Dieną praleido nuostabiai, ir net filmo režisieriaus skambutis Biliui jos nesugadino. Buvo iškilusi kažkokia smulki kliautis, bet ją nesunkiai išsprendė telefonu, tad Bilis jautėsi visiškai atsipalaidavęs, atsisėdo prie jos ant sofos ir jie pradėjo šnekėtis apie vaikus.

— Ar tu visada mylėjai vaikus? — paklausė ji.

— Oi, aišku, ne, — nusijuokė. — Kai pirmą sykį išgirdau, kad Leslė laukiasi, mirtinai išsigandau. Nežinojau, už kurio galo paimti kūdikį. — Ji nusišypsojo. Taip išsigando ir Stivenas, bet jis nesistengė susitvardyti ir įveikti savo baimę, pabėgo. Bilis juk išmoko elgtis su Adamu. Ji ir toliau buvo įsitikinusi, kad ilgainiui Stivenas būtų išvydęs, jog iš tiesų tai ne taip jau ir baisu... Jei jis būtų norėjęs pabandyti... ir gal net dabar... — Tu moki elgtis su vaikais, Adriana. Tau reikėtų vaikų. Būtum nuostabi motina.

— Iš kur tu žinai? — paklausė susirūpinusi. — O jeigu ne? — Dėl šito ji pastaruoju metu dažnokai jaudindavosi.

— Na iš kur mes ką nors žinom? Tiesiog darai, ką gali. Daugiau juk nieko nepadarysi.

— Tai baisoka.

Linktelėjo pritardamas.

— Bet juk taip ir visa kita gyvenime. Iš kur tu žinojai, ar sugebėsi dirbti žinių tarnyboje, mokytis koledže, gyventi susituokusi? Tu pabandei. Taip ir reikia.

— Taigi, — šyptelėjo liūdnai, — tik ne itin sėkmingai.

— Niekai, man regis, kad tai jis viską sumovė, o ne tu. Juk ne tu jį palikai. Jis tave.

— Jis turėjo tam priežasčių.

— Gal ir turėjo. Bet tu bent pabandei. Negali visą likusį savo gyvenimą vien save graužti ar jaustis kalta.

— O tu nesijauti kaltas? Ar tu nesijauti nė kiek atsakingas, kad tavo santuoka nepavyko? — paklausė ji atvirai.

— Taip, — atsakė jis taip pat atvirai, — bet žinau, kad tikrai ne vienas buvau dėl to kaltas. Taip, aš per smarkiai dirbau ir nepakankamai dėmesio skyriau žmonai, bet mylėjau ją, buvau geras vyras ir nebūčiau jos palikęs. Taigi dalis kaltės mano, bet ne visa. Ir aš nebesijaučiu taip smarkiai atsakingas, kaip jausdavausi anksčiau.

— Tai šiek tiek paguodžia. Aš tebesijaučiu velniškai kalta. — Ji padvejojo, bet paskui nusprendė jam prisipažinti: — Ir visiška nevykėlė.

— Nesi tu jokia nevykėlė. Tiesiog turi sau pasakyti, kad nepasisekė. Kitą sykį bus geriau, — drąsiai patvirtino, ir šįsyk ji nusijuokė.

— Na taip, kitą sykį, kodėl tu manai, kad bus tas kitas sykis? Aš ne tokia paika... ar tokia drąsi... — Be to, dar ir su kūdikiu, kas jos norės? Ji ir toliau neįsivaizdavo savo ateities su niekuo kitu, išskyrus Stiveną. Bet Bilis atsilošė ir ūktelėjo, nusistebėdamas jos žodžiais.

— Tu rimtai? Negi tu tikrai manai, kad tai jau viskas? Tau tik trisdešimt vieni, ir tu galvoji, kad viskas baigta? — jis atrodė daugiau pralinksmėjęs, negu užjaučiantis. — Tai kvailiausias tvirtinimas, kokį tik kada nors teko girdėti. — Ypač iš moters, kuri atrodė, galvojo ir elgėsi taip, kaip Adriana. Kiekvienas vyras pasaulyje laikytų sėkme galimybę dalintis su ja savo gyvenimą, jis ir pats jaustųsi daugiau nei laimingas, galėdamas bent pabandyti.

— Na, bet juk tu irgi to dar kartą nepadarei, — tiriamai pažvelgė į jį, o jis nusišypsojo.

— Tu teisi. Bet aš neradau tinkamos moters. — Žinoma, jis ir elgėsi atsargiai, kad nerastų.

— Kodėl ne?

— Bijojau, — prisipažino jai. — Buvau užsiėmęs, tingėjau, neturėjau ūpo. Daugybė priežasčių. Be to, kai išsiskyriau, buvau vyresnis už tave ir turėjau du vaikus. Žinojau, kad daugiau jų nenoriu turėti. Tai sumažino mano motyvaciją ieškoti žmonos.

— Kodėl ne? Kodėl nenori daugiau vaikų?

— Nenoriu turėti vaikų ir vėl juos prarasti, — pasakė kone liūdnai. — Vieno karto pakanka. Negalėčiau to daugiau pakartoti.

Mano širdis plyšta kaskart, kai jie išskrenda atgal į Niujorką. Dabar jau nebenorėčiau taip rizikuoti. — Ji linktelėjo manydama, kad supranta.

— Turėtų būti nelengva, — tarė užjausdama.

— Sunkiau, negu gali įsivaizduoti, — Bilis švelniai jai nusišypsojo, ir staiga ji akimirką panoro pasakyti jam apie kūdikį.

— Kartais gyvenimas sudėtingesnis, negu atrodo, — tarė paslaptingai.

— Tas tai jau tiesa. — Įdomu, ką ji turi galvoje, bet jis nelindo klausinėdamas. Nujautė, kad dar kažkas įvyko su Stivenu, kažkas daugiau, negu ji nori jam pasakyti. Gal yra kita moteris, kitas vyras, gal koks ypatingas širdies skausmas ar nusivylimas.

Tą naktį jie ilgai šnekučiavosi sėdėdami arti vienas kito ir žiūrėdami į ugnį. Naktis buvo vėsi, židinį jis užkūrė anksti, bet tas vis dar degė. Vaikai nė nekrustelėjo, ir jie abu buvo pavargę, tačiau nė vienas nenorėjo atsitraukti nuo kito. Regis, reikėjo aptarti milijonus dalykų, palyginti patirtis, pasidalinti nuomonėmis, ir nakčiai vis gilėjant Bilis nė nesusimąstydamas slinko arčiau jos. Taip natūraliai prasiveržė tai, ką jau jautė, ir ji atrodė neprieštaraujanti, ir staiga apie vidurnaktį jis pažvelgė į ją neįstengdamas prisiminti, ką šnekėjo. Jis tegalėjo galvoti apie tai, kaip jos trokšta, ir negalvodamas ištiesė abi rankas, palytėjo jai veidą ir sumurmėjęs jos vardą švelniai ją pabučiavo. Ji nebuvo tam pasirengusi ir be galo nustebo, bet jo neatstūmė ir neatsitraukė. Nė pati nepajuto, kaip atsakė į jo bučinį ir troško jo, kai jis laikė ją apkabinęs. Pagaliau ji atsitraukė nuo jo ir liūdnai į jį pažiūrėjo.

— Bili... nereikia...

— Atsiprašau... — tarė jis, bet nė kiek nesigailėjo. Dar niekada gyvenime nebuvo laimingesnis, niekada labiau netroško moters, niekada nieko nemylėjo taip, kaip dabar mylėjo ją. Mylėjo ją su visu iš septynerių metų tuštumos kilusiu ilgesiu ir su visu savo keturiasdešimties gyvenimo metų švelnumu ir išmintimi. — Atleisk, Adriana... Aš nenorėjau tavęs suerzinti...

Ji lėtai atsistojo ir perėjo per kambarį, tarsi jai reikėtų fiziškai atsitraukti nuo jo, kad nepadarytų ko nors kvailo.

— Tu manęs nesuerzinai, — ji atsisuko ir liūdnai pažvelgė į jį. — Tiesiog... aš negaliu paaiškinti... aš nenoriu suteikti tau skausmo.

— Man? — jis atrodė nustebęs. — Kaip tu gali suteikti man skausmo? — Jis priėjo prie jos ir paėmė jai už rankų, žvelgdamas į gilias mėlynas akis, kurias jau taip mylėjo.

— Patikėk manim. Dabar aš tikrai niekam nieko negaliu pasiūlyti, išskyrus rūpesčius.

Jis šyptelėjo.

— Kai taip sakai, skamba labai viliojančiai. — Norėjo ją vėl pabučiuoti, bet susitvardė.

— Aš rimtai. — Ir ji atrodė rimtai. Ji kalbėjo daug rimčiau, negu jis įtarė. Nenorėjo niekam tapti našta ir užversti atsakomybės už savo kūdikį. Jeigu jo atsisakė Stivenas, tai ji neturi teisės ir niekam kitam užkrauti šios naštos, ir jau tikrai ne Biliui, kuris turi savo gyvenimą ir nemažai rūpesčių su savo paties vaikais. Ir jis juk jau pasakė, kad daugiau vaikų nenori. Tai jos bėda, ne kieno nors kito.

— Ir aš rimtai, Adriana. Aš nenoriu tavęs skubinti žinodamas, koks smūgis tau buvo skyrybos. — Jis pažvelgė į ją ir iš jo išsiliejo viskas, ką jis jai jautė: — Adriana, aš tave myliu. Žinau, tai skamba beprotiškai, ir mes visai neseniai bendraujam, bet aš tave myliu. Nenoriu tavęs skubinti, ir jei dabar ne metas, tai aš palauksiu... bet prašau, pabandykime... Leisk man pabandyti... — šnibždėjo jis, o paskui vėl nesusivaldė ir ją pabučiavo. Iš pradžių ji bandė jam priešintis, bet tik trumpam, o paskui ištirpo jo glėbyje, žinodama, kad irgi jį įsimyli. Tačiau negalėjo to leisti. Tai taip neteisinga. Jai pritrūko kvapo, ji atrodė susirūpinusi, kai jis ją paleido, bet jis tik nusišypsojo ir pirštais palytėjo jos lūpas. — Aš jau didelis. Galiu savimi pasirūpinti, nesijaudink dėl to, kad mane nuliūdinsi. Palauksiu, kol tu užbaigsi su Stivenu.

— Bet kodėl tu turi save skriausti?

— Mes nuskriausime save dar labiau, jei neleisime šitam įvykti. Juk nuo tada, kai susitikome, mus traukia vieną prie kito kaip magnetus. Vadink tai lemtimi, likimu, dalia, vadink, kuo tik nori. Tačiau man atrodo, kad tai nulemta. Ir aš nenoriu to prarasti. Negali nuo to pabėgti ir aš tavęs neskubinu. Aš lauksiu. Amžinai, jeigu prireiks. — Tai buvo ne šiaip pasiūlymas, ir ji iki sielos gelmių susijaudino. Jautė jam lygiai tą patį, bet viską keitė kūdikis. Ji turi palikti Stivenui galimybę grįžti, jeigu jis apsigalvotų. Ji turi visą savo meilę ir jėgas skirti kūdikiui. Be to, buvo neteisinga įžengti į Bilio gyvenimą dabar, kai ji laukiasi nuo savo buvusio vyro. Visa tai taip smarkiai priminė jo parankinę knygą televizijos serialui, kad ji kone suvaitojo pagalvojusi apie tai, kaip jam reikės viską paaiškinti.

— Prižadu, aš nieko neskubinsiu, aš tavęs daugiau nė nepabučiuosiu, kol mes atostogaujame, jeigu tu nenori. Aš tenoriu būti su tavimi, tave pažinti.

— O Bili, — ji vėl prisiglaudė prie jo ir jis ilgai ją laikė, o ji norėjo pasilikti ten amžinai. Jis buvo viskas, ko ji kada nors troško, tačiau nebuvo jos vyras, nebuvo kūdikio tėvas. — Aš nežinau, ką pasakyti.

— Nieko nesakyk, būk kantri sau ir man. Ir neskubėkime. Vėliau pažiūrėsime. Gal mums paaiškės, kad nieko tarp mūsų nėra ir niekada nebus. Tačiau bent jau sąžiningai pabandykime. Gerai? — Pažvelgė į ją su viltimi, o ji apie tai galvojo. — Prašau...

— Bet tu nežinai... tu daug ko apie mane nežinai.

— Argi nežinau kažko labai siaubingo? Gal tu apgaudinėjai savo vyrą? Kokias pasibaisėtinas paslaptis slepi nuo manęs? — jis erzino ją norėdamas sušvelninti įtampą, ir ji nusišypsojo. Tai nebuvo pasibaisėtina paslaptis, tik didžiulė. Kūdikis. — Man sunku patikėti, kad tavo praeityje ar dabartyje esama kažin ko tokio siaubingo, kas galėtų pakeisti mano jausmus tau. — Ji iš to beveik nusijuokė, prisiminusi, kaip aistringai Stivenas maištavo prieš kūdikį. Tačiau jis ne Stivenas, jis Bilis, ir ji beveik tikėjo, kad jis ją myli. Tačiau priimti ją besilaukiančią — ne, to prašyti tikrai per daug, net iš Bilio. Ji tiesiog negali to padaryti. — Siūlau mums dabar palikti viską taip, kaip yra, atsipalaiduoti ir pasidžiaugti atostogomis, o kai grįšime namo, galėsime rimtai pasišnekėti apie viską. Tinka? O aš elgsiuos padoriai, pažadu. — Jis paspaudė jai ranką ir vos įveikė dar vieną galingą aistros bangą, troškimą ją pabučiuoti. — Sutarta?

Ji nenoromis spustelėjo jam ranką ir nusišypsojo.

— Tu deriesi atkakliai. — Tačiau buvo patenkinta. Akimirką pajuto pagundą kuo greičiau grįžti į Los Andželą, pabėgti nuo savo aistros jam, bet džiaugėsi susivaldžiusi.

— Ir neužmiršk, — pagrasino jai pirštu. — Aš pasilieku, ką išlošęs, — sušnibždėjo užgesindamas šviesas, ir po kelių minučių abu nuėjo miegoti, kiekvienas su savo mintimis ir prisiminimu tos aistros, kuri kone prasiveržė. Tačiau dabar abu žinojo, kad ji egzistuoja, ir nors ją slopino, suvokė, kad anksčiau ar vėliau teks leisti jai prasiveržti. Adriana matė, kad jis — rimtas vyras, rimta jėga, su kuria teks susiremti.

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Kitą dieną jie nuvažiavo į San Franciską, pakeliui dar stabtelėję Karmelyje, kur palandžiojo po nedideles parduotuvėles, šnekėdamiesi ir juokdamiesi, o Adriana pripirko vaikams visokių niekučių. Bet Bilis tądien laikėsi gana tyliai. Jis mąstė apie praėjusią naktį ir svarstė, dėl ko būtent ji taip jaudinasi, kodėl yra tokia tikra, kad jis ją atstums. Žinojo, kad tai susiję su jos santuoka ar skyrybomis, ir spėliojo, apie ką ji nenori jam sakyti.

Tačiau kol pasiekė San Franciską, jis jau vėl buvo atsipalaidavęs, pasijutęs geriau. Jie nuėjo į Žvejų prieplauką, kur pasivažinėjo funikulieriumi, aplankė Žirardelio aikštę, sustojo beveik kiekviename turistui įdomesniame kampelyje. Pora dienų buvo gana įtemptos, ir kai pasiekė Napos slėnį, Adriana atrodė išblyškusi.

— Gerai jautiesi? — tyliai paklausė Bilis tą rytą, kai jie išvyko. Nors ji ir pasisiūlė jį pavaduoti prie vairo, vairavo pats, nes norėjo, kad Adriana galėtų atsipalaiduoti ir pasigrožėti vaizdais jiems važiuojant per Sonomą. Tolyn driekėsi laukinių gėlių laukai ir vynuogynai, laukuose ganėsi karvės, avys ir arkliai, ties kelio vingiais aukšti vešlūs medžiai teikė malonų šešėlį, o tolumoje buvo matyti kalnai. — Atrodai pavargusi. — Jis jaudinosi dėl Adrianos. Bilis matė, kaip greitai ji pavargdavo, išblykšdavo, nors skųsdavosi retai. Šiaip atrodė sveika, gerai valgė, visuomet buvo puikios nuotaikos. Po jų rimto pokalbio antrąją kelionės naktį jis tvardėsi ir stengėsi per daug prie jos nesiartinti, neliesti jokių svarbių temų. Dabar ji žino, ką jis jai jaučia, jis nesunkiai numanė, kad Adriana jaučia tą patį, bet neabejojo ir tuo, kad kažkas ją stabdo, tad norėjo palikti jai pakankamai laiko ir erdvės tai įveikti. Viena jam buvo aišku — parasti jos tikrai nenori.

Su berniukais Adriana elgėsi nuostabiai, jie dar niekada nė su viena jo bičiule nesijautė tokie laimingi. Jie negailestingai ją erzindavo, o Tomis mėgo ją kutenti, žaisti su jos plaukais, ant jos užsiropšti, taip jai parodydamas, kad ją myli. Jie ėjo dėl jos iš proto, ir kol perkirto Napos slėnį, jau atrodė kaip normali šeima. Sustojo jaukioje Viktorijos stiliaus užeigoje, aplankė kelias vyno daryklas. Praleidę karštą saulėtą popietę sklandydami Kalistogoje, jie traukė šiaurėn. Sklandyti su jais Adriana atsisakė, o Bilis jos ir nevertė, neskrido ji ir karšto oro balionu, kurį jis išnuomavo, kad galėtų vaikams saulei tekant parodyti visą Napos slėnį. Ji tvirtino bijanti aukščio ir griežtai atsisakė tai daryti, ir Bilis nujautė, kad po šituo slypi kažkas daugiau, bet ji nepasakė, o pats nenorėjo klausti. Berniukai nusivylė, kai ji su jais neskrido, bet ji bandė nuleisti viską juokais. O tada, jau apie nieką daugiau nebegalvodami, patraukė prie Tahou ežero. Adriana pasikeisdama su Biliu vairavo, bet kas kelias valandas sustodavo pamankštinti kojų. Skųsdavosi, kad jos nutirpsta, jeigu važiuoja per ilgai nesustodama. Pakeliui jie stabtelėjo Natryje, o paskui Plaservilyje, berniukai džiūgavo Natryje gavę pasivažinėti traukiniu.

Penktadienio popietę pasiekė Tahou ežerą. Vėsus kalnų oras, gražus krištolinio mėlynumo dangus su mažučiais puriais debesėliais, vejančiais vienas kitą per kalnus. Įstabus gamtos kampelis.

Be vargo susirado užsakytą stovyklavietę, Bilis pastatė palapines. Didesnė bus jam ir berniukams, o mažesnę atgabeno specialiai Adrianai. Surikiavo jas vieną šalia kitos, ir Tomis pranešė, kad nori miegoti su ja, kas būtų be galo jauku, o Adriana pasijuto nuoširdžiai pamaloninta. Jie visi elgėsi su ja taip širdingai, kad kartkartėmis jai net atrodydavo, jog to nenusipelnė. Ji varė save iš proto viską sverdama, mąstydama, kaip daug šie žmonės jai reiškia, ir sykiu žinodama, kad vieną dieną jai teks pasitraukti. Ji negali leistis į artimus santykius su Biliu, juk ji turės kūdikį. Bet kartu niekaip neįstengė nuo jo atsitraukti. Ji norėjo su juo dieną naktį šnekėtis, į jį žiūrėti, būti šalia, jausti jo šilumą. Vis sugaudavo save stovinčią šalia jo, liečiančią jį rankomis, trokštančią vėl pajusti jo rankas ant savo veido, jo lūpas ant savųjų. Tegalėjo žvelgti į jį ir trokšti, kad viskas būtų kitaip. Ji nesigailėjo, kad savyje nešioja kūdikį, bet gailėjosi, kad kūdikis ne jo, ir troško, kad gyvenimas būtų jiems susiklostęs kitaip, kad ji niekuomet nebūtų ištekėjusi už Stiveno.

— Apie ką tu ką tik galvojai? — Ji stovėjo nejudėdama, žvelgdama į miškus, o jis žvelgė į ją. Ji atrodė tokia liūdna, jog jis sunerimo, kaip ir matydamas, kaip ji kartais išblykšta.

— Nieko, — nenorėjo jam sakyti, — tiesiog užsisvajojau.

— Ne, tu apie kažką galvojai. Tu taip nuliūdai. — Jis palietė jai ranką, bet greitai atitraukė savąją. Jam tekdavo sau priminti, kad jos neliestų, o tai nebuvo lengva. Norėjo jai vėl pasakyti, kad ją myli, bet žinojo, jog dar reikia palaukti, kol ji bus pasiruošusi tai girdėti.

Jis nuėjo toliau statyti palapinių, o Adamas, kaip geriausiai įgudęs, jam padėjo. Pavyko kuo puikiausiai. Paskui Adamas su Adriana išvyko nupirkti maisto, o Bilis su Tomiu įrengė stovyklavietę. Jie nuostabiai leido laiką, ir Adriana iš širdies viskuo džiaugėsi. Nupirko didkepsnių Biliui kepti ant ugnies, dešrelių, zefyrų, visokiausių gėrybių pusryčiams. Adrianai atrodė, tarsi jie valgytų dieną ir naktį, ji ėmė aiškiai jausti, kaip platėja jos liemuo. Per tą savaitę, kol keliavo, ji išaugo beveik visus savo pasiimtus drabužius. Lyg ir nepriaugo daug svorio, tiesiog staiga jos formos iš esmės pasikeitė, kone per naktį. Jau pirmą vakarą jiems čia atvykus teko skolintis iš Bilio jo didžiulį platų megztinį. Jis nė kiek neprieštaravo, neatrodė, kad būtų atkreipęs dėmesį ir į priežastį. Už tai jam buvo be galo dėkinga. Nenorėjo, kad jis žinotų, ir vis dar svarstė, kaip jai reikės viską užbaigti, kai sugrįš namo. Juk neteisinga jį kankinti ar pačiai kankintis, kita vertus, ji juk negali pradėti su juo romano dabar, kai laukiasi. Gal jie galėtų likti draugais. Gal tada, kai jis žinos apie kūdikį, jau ir bus sąžininga... Nuolat apie tai galvojo, o jis matė, kad ji dėl kažko smarkiai nerimauja.

— Na, štai ir vėl tu savo, — sušnibždėjo jis, kai juodu vakare sėdėjo prie laužo stovyklavietėje, suvalgę skanią vakarienę. Vaikai dainavo dainas, kol užmigo, abu suvirtę į Bilio palapinę, bet Tomis prisiekinėjo, kad jau kitą naktį jis miegos su Adriana.

— Ką aš darau? — susimąsčiusi tarė ji, atsisėsdama arčiau jo ir žiūrėdama į ugnį ilgesingu žvilgsniu. Koks nuostabus vakaras.

— Galvoji apie kažką per daug rimta. Štai ir vėl tavo akys liūdnos. Norėčiau, kad man pasakytum, dėl ko nerviniesi. — Jį liūdino tai, kad retkarčiais ji jį tarytum nuo savęs atkirsdavo, bet daug dažniau jie jausdavosi tokie artimi, kokie dar niekad nebuvo.

— Ne, ne, aš nesinervinu, — pasakė neįsitikinusi, tad ir jo neįtikino.

— Norėčiau tavimi tikėti.

— Niekad nesu buvusi laimingesnė, — pažvelgė jam į akis, ir jis ja patikėjo, bet vis viena žinojo, kad jai rūpi ir dar kažkas kita. O rūpėjo jai kūdikis. Kaip jai reikės jį vienai auginti. Kaip viskas bus dabar, kai liko su juo viena... kaip reikės jį pagimdyti be niekieno paramos. Kuo ilgiau truko nėštumas, tuo realesnis darėsi kūdikis, o ji tuo dažniau nerimaudavo. Dar ji bijojo prarasti Bilį, bet žinojo, kad teks su juo išsiskirti. Kai tik jis sužinos, tai neišvengiama, jeigu ne greičiau. Staiga, kai apie visa tai pagalvojo, akyse pasirodė ašaros, ir Bilis, tai išvydęs, netardamas nė žodžio prisitraukė ją artyn ir apkabino.

— Aš čia, Adriana, su tavimi... Aš čia, jei tik tau manęs reikia.

— Kodėl tu man toks geras? — paklausė pro ašaras. — Aš nenusipelniau.

— Liaukis taip šnekėjusi.

Jautėsi prieš jį labai kalta. Neteisinga šitaip jį klaidinti ir nesakyti jam apie kūdikį, bet vis viena neįstengė. Ką jai sakyti? Kad štai ji čia iškylauja su juo ir jo vaikais, kad ima jį įsimylėti, bet laukiasi Stiveno kūdikio? Kaip ji gali? Ir staiga ji prajuko pro ašaras, pagalvojusi, kaip visa tai absurdiška. Kokia kvaila padėtis.

— Kur tu buvai prieš porą metų? — šyptelėjo, o jis nusijuokė atsakydamas.

— Kvailiojau, kaip visada, bet geriau vėliau negu niekuomet. — Bėda buvo ta, kad jau per vėlu.

Ji linktelėjo ir juodu ilgai sėdėjo apsikabinę, žiūrėdami į ugnį, bet šį sykį jis jos nepabučiavo. Troško tai padaryti, bet nenorėjo jos nervinti.

Pagaliau jis pasiūlė eiti miegoti ir padėjo jai įsiropšti į palapinę, o tada įlindo į miegmaišį savo palapinėje. Netrukus išgirdo brazdant ir išvydo ją sunerimusią stovint šalia.

— Kas? Ar tau kas nutiko?

— Taip, — nervingai sušnibždėjo, — išgirdau kažkokį triukšmą, — parodė į tolumą už jo palapinės. — Ar tu girdėjai?

Papurtė galvą, nes kai ji jį pažadino, jau kone kietai miegojo.

— Nėra ko bijoti, gal kojotai.

— Kažin, ar gali būti meška?

Jis šyptelėjo jai ir jau žiojosi sakyti, kad gal visas tuntas meškų ir kad ji greičiau ropštųsi į jo miegmaišį ir slėptųsi, bet nepasakė.

— Ne, turbūt ne. Be to, meškos čia beveik prijaukintos. — Na, nebent retkarčiais nutikdavo koks nors nesusipratimas, bet tik tada, kai jas erzindavo, o neišerzintos jos beveik niekuomet nepuldavo. Tačiau ji juk meškų ir neerzino, o erzino tik Bilį, stovėdama čia su džinsais ir jo megztiniu. — Gal nori miegoti su mumis? Bus ankštoka, bet užtat berniukai apsidžiaugs. — Ji linktelėjo tarsi vaikas, o jis šyptelėjo. Įsitaisė prie Bilio su savo miegmaišiu ir užmigo, tvirtai laikydamasi jam už rankos. O jis gulėjo šalia ir žiūrėjo į ją.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Kitą rytą visi keturi pabudo palapinėje vienu metu, ir Tomis iškart pasinaudojo proga užvirsti ant tėvo. Jis negailestingai jį kuteno, bet tada įsitraukė Adamas ir su Biliu puolė Tomį. Adrianai teko jį gelbėti, taigi Bilis ėmė kutenti ją, Adamas jam padėjo ir netrukus jie pavirto susipynusių rankų, kojų ir pėdų kamuoliu: kuteno, kur kam pakliuvo, ir spiegė, kol pagaliau Adriana ėmė maldauti juos liautis. Ji juokėsi taip smarkiai, kad išsiskyrė jos džinsų užtrauktukas. Laimė, turėjo kitus, tad per daug neišsigando. Juokėsi taip smarkiai, kad vos bepaėjo, o ir kiti nė kiek ne mažiau kvatojo, kepurnėdamiesi laukan. Kaip nuostabu pabusti tokį rytą, iš tiesų nepalyginamai maloniau, negu keltis tuščio savo buto gaudžiančioje tyloje.

— Kodėl šią naktį tu miegojai su mumis? — paklausė Adamas rąžydamasis prieš saulę.

— Ji bijojo, kad ją suės meška, — dalykiškai paaiškino Bilis.

— Visai nebijojau, — ji bandė gintis, bet Bilis sukaukė, o vaikai išsišiepė.

— Taigi bijojai! Kas pasirodė palapinėje mums jau užmigus ir sakė, kad girdi triukšmą?

— Negi tu nesakei, kad tai kojotai?

— Sakiau.

— Na, gerai, aš bijojau, kad mane suės kojotai, — ji nusijuokė ir kiti jai pritarė. Adamo padedama ji paruošė pusryčius, o Bilis paskelbė, kad jis ketina iškart po pusryčių visus pakviesti žvejoti.

— Ir tada šiandien vakarienei galėsime valgyti tai, ką sužvejosime.

— Puiku, kas valys? — paskubėjo paklausti Adamas. Jau anksčiau stovyklavęs su tėvu, šį žaidimą jis žinojo atmintinai. Nes netgi tada, kai tėčio draugės vykdavo sykiu, valyti laimikį paprastai tekdavo jam, nes žuvelės visuomet būdavo tokios mažulytės.

Gerai, aš tau pasakysiu, — pasakė Bilis. — Kiekvienas valo savo. Na, kaip?

— Nuostabu, — plačiai išsišiepusi pritarė Adriana, degdama laužą, — nes aš per visą savo gyvenimą niekada nesu nieko pagavusi. Valgysiu dešrelę.

— Ne, tai neteisinga, — nutarė Adamas, uostydamas jos kepamą kumpį.

— O gal galima kukurūzų duonos? — paklausė Tomis. Tai buvo vienas iš jo mėgstamiausių dalykų stovyklaujant. Kitas — miegoti viename miegmaišyje su tėčiu. Jausdavosi tarsi miegodamas su didžiuliu žaisliniu meškinu, šalia kurio galėdavo visai nakčiai jaukiai įsirausti ir jaustis šiltai.

— Gerai, vakare iškepsiu, — pažadėjo Bilis, žiūrėdamas į dangų. Buvo pasakiška diena, pasaulyje viskas puiku. Pro berniukų galvas žvilgtelėjo į Adrianą ir jai nusišypsojo, ir ji pajuto, kaip visa sutirpo.

— Kodėl mums šiandien nenuėjus paplaukioti? — pasiūlė Adriana kepdama kiaušinienę. Jau dabar buvo beveik šilta, dar valanda ir visai įšils. Ežere vanduo ledinis, bet netoli nuo jų stovyklos būta sraunaus upelio. Jie pastebėjo jį anądien, o iš kalnų krito kaskados vandens, tad srovė buvo pakankamai stipri irstytis plaustu.

— Eikime pirma žvejoti, — vėl pasiūlė Bilis, kai ji padavė jam pusryčius, o paskui išdalino vaikams. Tačiau jie pritarė Adrianai, norėjo pirma paplaukioti, o paskui žvejoti.

— Gerai, gerai, eisime maudytis, tada aš nupirksiu jauko, o po pietų galėsime rimtai imtis žvejybos. Kas nieko nesugaus, badaus, — suurzgė jis, ir visi nusijuokė, o Adriana griežtai į jį žvilgtelėjo.

— Tik neužmiršk, kad aš valgysiu dešrelę.

— Na jau ne. Net nepradėk. Dar tuoj praneši, kad bijai vandens. — Jis erzino ją, nes ji buvo atsisakiusi sklandyti, o Napos slėnyje neskrido oro balionu. Bet juk tai dėl kūdikio, kaip ir atsisakymas jodinėti arkliais Santa Barbaroje. Vienintelė bėda, kad jis to nežino.

— Ne, aš vandens nebijau, — dėjosi baisiai įžeista šios užuominos, baigdama valgyti kiaušinienę. Ji ką tik sukirto dar vienus sočius pusryčius. Nuo kalnų oro jautėsi žvėriškai alkana. — Labai ačiū už pasitikėjimą, bet Stanforde buvau plaukimo komandos kapitonė. Ir dar dvi vasaras dirbau gelbėtoja.

— O tu moki gerai nardyti? — kaip reikiant nustebintas jos talentų paklausė Tomas.

— Visai neblogai, — šyptelėjo švelniai pakedendama vaikui plaukus.

— Ar galėsi mane išmokyti, kai grįšime pas tėtį?

— Aišku.

— Ir mane, — pasakė negarsiai Adamas. Jam ji be galo patiko, vaikas žavėjosi ja net ir po to, kai ji neskrido karšto oro balionu. — Pernai tėtis mokė mane nardyti, bet aš tikriausiai per žiemą pamiršau.

— Tai imsimės darbo, kai tik grįšime. — Ji jau buvo nurinkusi viską po pusryčių su vaikų pagalba. Suvyniojo miegmaišius ir pasikeisdami persirengė maudymosi kostiumėliais, o tada užsegė palapines ir išėjo prie upės. Adriana ant maudymosi kostiumėlio vilkėjo sportinius marškinėlius, kas nesukėlė jokių įtarimų net Biliui.

Jie susirado fantastišką maudyklą, kur maudėsi ir kitos šeimos su vaikais, jie šokinėjo į vandenį ir iš jo, juokdamiesi, erzindamiesi, taškydamiesi vieni su kitais. Gerokai tolėliau už maudyklos ir uolų buvo upės slenksčiai, ir žmonės ten plūkavo su plaustais.

Jie plaukiojo gerą valandą, o tada Bilis pagaliau pranešė, kad važiuoja į parduotuvę pirkti jauko ir kitų reikmenų, kad grįš netrukus. Adriana su berniukais nusprendė pasilikti plaukioti, kol jis sugrįš. Jie taip nuostabiai leido laiką, o pažvejoti dar irgi spės. Norėjo pabandyti išsinuomoti valtį, ir tam jam reikėjo nuvykti į žvejybos reikmenų parduotuvę.

— Susitiksime stovyklavietėje, — šūktelėjo Adrianai mojuodamas ir nuėjo per proskyną, o ji atsigręžė į vaikus. Tomis smaginosi iš širdies, Adamas bandė panerti po vandeniu norėdamas ištirti, koks gylis, bet ji liepė jam liautis. Vanduo buvo drumzlinas, ir jei giliai yra akmenų, įžiūrėti jų negali, tad bijojo, kad vaikas nesusižeistų. Adamas, protingas vaikis, iškart pakluso. Paaiškino jam, kad geriau nenardyti tokioje vietoje, kurios gylio tiksliai nežinai, paskui atsigręžė pasakyti to paties Tomiui. Atsigręžusi pamatė, kad tas išnykęs. Išsigandusi apsidairė ir išvydo jį ant akmenų, besigėrintį vaikinais, kurie tolėliau už jų maudyklos ant plaustų plaukė per slenksčius. Šūktelėjo Tomį jau ketindama barti, kodėl išlindo iš maudyklos jai nieko nepasakęs, bet suprato, kad vaikas jos negirdi. Vėl pašaukė, o tada nusprendė išlipti iš vandens ir nueiti jį parsivesti. Liepė Adamui išlipti ir laukti jos, o pati išsiropštė ir ėmė keberiotis per uolas pasiryžusi nusigauti iki slenksčių ir atsivaryti Tomį.

Šūktelėjo jį vardu, o Tomis atsigręžęs į ją išdykėliškai nusivaipė. Ji kliuvo už akmenų bandydama iki jo nusigauti. Vaikas stovėjo ant upės kranto kiek tik gali palinkęs į priekį, o trys plaustai prašvilpė pro jį. Jam tai velniškai patiko, būtinai paklaus tėvą, gal ir jie galėtų išsinuomoti plaustą ir pasiirstyti. Čia tai tikras nuotykis, nepalyginsi su plūduriavimu palengva irkluojama valtimi ir meškeriojimu ežero vidury.

— Tomi! Grįžk atgal! — suriko jam Adriana, o Adamas daug lėčiau ropštėsi jai įkandin per uolas, suirzęs, kam brolis iškrapštė juos iš maudyklos. Tačiau jam bežiūrint jo jaunėlis broliukas staiga išnyko. Jis nuslydo nuo kranto tiesiai į sūkuriuojantį vandenį.

— Tomi! — sušuko Adriana. Ji irgi matė, kas atsitiko, bet Tomis jos negirdėjo, nes srovė sparčiai nešė jį tolyn prie akmenų, gerokai toliau suvirtusių upėje.

Adriana lyg paklaikusi dairėsi ko nors, ką galėtų paduoti jam įsitverti, kokio nors irklo, lazdos, medžio šakos, bet iš pradžių visiškai nieko nematė, ir niekas iš žmonių nepastebėjo, kas nutiko. Adamas pribėgo prie jos, klykdamas brolio vardą, bet Adriana tematė išgąstį Tomio veide, kai jį nešė srovė. Netrukus du vyrai suvokė, kas nutiko.

— Gaudykit jį... Gaudykit berniuką... — vienas sušuko žmonėms ant plausto, bet per vandens šniokštimą tie neišgirdo ir nepastebėjo nedidelės figūrėlės mėlynomis glaudėmis, panyrančios po vandeniu. Tomis pašėlusiai mostagavo rankomis, bet jį nešė tolyn, ir staiga Adriana suvokė, kad tučtuojau įvyks kai kas siaubinga. Adamas isteriškai verkė, jis taikėsi šokti į vandenį, bet ji pastvėrė jį ir smarkiai nustūmė į šalį, rėkdama ant jo ir stengdamasi nugrūsti jį kuo toliau nuo vandens.

— Ne, Adamai, nelįsk ten! — ir taip jam prisakiusi, pasileido lėkti kiek įkabindama. Skriejo palei upę, prasmukdama pro akmenis, peršokdama per kliūtis ir medžius, nustumdama nuo tako žmones. Dar niekada gyvenime nebuvo taip greitai lėkusi, bet žinojo, kad lekia išgelbėti jam gyvybės, o visoje upės pakrantėje klykė žmonės. Dabar jie pamatė vaiką. Tačiau visi jautėsi bejėgiai. Du vyrai iš vienos valties iškišo jam irklą, bet berniukas buvo per mažas ir per daug išsigandęs, kad už jo nusitvertų, o dabar jau srovė nunešė jį ir pabruko po vandeniu, jis išnyko, o Adriana lėkė toliau nesustodama nei atgauti kvapo, nei dėl ko kito. Ji tiksliai žinojo, ką turi padaryti ir kur bėga, jei tik nebus per vėlu, kol ten nulėks. Juto, kaip šakos plėšo jai kojas, jos padai pasidarė nejautrūs nuo aštrių akmenų, jos plaučiai švokštė, bet ji dar tebematė vaiką, ir tada nėrė tiesiai priešais uolas, kur srovė mušė negailestingiausiai. Ji minkštai ir ne per giliai panėrė melsdama, kad į ką nors neatsitrenktų, kad spėtų jį pagauti, kol ne per vėlu. Jei nesuspės, viskas baigta. Kad ir kas atsitiktų, žinojo, jog negali leisti šitam įvykti.

Plaukiančią ją kone nudaužė pralekiantis pro šalį irklas, galingas ir greitas, ir taiklus, srovių nugludintas, tolumoje girdėjo šūkaliojančius žmones, kažkur suūkė sirena. Ir tada, kai ją stūmė gilyn negailestingas vanduo, staiga atsitrenkė į kažką kieta, tas kažkas trinktelėjo jai į veidą, ir ji jį pastvėrė, ir palietusi suprato, kad tai jų berniukas, Tomis. Ji stūmė vaiką paviršiun, pati žiopčiodama oro, o srovė ir vėl nutempė ją žemyn, bet ji išstūmė vaiką aukštai sau virš galvos, stengdamasi išlaikyti jį virš vandens. Jis springo, žiopčiojo, rijo vandenį kaskart, kai jie panirdavo, grūmėsi su ja iš visų jėgų, bet Adriana laikė tvirtai jį sugriebusi ir nepaleido, ir srovėms ją pačią talžant, ji toliau stūmė vaiką viršun. Staiga Tomis pradingo. Ji nebejuto jo svorio. Jis kažkur turėjo būti, bet ji neįstengė jo sugriebti ir buvo nustumta į juodą skylę, ėmė kristi į kažką labai gilaus ir be galo minkšto, ten buvo tyku, ir ji krito, krito gilyn.

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

Kai Bilis grįžo iš žvejybos reikmenų parduotuvės, jį apstulbino sirenų kauksmas. Pastatė krepšį prie palapinės, ištiesė prieš saulę kojas jų laukdamas, ir staiga pro jį prariaumojo greitoji. Matant, kaip ji išnyksta, Bilį staiga apėmė nejaukus jausmas. Jis kone instinktyviai pasileido prie maudyklos, kur buvo palikęs Adrianą ir vaikus. Vos ten atsidūręs išvydo Adamą, lakstantį upės pakrante, isteriškai raudantį ir mojuojantį rankomis upės kryptim.

— O dangau... — Bilis sudrebėjo visu kūnu, kai vaikas puolė prie jo. Keletas suaugusiųjų stovėjo šalia ir bandė jį nuraminti. Adamas šaukė Tomį vardu, o pamatęs tėvą pribėgo prie jo. Bilis prispaudė prie savęs Adamą, o paskui taip pat greitai atitraukė.

— Kas atsitiko? Kas atsitiko? — papurtė jį bandydamas nuraminti ir stengdamasis suprasti, kas vyksta, bet Adamas tegalėjo tik mostaguoti rankomis ta kryptimi, kur dabar stovėjo greitoji ir du eigulių džipai. Bilis paliko vaiką ir lyg paklaikęs nubėgo prie jų.

Dabar prie jų jau susirinko didžiulė minia žmonių, žmonės nuo plaustų irgi kažką šaukė. Kai Bilis artinosi prie grupelės parko prižiūrėtojų, kurių keletas iki pusės buvo įsibridę į vandenį, jis išvydo, kaip tie iš vandens išgriebia nedidelį kūnelį su ryškiai mėlyna skiautele, ir pasibaisėjęs suprato, kad tai jo sūnus, be sąmonės ir pamėlynavęs. Jie skubiai paguldė jį ant žemės, tikrino jo pulsą, vienas iš vyrų ėmė daryti jam dirbtinį kvėpavimą, o Bilis raudojo žiūrėdamas. Jis miręs... jis tikriausiai miręs... Žmonės išsigandę žiūrėjo, kaip jis prasibrovė pro juos prie berniuko ir suklupo ant kelių šalia parko prižiūrėtojų.

— Maldauju... o Dieve... padarykite ką nors... — jis tegalėjo galvoti apie berniuką, vaiką, kurį taip neapsakomai mylėjo, ir jam bežiūrint mažylis garsiai suburbuliavo, atsikosėjo, išvėmė iš vidaus vandenį. Jis tebebuvo pilkas, tačiau sujudėjo, o netrukus atsimerkė ir pažvelgė į tėvą. Iš pradžių atrodė mažumą apspangęs, bet tuoj pravirko, kai Bilis prikišo veidą prie jo veidelio ir laikydamas jį raudojo: — Dieve, vaike tu mano... mano mažyli, aš tave myliu... Tomi...

— Aš... ta... — jis vėl sužiauksėjo ir išvėmė vandens, bet medikai atidžiai jį stebėjo, tad jie neleis jo kūdikiui pražūti. Tomis buvo apsidaužęs, į plaukus prisivėlę purvo, visas apdraskytas, bet gyvas. Jis tarsi paklaikęs žiūrėjo į Bilį ir kai liovėsi vemti, prašneko, o Biliui išgirdus jį kone sustojo širdis.

— Kur... Adriana?

Adriana. Dangau. Apsisuko ūmai susigaudęs, kad jos niekur nematė, bet vos grįžtelėjęs išvydo, kaip vyrai ją suglebusią traukia iš vandens.

— Pasaugokit jį, — sušuko Bilis vienam iš netoli berniuko stovėjusių vyrų ir dviem šuoliais atsidūrė prie jos, bet ji atrodė negyva. Balkšvai pilka, ant vienos rankos ir kojos — gilios žaizdos. Tačiau labiausiai gąsdino jos veido išraiška. Ji priminė sykį matytą žuvusią autoavarijoje moterį, kai prie jos tada prisiartino, toji buvo negyva... — O dangau... negi nieko negalima padaryti? — klausinėjo jis, bet niekam tai nerūpėjo. Ją stengėsi gaivinti, bet Adriana visiškai nereagavo.

— Ar čia jūsų žmona? — kažkas greitai paklausė, ir jis jau norėjo papurtyti galvą, bet paskui linktelėjo, taip buvo paprasčiau, negu bandyti paaiškinti situaciją. — Ji išgelbėjo berniuką, — paaiškino žmogus, — dar minutė, ir jis būtų rėžęsis į akmenis, ji išlaikė jį vandens paviršiuje, kol mes jį pastvėrėme, bet, man atrodo, pati susitrenkė galvą. — Iš kirstinės žaizdos ant jos rankos pliūpčiojo kraujas. Bilis su siaubu pastebėjo, kad visur pilna kraujo.

— Ar ji kvėpuoja? — paklausė Bilis žiūrėdamas į ją. Virš jos kūno pasilenkę keturiese, ir žiūrėdamas jis apsipylė ašaromis. Ji mirė gelbėdama jo sūnų... ji išgelbėjo jį ir... Jie tebevargo ją gaivindami, bet kol kas niekas nesikeitė. Staiga vėl pasigirdo sirenos, ir du vyrai sušuko vairuotojui:

— Širdis jau plaka! — Ji silpnai kvėptelėjo, bet vis dar atrodė siaubingai, o jie darė jai dirbtinį kvėpavimą. Paskui pergalingai pažvelgė į Bilį. — Ji vėl kvėpuoja pati. Dabar vešime ją į ligoninę, ar norite vykti sykiu?

— Aišku, ar ją išgelbės? — klausinėjo, išgąstingai žvelgdamas ton pusėn, kur paliko Adamą.

— Dar neaišku, nes nežinom, kaip smarkiai ji susižeidė galvą, be to, neteko daug kraujo iš žaizdos rankoje. Kaip tik netoli arterijos, čia turbūt bus gyvybės ar mirties klausimas. — Vyriškis pažvelgė tiesiai į Bilį, privyniodamas jai prie rankos turniketą ir užspausdamas, kad nešvirkštų kraujas. Prie jo vis dar verkdamas atbėgo Adamas, jis prisiglaudė prie tėvo, o medikai į greitosios pagalbos mašiną ant neštuvų įkėlė Tomį. Bilis įšoko iš paskos, kažkas įkėlė Adamą ir padavė jam antklodę, o du medikai įkėlė Adrianą. Ji tebebuvo mirtinai išblyškusi, su deguonies kauke ant veido. Bilis suklupo prie jos.

— Ar ji mirusi? — sielvarto kupinu balsu paklausė Adamas, o Tomis tik žiūrėjo į ją. Jos plaukuose tebebuvo prisivėlę lapų, o vienas iš vyrų laikė užspaudęs jos ranką. Bilis papurtė galvą atsakydamas į Adamo klausimą. Ji buvo gyva, tačiau vos vos kvėpavo.

Jie nulėkė iki ligoninės lygiai per dešimt minučių, Bilis meldėsi glostydamas jos veidą ir ją stebėdamas. Keliskart pastebėjo, kaip medikai patikrino ją atidžiau, nepatenkinti tuo, ką mato, bet kai atgabeno ją į Trakio miestelį, jų laukė medikų komanda. Paskui ją iškėlė Tomį, o Adamas pats išlipo iš greitosios pagalbos automobilio. Jie visi atrodė ištikti šoko, ir pagyvenusi sesutė tyliai pakuždėjo Biliui:

— Aš pabūsiu su berniukais, kad jūs galėtumėte likti prie žmonos. Jiems nieko nenutiks. Surasime jiems šiltų drabužių, o gydytojai vis viena nori dar kol kas stebėti mažylį. — Jis linktelėjo, abiem vaikams pasakė, kad netrukus ateis, ir nuo jo žingsnių aidint šaligatviui nulėkė į pastatą, kur nuvežė Adrianą.

— Kur ji? — paklausė įpuolęs į vidų. Visi suprato, ką jis turi galvoje, nes šiuo metu jos būklė buvo sunkiausia iš visų pacientų, ir vos slaugė parodė į spyruokliuojančias duris, jis pro jas praskrido. Atsidūrė šiuolaikiškai įrengtame pirmosios pagalbos kambaryje, kur tviskėjo tūkstančiai mygtukų ir ciferblatų, viskas užtvindyta ryškios šviesos ir koks tuzinas žmonių žaliomis uniformomis zuja apie nejudrų jos kūną. Rodėsi, jie daro tūkstančius dalykų vienu metu, stebi pustuzinį monitorių ir pranešinėja kažką jam nesuprantamais kodais. Tarsi žiūrėtų mokslinės fantastikos filmą. Viduje jautėsi taip, lyg pats būtų numiręs. Iki šiol negalėjo suprasti, kas įvyko. Težinojo, kad kažkas siaubinga nutiko Tomiui, o Adriana jį išgelbėjo, bet kokia kaina! Jei tik ji išgyvens, Bilis liks jai amžinai dėkingas. Kol kas, deja, tuo sunku patikėti. Ta moteris, kurią jis tik truputėlį pažinojo, kurią pamilo, guli čia tarsi nelemtame sapne arba klaikiame filme.

— Kas vyksta? — nesiliovė jų klausinėjęs, tačiau jie buvo per daug užsiėmę, kad atsakytų. Jis matė, kaip užsiuvo žaizdą ant rankos, pradėjo perpylinėti kraują, prijungė lašelinę, padarė elektrokardiogramą, bet ji ir toliau buvo pamėlynavusi ir nesąmoninga. Jis negalėjo nė prasibrauti arčiau jos. Šių žmonių buvo labai daug, o ji labai suniokota, ir jiems per daug reikėjo padaryti, kad ją išgelbėtų.

Pagaliau visa tai bestebint, jam ėmė darytis bloga, ir vienas gydytojų pasivedėjo jį į šalį ir paklausė, gal norėtų kelioms minutėms išeiti laukan.

— Gal norėtumėte prisėsti? — jis pastebėjo, kaip beviltiškai išsigandęs Bilis, ir šis dėkingas susmego į kėdę, tebegalvodamas apie tai, kas vyko tame kambaryje, apie tą beviltišką mūšį dėl jos gyvybės, kurią ji atrodė beprarandanti.

— Kas vyksta? — vėl paklausė, ir šį sykį daktaras jam atsakė:

— Kaip jūs, suprantama, žinote, jūsų žmona vos nepaskendo. Jai į plaučius pateko daug vandens, o prasikirtusi ranką neteko daug kraujo. Jai prakirsta arterija, ir vien jau tai gali būti mirtina. Po vandeniu būta kažko labai aštraus. Be to, jai dar smarkokai sutrenkta galva. Iš pradžių bijojome, kad nebūtų lūžę kaulai, bet, regis, jie sveiki. Manau, kad jai smegenų sukrėtimas, ir, suprantama, padėtį dar komplikuoja jos būklė.

— Kokia būklė? — jis pasibaisėjo visiškai sutrikęs. Jos ligų istorija buvo jam visiška paslaptis, ir viena, apie ką jis tegalėjo pagalvoti, buvo koks nors diabetas. — Ar ji išsikapstys?

— Dar nežinome. — Ir dar labiau surimtėjęs pažvelgė į Bilį. — Turint galvoje, kaip sunkiai ji sužeista, jai gresia prarasti kūdikį. — Klausydamasis Bilis spoksojo į jį nustėręs.

— Kūdikį? — jis jau galutinai susipainiojo ir mekeno it paskutinis kvailys.

— Na, taip, suprantama, — tęsė gydytojas, nusprendęs, kad šis vyriškis, matyt, ištiktas šoko, nes ką tik vos neprarado sūnaus ir jam dar tebegresia prarasti nėščią žmoną, taigi jau nieko nebeprisimena. — Ji turėtų būti nėščia kelintas... ketvirtas, puspenkto mėnesio?

— Aš... suprantama... aš taip susinervinęs... aš... — Tai buvo beprotybė, kodėl jis apsimeta, kad ji jo žmona? Kodėl jis iš tiesų jaučiasi taip, tarsi ji būtų jo žmona, tarsi tai būtų jo kūdikis? Ir kodėl, Viešpatie, kodėl ji jam nepasakė? Jis jautėsi gavęs dar vieną smūgį, ir gydytojas paprašė jį čia ir palaukti. Jis nuėjo vėl patikrinti, kaip Adriana, pažadėjęs pranešti Biliui iškart, kai tik jos būklė nors kiek pasikeis.

Bilis vienišas ilgai ten sėdėjo, stengdamasis suvokti, kas galėjo nutikti, ką jis dabar išgirdo, ir ilgokai visa tai tiesiog netilpo jam galvoje. Stačiai neįmanoma aprėpti visko, kas įvyko, bet staiga gabalėlis po gabalėlio dėlionė susidėjo... Jos stulbinantis apetitas... tai, kad ji atrodė tarsi priaugusi šiek tiek svorio nuo to laiko, kai jie pirmąkart susitiko... Bet kur kas svarbiau, kad Stivenas ją paliko... Tačiau kodėl, jeigu ji laukėsi kūdikio? Tas vyras turbūt tikras pašlemėkas, galvojo sau Bilis. Ir greičiausiai kaip tik dėl to ji dar vylėsi, kad jis sugrįš, tikriausiai dėl to ji tebemūvėjo tą vestuvinį žiedą... ir todėl dvejojo, ar gali užmegzti santykius su Biliu. Staiga jam viskas paaiškėjo. Tik štai dabar ji gali prarasti ir kūdikį. Keturi su puse mėnesio jau rimta... Gali numirti ir pati, o tai dar baisiau. Jis pasijuto taip, tarsi jam tuoj pat iššoks širdis, nes išvydo prie jo lėtai artėjant kitą gydytoją. Bilis žvelgė į jį, atrodantį labai grėsmingai, ir bijojo išgirsti, ką šis pasakys.

— Padarėme viską, ką galėjome. Kvėpuoja pati, jai ką tik perpilta kraujo. Smegenų sukrėtimas smarkus, bet jis nebūtinai turi būti mirtinas. Kaukolės kaulai nesuskilę, bet mums tiesiog teks palaukti. Ji dar be sąmonės. — Bilis žinojo, kad ją paprasčiausiai gali ištikti koma ir ji numirs. Tokių dalykų juk atsitikdavo. — Visa tai nebūtinai padarys jai kokią nors visam laikui išliekančią žalą, jei tik ji išgyvens. Tačiau dabar svarbiausia, ar ji išgyvens? Mes dar negalime atsakyti į šį klausimą.

— O kūdikis? — dabar jis jautėsi atsakingas ir už kūdikį. Už juos abu. Jis norėjo, kad jie abu gyventų. Norėjo jų abiejų... ar bent jos... tegul vyksta bet kas, tik maldauju... neleisk jiems numirti... Jis pažvelgė į gydytoją, laukdamas atsakymo į savo klausimą.

— Embrionas tebėra gyvas. Jį stebime per monitorių, kol kas viskas atrodo gerai. Vaisiaus širdies plakimą dar girdime.

— Dėkui Dievui, — Bilis atsistojo, laukdamas ko nors daugiau. Bet nieko daugiau neišgirdo. Tik laikas parodys, kas bus. — Ar galiu ją pamatyti?

— Žinoma. Ji liks čia, kur dabar yra, kol pamatysime, kas vyksta. Ji dar traumatologiniame skyriuje. Jeigu jai pagerės, perkelsime į intensyvios terapijos skyrių. — Sunku buvo tuo patikėti. Prieš kelias valandas ji kepė kiaušinius ir kumpį, o dabar balansuoja ties gyvybės ir mirties riba, išgelbėjusi Tomį.

— Kaip mano berniukas?

— Aš pats jo nemačiau, bet kiek paskutinį sykį girdėjau, juodu su broliu kirto pietus pediatrijos skyriaus palatoje. — Gydytojas šyptelėjo Biliui. — Sakyčiau, kad viskas jam bus gerai. Laimingas berniukas. Kaip suprantu, tik jos gera nuovoka ir didvyriškas elgesys išgelbėjo vaiką. Tokia mažutė moteris, tiesiog stebėtina, kad ji įstengė berniuką išlaikyti. Tai darydama ji kažkaip persikirto ranką... — Ir susitrenkė galvą... ir vos nepaskendo... ir vos neprarado kūdikio... Nesudvejojo nė akimirką, net žinodama, kad laukiasi. Jis už viską jai skolingas. Jei tik ji gyvens tiek, kad jis suspės jai atsilyginti.

Jis įėjo į pirmosios pagalbos skyrių ir atsisėdo šalia Adrianos. Atrodė, kad mechanizmai buvo prijungti prie kiekvienos jos kūno dalies, deguonies kaukė dengė jai veidą, bet jis švelniai paėmė jos ranką ir išbučiavo pirštus. Krumpliai buvo supjaustyti ir apibrozdinti, po nagais tebebuvo žemių. Matyt, gelbėdama Tomį ji kovėsi įnirtingai.

— Adriana, — sušnibždėjo jis nebyliam jos pavidalui. — Aš tave myliu, mieloji. Myliu tave nuo tada, kai pirmą sykį išvydau. — Jis nusprendė, kad kadangi neturėjo progos jai šito pasakyti, pasakys jai tai dabar, girdi ji ar ne, o gal ji išgirs ir tai jai padės. — Pamilau tave iškart, tą naktį parduotuvėje, kai pirmą sykį kone užvažiavau ant tavęs... ar tu prisimeni? — nusišypsojo, o jo skruostais pasipylė ašaros, jis vėl pabučiavo jai pirštus. — Aš jau mylėjau tave ir tą kitą kartą... kai išvydau tave mašinų stovėjimo aikštelėje prie mūsų namų. Ar tu tai prisimeni? Man atrodo, buvo sekmadienio rytas... ir prie mūsų namo baseino... aš tave myliu... aš visą tave myliu... ir berniukai tave myli. Adamas ir Tomis. Jie nori, kad tu pasveiktum. — Jis šnekėjo jai tvirtu švelniu balsu, atsargiai laikydamas jos ranką savojoje. — Aš myliu ir kūdikį... taip... ir jeigu tu nori to kūdikio, tai aš irgi jo noriu... Noriu tavęs ir kūdikio, Adriana. Jūsų abiejų... Ir kūdikiui viskas bus kuo puikiausiai... gydytojas taip sakė. — Stebėjo jos veidą ir jam pasirodė, kad išvydo ją krūptelint, bet įsižiūrėjęs atidžiau suprato, kad jam pasirodė. Ji liko be išraiškos, kaip ir buvusi. Jis kuo ilgiausiai jai šnekėjo, niūniavo jos vardą, tvirtino, kaip myli ją ir kūdikį. Tada uždėjo ranką ant pilvo ir pajuto nedidelį iškilimą, kurio niekuomet iki tol nebuvo pastebėjęs, apie kurį ji niekada jam nesakė, ir jis kūdikiui kalbėjo, kad jį myli, kad šis verčiau laikytųsi kaip gali tvirčiau, nes kitaip daugybę žmonių padarys nelaimingus. — Taigi, taigi... negi tu manai, kad tavo mama nepakankamai visko iškentė, kad tave išgelbėtų? Tai nusiramink, atsipalaiduok... tiesa, Adriana? Pasakyk mažyliui, kad atsipalaiduotų... — Tada jis švelniai pabučiavo ją į skruostą ir toliau jai šnekėjo, o viena iš sesučių stebėjo jį stovėdama tarpdury. Ji dar niekuomet nebuvo mačiusi žmogaus, kuris šitaip sielvartautų, niekada dar jai neteko girdėti, kad kas šitaip šnekėtų su moterimi. Klausydama ji nusprendė, kad Adrianai tikrai be galo pasisekė, kad šis vyras ją taip myli. Bežiūrėdama ji pastebėjo kažką monitoriuose, kas atkreipė jos dėmesį. Ji susiraukė ir prisiartino per kambarį, o jai artėjant Adriana pasisuko į Bilį ir atsimerkė, tada vėl užsimerkė. Visiško siaubo pagautas jis pamanė, kad ji ką tik numirė, tad atsistojęs ir į ją žvelgdamas išleido kone gyvulišką sielvarto klyksnį. Tačiau kai jis suklykė, ji vėl atsimerkė.

Sesutė patikrino jos gyvybinius rodiklius ir jai nusišypsojo. Bilis jai irgi nusišypsojo ir pravirko. Daugiau šnekėti nebeįstengė. Jam užėmė kvapą, jis taip susijaudino, kad ėmė drebėti.

— Tau tikrai labai pasisekė, mieloji, — tarė jai sesutė. — Tavo mažylis gyvas ir sveikas, aš ką tik daviau jam ledinuką ant pagaliuko. — Padrąsindama žvilgtelėjo į Bilį. — Tavo vyras buvo čia, šalia, kalbėjo su tavimi nuo tada, kai tave čia atgabeno. — Tada pažvelgusi į embriono monitorių prisiminė: — Ir tavo kūdikis gyvas. Atrodo, kad visiems baigsis gerai. Kaip jaučiatės, ponia Tigpen?

Ji stengėsi nusiplėšti deguonies kaukę, ir sesutė padėjo jai ją kilstelėti.

— Ne itin puikiai, — krenkštelėjo. Iš jos skrandžio buvo išpumpuotas vanduo, todėl ji dabar buvo užkimusi, ją smarkiai pykino, jautėsi negailestingai sumaitota. Teprisiminė tik, kaip ėmė slysti į kažin ką labai minkštą, mat trinktelėjo galvą į akmenį ir ėmė skęsti.

— Numanau, kad ne itin puikiai jaučiatės, — šyptelėjo sesutė, truputėlį aukščiau paremdama jai galvą. — Kaip reikiant susikovėte su akmeniu ir siurbtelėjote nemažai vandens. O dar man sakė, kad nubėgote krosą, gelbėdama savo mažylį. Bet juk ir išgelbėjote! — šypsojosi jai, o Bilis pagaliau atgavo kvapą ir pro ašaras dėkingas žiūrėjo į Adrianą, vis dar tvirtai tebelaikydamas ją už rankos.

— Adriana, tu išgelbėjai Tomį, — jis pravirko dar smarkiau, o paskui pasilenkė ir pabučiavo jai veidą. — Mieloji, tu jį išgelbėjai.

— Kaip aš džiaugiuosi... aš taip išsigandau... nebūčiau įstengusi jo ilgiau išlaikyti... — Bilis tebeprisiminė tą suglebusį kūną ir pamėlynavusį veidą, kai jie pagriebė iš jos vaiką, nuo vandens paviršiaus. — Srovė buvo tokia stipri... ir aš bijojau, kad neatbėgsiu laiku... — jos akyse pasirodė ašaros, bet tai buvo palengvėjimo ir pergalės ašaros, ji tvirtai įsikirto Biliui į ranką, o sesutė tyliai išsmuko iš palatos pranešti apie jos būklės pagerėjimą gydytojui. Tada Bilis pasilenkė ir jai sušnibždėjo:

— Kodėl tu nepasakei man apie kūdikį?

Ji ilgai tylėjo į jį žiūrėdama, dėkinga, kad jis šalia, jos akys buvo sklidinos meilės jam, su tuo jausmu ji kovojo kone nuo pirmo jų susitikimo.

— Maniau, kad labai nesąžininga, kad to nenusipelnei, — pasakė ir pravirko, o jis švelniai ją pabučiavo ir papurtė galvą.

— Tai ničnieko nebūtų pakeitę, — nusišypsojo jis, o tada atsisėdo šalia, nenuleisdamas nuo jos akių. — Gal tai mažumėlę ir neįprasta, sutinku, bet, po velnių, aš juk vyrukas, kuris užsidirba pragyvenimui kurdamas muilo operas, tad negi tu manai, kad nebūčiau įstengęs suprasti? — Ji nusišypsojo, o paskui užsikosėjo, jis ją palaikė, paskui vėl švelniai paguldė ant pagalvių. — Tiesą sakant, Adriana, man palengvėjo, nes jau buvau pradėjęs manyti, kad toks tavo apetitas normalus. — Ji vėl nusijuokė, o tada susirūpinusi atsiduso.

— Ar kūdikis gyvas?

— Gydytojai sako, kad viskas gerai. Manau, kad tau reikės dabar mažumėlę pailsėti. Bet kūdikiai būna labai atsparūs. — Jis prisiminė, kaip baisiai buvo parkritusi Leslė, kai laukėsi pirmą kartą, jis kone širdies smūgį gavo matydamas, kaip ji nusirita laiptais, bet paskui paaiškėjo, kad nieko neatsitiko. O tada jis prisiminė dar kai ką, ko norėjo Adrianą paklausti, ką neseniai ėmė įtarti. — Tai todėl tave paliko Stivenas? — Norėjo tai žinoti dabar. Jei tai tiesa, atleisti neįmanoma, o kol ji gulėjo be sąmonės, jis padarė prielaidą, kad kaip tik tai, matyt, ir tapo jų išsiskyrimo priežastimi.

Be žodžių linktelėjo.

— Jis niekada nenorėjo vaikų, tad liepė man pasirinkti — jis ar kūdikis, — pravirko apie tai pagalvojusi ir viltingai įsikabino Bilio. — Aš bandžiau... bet neįstengiau to padaryti. Nuėjau pasidaryti aborto, bet neįstengiau. Tada jis mane paliko.

— Jis tikrai mielas vaikinas.

— Buvo labai tvirtai nusistatęs, — pabandė paaiškinti, o Bilis pažvelgė į ją gailiai.

— Švelniai tariant, reikia pasakyti. Vyrukas išsiskiria su tavimi dėl to, kad laukiesi jo kūdikio. Ar jis suvokia, kad tai jo kūdikis, o gal jis ir tuo abejoja?

— Ne, jis žino, kad jo. Advokatas atsiuntė man dokumentus. Stivenas nori atsisakyti tėvystės teisių, kad nei aš, nei kūdikis neturėtume į jį, kaip į kūdikio tėvą, jokių pretenzijų. Iš esmės kūdikis bus nesantuokinis, — pridūrė liūdnai.

— Tiesiog šlykštu.

Adriana vėl atsiduso.

— Bet jis dar gali apsigalvoti... na, gal, jei jis pamatytų kūdikį. — Staiga jis suprato, kas ją graužia. Ji vis dar viliasi, kad Stivenas sugrįš, jei ne dėl ko kito, tai bent dėl kūdikio. Tada jis uždavė jai dar vieną klausimą, kuris jam rūpėjo:

— Ar tu jį dar tebemyli, Adriana?

Ji ilgokai dvejojo, o paskui žiūrėdama į Bilį papurtė galvą.

— Ne, — tylutėliai atsakė, — nebemyliu, bet juk kūdikis turi teisę į savo biologinį tėvą.

— Jei jis norėtų grįžti, ar tu jį priimtum?

— Gal... na, tik dėl kūdikio... — tada užsimerkė. Ją pykino, jautėsi išsunkta, o Bilis tebežiūrėjo į ją, nuliūdintas to, ką ji jam pasakė, bet dėkingas už sąžiningumą. Tai buvo viena savybių, už kurią ją mylėjo. Jis nemanė, kad Stivenas galėtų kada nors sugrįžti, tikrai ne surašęs dokumentus, kuriais atsisako kūdikio, ir išsiskyręs su ja. Tas vyras, matyt, tikrai išprotėjęs. Tačiau aišku buvo ir tai, kad ji jautėsi Stivenui ir kūdikiui skolinga, skolinga jiems tą ryšį, kurio jie nusipelnė, net jeigu dėl to jai pačiai tektų nemažai atsisakyti. Bet ji tokia. Juk puldama gelbėti Tomį buvo pasiryžusi rizikuoti savimi ir savo kūdikiu. Ji buvo žmogus, kuris renkasi viską arba nieko. Ji gulėjo užsimerkusi, ir valandėlę abu tylėjo, o paskui ji vėl prasimerkė ir pažvelgė į Bilį, susijaudinusi dėl to, ką jis galvoja. — Tu manęs nekenti?

— Gal išprotėjai? Kaip gali šitaip šnekėti? Juk tu ką tik išgelbėjai mano vaiką. — Ir vos neužmokėjo už tai savo pačios gyvybe. Jis vėl prisislinko prie jos arčiau, švelniai paglostė apdaužytą jos veidą. — Aš myliu tave, Adriana. Gal dabar ir ne laikas, gal čia ir ne vieta tai sakyti, — pridūrė tyliai, — bet aš tave myliu. Ir myliu ne tik kaip draugę. Jau du mėnesiai, o gal net ir trys, — pabučiavo jai ranką, tada vėl pirštus. Bijojo, kad jai skaudės, jei smarkiai pabučiuos.

— Tu nepyksti dėl kūdikio? — paklausė jį su ašaromis akyse.

— Kaip aš galiu pykti dėl kūdikio? Manau, kad tu nuostabi. Tu be galo drąsi, neįtikėtinai stipri, gera, dora moteris. Man atrodo, kad tai, jog tu turėsi kūdikį, yra labai ypatinga. — Tai buvo pirmi geri žodžiai, kuriuos kas nors kada nors pasakė apie jos nėštumą, išskyrus Zeldą. Tačiau ji tiek prisikentėjo nuo Stiveno, kad klausydama švelnių Bilio žodžių pravirko. Jis atsargiai šluostė jai akis, o ji raudojo, bandydama jam viską paaiškinti. Ją užplūdo emocijos, ji siaubingai susinervino, staiga po trijų mėnesių, kuriuos praleido teisindama savo vyrą ir stengdamasi su viskuo susidoroti pati viena, užtvanka pratrūko.

— Tik nusiramink. — Ji jau nervinosi per smarkiai, Bilis bijojo dėl to, kaip tai dar gali jai pakenkti. Visas jos organizmas ir taip jau patyrė siaubingą sukrėtimą. — Viskas bus gerai, tiki? — Nubraukė jai nuo veido plaukus, švelniai ją apkamšė. Ji atrodė tarsi apsidaužęs vaikas, žagsėjo lyg maža mergaitė, kuri ką tik verkė. — Tu pagimdysi kūdikį ir jis bus nuostabus. — Jis pasilenkė ir atsargiai pabučiavo ją į lūpas, o jo akyse irgi pasirodė ašaros. — Myliu tave, Adriana... labai myliu... tave ir kūdikį... — ir nuostabu buvo tai, kad jis sakė tiesą.

— Kaip tu gali taip šnekėti? — Dėl šio vaiko Stivenas ją paliko, o Bilis, kuris ją vos šiek tiek pažįsta, jai tvirtina, kad jį myli. — Juk tai net ne tavo kūdikis.

— Kažin ką atiduočiau, kad būtų, — nuoširdžiai pasakė žiūrėdamas į ją. O tada išdrįso tiesiai pasakyti jai tai, ką jautė: — Gal kada, jei man smarkiai pasiseks, ir bus. — Jos skruostais vėl pasipylė ašaros, ji nieko nepasakė, tik tvirtai suspaudė jam ranką ir linktelėjusi užsimerkė. Tada snūstelėjo tebelaikydama jo ranką, o jis jai miegant žiūrėjo į monitorius. Keletą kartų įėjusi sesutė patikino, kad viskas normalu. Pagaliau jis trumpam išėjo pažiūrėti, kaip berniukai. Tomį irgi rado miegantį. Nors vaikui ir teko prigulti, atrodė jis gerai. Jam buvo prijungta lašelinė su gliukoze ir reguliariai matuojama temperatūra, bet jau buvo pasakyta, kad vakarop jis galės vykti namo. Adamas žiūrėjo Morkaus ir Mindės kartojamas serijas.

— Kaip laikaisi, drauguži? — Bilis prisėdo šalia jo televizoriaus kambaryje, o per koridorių matė miegantį Tomį.

— Kaip Adriana? — paklausė vaikas sunerimęs, bet Bilis atrodė toks ramus, kad suprato, jog jai turėtų būti geriau. Be to, sesutė jau gerokai anksčiau jam pranešė, kad jo „mamai“ kur kas geriau. Adamas jos nepataisė, jau buvo pakankamai suaugęs ir suprato, kad daug paprasčiau nieko neaiškinti.

— Miega, bet jai jau geriau. — Visą popietę svarstė, ką jiems reikėtų daryti. Tikriausiai jai nereikėtų iškart vėl leistis į kelią, ypač turint galvoje jos nėštumą, bet abejotina, ar jai būtų sveika ir toliau iškylauti. Dabar jiems reikėjo savaitės atostogų kokiame nors patogiame viešbutyje, trupučio saulės ir kaip galima daugiau paslaugų viešbučio kambaryje. — Ką pasakytum, jeigu apsistotume viešbutyje, užuot toliau iškylavę su palapinėmis? — Nenorėjo nuvilti berniukų, bet dabar jautėsi atsakingas ir už ją, ypač turint galvoje tai, ką ji padarė dėl Tomio. Juk ši diena galėjo pasibaigti tragedija jiems visiems, ir Bilis neabejojo, kad jeigu ji nebūtų taip žaibiškai sureagavusi, taip užsispyrusiai gelbėjusi vaiką, tai Tomio su jais jau nebūtų. Tai skola, kurios jis niekada neatiduos. Tačiau dabar jam reikėjo pasirūpinti ir Adamu, nes tas irgi atrodė sukrėstas. — Ar labai nusiviltum, jeigu šios atostogos būtų šiek tiek patogesnės?

Adamas iškart įnirtingai papurtė galvą.

— Aš tik džiaugiuosi, kad jie abudu išgelbėti. Tėti, kad tu būtum ją matęs. Ji lėkė kaip kulka, kai srovė ėmė nešti Tomą. Paskui supratau, kad ji stengiasi nulėkti pasroviui greičiau už jį, kad suspėtų jį sustabdyti, bet tuo metu neįstengiau to suvokti. Ir ji apskaičiavo teisingai. Bet tai buvo siaubinga. — Springo pasakodamas: — Jie abu vis panirdavo po vandeniu, iš pradžių niekas jiems nepadėjo. Ji vis kėlė ir kėlė jį viršun, o srovė tiesiai virš jų ją vis pagrūsdavo po vandeniu. Galiausiai iškėlė Tomį į viršų, o pati paniro po vandeniu. Tai buvo siaubinga, — jis įsikniaubė Biliui į krūtinę ir šis ilgai laikė sūnų apkabinęs.

— Tomiui iš viso nereikėjo iš tos maudyklos išlipti. Ką, po velnių, jis ten darė?

— Man atrodo, tikriausiai jis žiūrėjo į plaustus ar kažką. Ir įkrito tiesiai ten, kur stovėjo.

— Teks mums apie tai pašnekėti, kai jis pabus. — Galiausiai jis nuėjo pažiūrėti į miegantį vaiką, jo žandai buvo atgavę rožinę spalvą, kvėpavimas ir temperatūra normalūs. Jis atrodė kuo puikiausiai, nebuvo matyti nė menkiausio įbrėžimo, negalėjai patikėti, kad tai tas pats vaikas, kuris prieš keletą valandų gulėjo pamėlynavęs. Tačiau Bilis žinojo, kad jis šito neužmirš, kol gyvas bus.

Paskui jis paskambino į kelis viešbučius ir užsakė liukso kambarius prabangesniame iš jų. O tada vėl nuėjo pažiūrėti, kaip Adriana, ir pasišnekėti su jos gydytoju. Ji tebemiegojo, ir gydytojas norėjo, kad kol kas čia ir liktų. Jai dar reikėjo atsigauti, tad, jo manymu, ją galėsią paleisti iš ligoninės kitą dieną, jeigu jos būklė nepablogės. Reikėjo įsitikinti, kad jai neprasidės plaučių uždegimas, nekils jokių komplikacijų kūdikiui. Kol kas būklė atrodė gerėjanti.

Jis pasakė ligoninėje, kad netrukus sugrįš, nuėjęs pasakė tą patį Adamui, tada nuvažiavo atgal į stovyklavietę, kur stovėjo ir drebėdamas žvalgėsi aplink, galvodamas, kad dar šį rytą gyvenimas atrodė toks be rūpesčių, toks paprastas. O dabar štai du žmonės, kuriuos jis mylėjo, vos neprarado gyvybių... trys, jeigu priskaičiuosi ir kūdikį. Apimtas pagarbos ir dėkingumo jausmų, jis pajuto palengvėjimą susikrovęs visus daiktus, o tada nuvažiavo į viešbutį. Jie paliko jam du gražius miegamuosius, ir jis jau buvo apsisprendęs, kad miegos ant sofos. Norėjo stebėti ją per naktį, kad būtų tikras, jog girdės ją šaukiant. Mielai būtų miegojęs tame pačiame kambaryje, bet bijojo sutrikdyti vaikus.

Palikęs daiktus, grįžo atgal į ligoninę ir net išsigando išvydęs, kad jau šešios valandos, o vaikai valgo vakarienę.

— Kur tu buvai? — paklausė Tomis. Lašelinė jau atjungta, jis vėl tapęs savimi, ir Adamui teko jį įspėti, kad nevalgytų bulvių košės pirštais. Vaikų palata buvo pustuštė. Sulaužyta koja, lūžusi ranka, nedidelės automobilio avarijos auka, kuriai prireikė kelių siūlių ir stebėti, ar nėra smegenų sukrėtimo, ir Tomis, išgyvenęs maktelėjimą į upę. Diduma vaikų buvo vyresni, valgydami jie šnekučiavosi tarpusavyje.

— Buvau nuvykęs užsakyti mums visiems viešbutį, — paaiškino Bilis. — Buvau užėjęs po pietų prieš išvažiuodamas, bet tu beveik visą laiką miegojai. — Pasilenkęs pabučiavo vaiką ir pajuto, koks pats alkanas. Nevalgė nieko nuo tų pusryčių, kuriuos dar anksti šį rytą buvo pagaminusi Adriana.

— Ar Adriana gyva? — susirūpinęs Tomio veidas apsiniaukė, bet Bilis greitai linktelėjo.

— Išsikapstys. Ji jaudinosi dėl tavęs, gerokai nukentėjo tave gelbėdama. Ir, beje, jaunuoli, ką tu veikei vienas išlindęs iš maudyklos? — Berniuko akys padidėjo, suapvalėjo ir pritvino ašarų. Jis puikiai suprato savo vaidmenį visoje šioje istorijoje, buvo pakankamai didelis ir žinojo esąs kaltas dėl to, kad Adriana vos nepaskendo, ir siaubingai gailėjosi.

— Aš taip gailiuosi, tėte, tikrai...

— Žinau, kad gailiesi, sūnau.

— Ar jau galiu ją pamatyti?

— Gal rytoj. Ji vis dar silpna. Tikėkimės, kad ryt ją išleis ir mes galėsime nusivežti ją į viešbutį.

— Bet ar galima nueiti šį vakarą?

— Pažiūrėsim. — Jis ir pats būtų norėjęs praleisti vakarą šalia Adrianos, bet nenorėjo palikti berniukų vienų viešbutyje ar net ir ligoninėje. Tomis tikrai tikėtųsi, kad tėtis miegos su juo. O ligoninėje jie jau girdėjo, kad Adamas per naktį pasilikti negalės, nes nėra pacientas. Biliui teliko nugabenti juos abu į viešbutį, o ryte atvykti Adrianos.

Tačiau neatrodė, kad ji prieštarautų, kai vėl ėjo jos aplankyti. Ji buvo išsekusi nuo visų dienos negandų, tad vos tepabudo pasišnekėti su juo, o paskui tučtuojau vėl užmigo, ir sesutė patarė jam eiti.

— Ji nė nežinos, kad jūs išėjote, o kai nubus, aš jai pasakysiu, — pažadėjo sesutė. — Jei norės, juk galės jums paskambinti. — Jis paliko viešbučio numerį, o pats grįžo pas berniukus. Po valandos jie jau šokinėjo ant lovų, žiūrėjo televizorių, o Tomis norėjo užsisakyti šokoladinių ledų į kambarį. Sunku buvo patikėti, kad ryte šis vaikas vos nepaskendo.

Bilis juos nuprausė, paguldė, o paskui mirtinai išsekęs išsitiesė kambaryje, kurį buvo užsakęs jai. Neįstengė prisiminti kitos tokios siaubingos savo gyvenimo dienos. Jam prieš akis tebestovėjo širdį veriantis vaizdas, kaip parko prižiūrėtojai ir medikai vargsta prie jų kūnų... sirenos... triukšmas... jų veidų išraiškos. Žinojo, kad šie košmarai persekios jį dar ilgai. Pagalvojęs apie Adrianą pajuto, kaip jos ilgisi, kaip nori ją prie savęs priglausti. Jis tiek daug troško jai pasakyti, jiems tiek daug reikėjo sykiu atrasti, nuveikti, išsiaiškinti... o dar juk kūdikis. Jis tiksliai nė nežinojo, kiek mėnesių jos nėštumas. Težinojo tiek, kiek spėjo gydytojas, bet neįsivaizdavo, kada kūdikis turėtų gimti. Neįtikėtina, kaip staiga jo gyvenime atsirado dar viena gyva būtybė... visiškai nauja būsimos laimės perspektyva. Jis mylėjo ją ir anksčiau, bet dabar myli ją dvigubai. Ir kai jis mąstė apie tai gulėdamas ant jos lovos, suskambo telefonas.

— Alio? — jo balsas užkimo begulint ir begalvojant apie visa, ką per dieną išgyveno, bet išgirdęs jos balsą nusišypsojo. Adriana skambino iš ligoninės. Ji pabudo, nustebo jo neradusi ir ilgėjosi jo ne mažiau negu jis jos. Nuo to ryto tarp jų užsimezgė visiškai naujas ryšys.

— Na, ir kaip tu?

— Aš čia, tavo lovoje, — pranešė jis šypsodamas. — Norėčiau, kad būtum su manimi. — Turint galvoje jų santykių nekaltumą, tai buvo gana tiesus pareiškimas, bet jis numanė, kad ji neprieštaraus po visko, ką juodu sykiu pergyveno. Tarsi jie būtų susituokę, ir ji ką tik jam pranešė, kad jie turės kūdikį.

— Ar girdėti meškų? — erzino ji. Tebebuvo užkimusi, bet jautėsi kur kas tvirčiau.

— Nei meškų, nei kojotų. — Turint galvoje, kiek jis užmokėjo už kambarius su vaizdu į ežerą, čia turėtų girdėtis tik audinių šiurenimas ir tylus Rolls-Royce variklio burzgimas. — Bet be tavęs labai vieniša, — prisipažino jai.

— Man irgi vieniša, — jai nepatiko ligoninėje, ji jo nuoširdžiai ilgėjosi. — Kaip berniukai?

— Tikiuosi, kad miega, paguldžiau juos prieš valandą. O jeigu nemiega, tai nenoriu žinoti. — Jis buvo ne mažiau pavargęs negu ji. Ir švelniai nusišypsojęs pridūrė: — O kaip kūdikis?

— Turbūt gerai, — ji šiek tiek drovėjosi apie jį šnekėti. Jai tai buvo nauja. Per visus šiuos mėnesius ji stengėsi jo nepaisyti, o dabar staiga į jį nukrypo visų dėmesys. — Taip keista, aš nepripratusi apie jį kalbėti.

— Pamažu priprasi. Beje, kada jis turi gimti?

— Sausio pradžioje. Dešimtą.

— Kone sykiu su mano keturiasdešimtmečiu. Mano gimtadienis, tiesą sakant, Naujųjų metų dieną.

— Na, turėtų būti smagu.

— Kaip ir susilaukti kūdikio, — pasakė tyliai. — Jau senokai man neteko net pagalvoti apie mažylius. Tai man primena tuos laikus, kai Adamas su Tomiu buvo maži. Jie buvo tokie meilučiai. Ir šis toks bus, jeigu bus panašus į tave. — Ji negalėjo patikėti savo ausimis. Tas vyras, kuris pradėjo šį kūdikį, paliko ją putodamas įniršiu, o šis štai vyriškis, galima sakyti, visiškai svetimas, pažįstamas vos kelis mėnesius, taip džiūgauja dėl jos kūdikio. Staiga ji pasijuto labai apsaugota, laiminga ir visai nevieniša.

— Kodėl tu man toks geras? — Ko jis nori? Ir kada jis ją įskaudins? Tiesiog negali būti, kad jis toks geras. O gal gali?

— Nes tu to verta, Adriana.

Tada ji nusijuokė.

— Tu tiesiog mane tyrinėji kaip medžiagą savo serialui. — Ir vėl nusijuokė prisiminusi absurdišką paralelę tarp nesantuokinio nėštumo Bilio televizijos filme ir savo pačios kūdikio.

— Su tavimi iš tiesų nepanuobodžiausi, Adriana Taunsend. Ar man vadinti tave kitaip? — Jis nežinojo, ar ji ketina pasikeisti pavardę.

— Mano mergautinė pavardė Tompson. — Ir anksčiau ar vėliau jai teks mergautinę pavardę susigrąžinti, nes kūdikiui Taunsendo pavardės suteikti negalės. Tačiau visa tai dar taip toli. — Negaliu sulaukti rytojaus. Šita aplinka taip slegia.

— Tik palauk, kol išvysi mūsų viešbučio kambarį.

— Negaliu sulaukti. — Jautėsi taip, tarsi ruoštųsi vykti medaus mėnesio, tik kad jos rankoje styrojo lašelinės adata, o per du mažus vamzdelius nosyje jai dar tiekė deguonį. Veidas ir rankos atrodė taip, tarsi ji būtų kačių apdraskyta, dar prisiminė, kad ją apdraskė ir Tomis. Ši diena buvo neįtikėtina, visus juos palytėjo stebuklas ir visi jie juto baimingą pagarbą dėl to, kad ji baigėsi laimingai. Iš šito išėjo ir daugiau gero, nes Bilis sužinojo apie kūdikį. Ir Adrianos neatstūmė... ir... — galvojo šypsodamasi sau, — ...net pasakė, kad ją myli.

— Na, susitiksime rytoj, dabar ilsėkis, — švelniai sušnibždėjo jai. Jau buvo vėlu, regis, visas pasaulis nurimo. — Labai tavęs ilgiuosi...

— Ir aš tavęs, mielasis, — sušnibždėjo ji iš ligoninės palatos Trakyje. — Labanakt.

— Ir neužmiršk, — priminė jis jai su šypsena, — kaip aš tave myliu.

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

Kai Bilis atvažiavo paimti Adrianos iš ligoninės kitą dieną, berniukai atvyko sykiu su juo. Jie atkeliavo apsikrovę gėlėmis ir balionais, atsinešė didžiulį AČIŪ plakatą, kurį leista nešti pačiam Tomiui. Kai jie padėjo jai įlipti į mašiną, visa grupelė atrodė it stambaus prizo laimėtojai, išeinantys iš kazino. Nors ir išleista iš ligoninės, Adriana jautėsi nelabai tvirtai, tad jie nuvyko tiesiai į viešbutį, kad ji galėtų pailsėti. Bilis paramstė ją pagalvėmis ant šezlongo terasoje. Jai padarė įspūdį viešbučio prabanga, ir paslapčia ji Biliui prisipažino, kad tai daug maloniau, nei iškylauti su palapinėmis. Jis nusijuokė ir atsakė jai, jog yra žmonių, kurie padarys viską, kad tik jiems nereikėtų miegoti palapinėje, ir ji tikrai tai padarė. Per vieną dieną ji vos neprarado gyvybės, išgelbėjo Tomį ir prisipažino, kad laukiasi.

Jie užsisakė į kambarį pietus, o po jų Bilis su berniukais išėjo žvejoti. Jie pagavo tris žuvis ir parnešė į viešbučio virtuvę, kad jas nuvalytų ir paruoštų. Nuostabiai sugalvota.

— Taip iškylauti man patinka, — pranešė Adriana, kai pagaliau atkeliavo padėklai su žuvimis, kurias neva buvo sumeškerioję jie, iškeptomis citrina paskaninto sviesto padaže. Bilis ir berniukai buvo įsitikinę, kad valgo savo pagautą žuvį, nors Adriana įtarė, kad greičiausiai ne. Paskui jie žiūrėjo per televizorių senus filmus ir anksti nuėjo miegoti. Naktį Adriana vis nubusdavo, jai atrodė, kad girdi kažkokius garsus savo kambaryje, tačiau tai tebuvo Bilis, žiūrintis į ją ir klausiantis, ar viskas gerai, ar jai nieko nereikia. Kitą rytą ji jam už tai padėkojo.

— Tu be reikalo dėl manęs jaudiniesi, man viskas gerai.

— Norėjau įsitikinti, juk tave tik vakar išleido iš ligoninės. — Jis tupinėjo apie visus it perekšlė, bet Adrianai tai patiko ir atrodė stačiai nuostabu.

— Aš jaučiuosi kuo puikiausiai. — Bet jis pastebėjo, kad ji vos pereina per kambarį, vis dar negali atgauti ankstesnės savo energijos ir visai nenori niekur eiti. Prireikė keturių dienų, kol pagaliau ji atsigavo, o tada atostogos jau buvo kone priartėjusios prie pabaigos. Tačiau jie puikiai leido laiką vaikščiodami aplink ežerą. Laikėsi kuo toliau nuo upės ir srovių, ir berniukai daugiau nebeprašė pasiirstyti plaustais.

Užuot irstęsi, jie aplankė Šugarpaino kyšulio parką ir nuoširdžiai žavėjosi jo grožiu. Nuvažiavo pasivažinėti po Skvo slėnį ir keltuvu pasikėlė į viršūnę, o paskui atgal. Buvo taip nuostabu, ir iki paskutinio vakaro Adriana su berniukais jau buvo tapę ištikimiausiais draugais. Jie jautėsi taip, tarsi visą laiką būtų ją pažinoję. Berniukai jau seniausiai buvo paskambinę motinai ir papasakoję viską, kas nutiko Tomiui, ir išliaupsinę Adrianos didvyriškumą. Jų mama panoro pati pakalbėti su Adriana ir jai padėkoti. Maloniai kalbėjo telefonu, verkė vien galvodama apie tai, kas galėjo nutikti.

— Ji atrodo labai miela moteris, — vėliau pasakė Adriana Biliui, — ir, regis, tu jai vis dar patinki.

— Manau, taip. Ir man ji patinka, nors kartais mes beprotiškai vienas kitą įsiutiname, kai išsiskiria mūsų nuomonės dėl berniukų auklėjimo. Jos vyras yra toks įsitempęs įkyruolis. Jis įsitikinęs, kad Kalifornija necivilizuota, kad joje nėra kultūros. Panaši jo nuomonė ir apie mane bei mano televizijos filmą. Tik nemanau, kad Leslė leidžia jam per daug smulkiai ją išdėstyti. Bent jau taip suprantu iš berniukų. Tačiau girdėjau, kad kiti du vaikai yra be galo padorūs. Abi mergaitės, ketverių ir penkerių, ir jis liepia joms skambinti pianinu ir griežti smuiku. Man atrodo, kad visa tai galima pradėti ir keleriais metais vėliau. — Išsišiepė. — Kaip tu manai?

— Sutinku su tavimi. Tačiau Leslė vis vien atrodo be galo miela.

— Manau, kad ji ieškojo ko nors, kas būtų visiškai kitoks negu aš... koks aš buvau tada... Norėjo tokio, kuris daugiau laiko praleistų namuose, kurį būtų galima valdyti, kuris neturėtų tokių neįveikiamų potraukių, nebūtų toks išraiškingas. Ir manau, kad rado.

— Tai ir liūdna, — nepagalvojusi ištarė Adriana, o paskui nusijuokė: — Tai yra norėjau pasakyti, kad man labiau patiktų toks kaip tu.

— Ačiū, — ir tai sakydamas pasilenkė ir ją pabučiavo. Akies krašteliu matė, kaip iš kito kambario galo sukikeno Tomis. Tada vėl grįžtelėjo į Adrianą. Paskutines keletą dienų jo galvoje sukosi spiečius klausimų. — Kas bus, kai grįšime, Adriana? Turiu galvoje mus?

— Nežinau, — pažvelgė jam į akis. Ji taip pat troško išsiaiškinti, tačiau nebuvo iki galo tikra. — O ko tu nori? — Jai atrodė, kad ji žino, bet turėjo laukti užuominų iš jo. Be to, reikėjo galvoti ir apie tai, ką jai reikėtų daryti su Stivenu, jeigu jis kada nors vėl pasirodytų. Juk neteisinga leistis į santykius su kuo nors kitu, gerai žinant, kad jeigu jis grįš, jai teks vėl susieiti su juo. Adriana jautėsi įsipareigojusi Stivenui, jam ir kūdikiui. Tačiau kita vertus, ji juk negali visą likusį savo gyvenimą sėdėti ir laukti jo. Juk dabar jis su ja netgi nešneka, jis visais būdais parodė, kad paliko ją visam laikui. Tad jeigu taip tikrai yra, jai teks gyventi toliau.

— Ko aš noriu? — susimąstė Bilis. Tada šyptelėjo. — Noriu laimingos pabaigos, prieš kurią būtų laiminga pradžia. Manau, pradėjome visai gerai, ar ne? — Ji linktelėjo. — Aš noriu būti su tavimi, keliauti ir būti šalia, veikti sykiu tūkstančius dalykų, kai nedirbame. Noriu tave pažinti. Nors man atrodo, kad aš tave jau pažįstu, noriu pažinti daugiau. Noriu, kad tu pažintum mane. Noriu, kad mes... na, — tarė ieškodamas žodžių ir žiūrėdamas į ją, — kad mūsų santykiai būtų ypatingi, — nusišypsojo. — O kai ateis sausis, aš noriu, — susijaudino tardamas šiuo žodžius, — noriu dalintis su tavimi kūdikio auginimo džiaugsmais. Tai stebuklas, Adriana... ir aš norėčiau tuo stebuklu su tavimi dalintis, jeigu man pasiseks, jeigu tau manęs dar reikės.

— Tai ne tau, o man pasiseks, — tarė ji su ašaromis akyse. — Kodėl tu nori visa tai dėl manęs daryti? — paklausė šiek tiek nedrąsiai, vis dar nesuprasdama. Po viso, ką padarė Stivenas norėdamas ja nusikratyti, buvo sunku patikėti, kad ji rado tą, kuris nori būti šalia.

— Aš noriu daryti „visa tai“, nes myliu tave, — atsakė paprastai. — Noriu, kad tu žinotum, jog man tai labai rimta pradžia. Aš su niekuo neturėjau rimtų santykių jau daugelį metų. Gal net nuo tada, kai iširo mano santuoka. Aš sau buvau prisiekęs, kad niekada daugiau neturėsiu vaikų... Aš nenoriu pamilti tavo vaiko, o tada jį prarasti, jei mane paliksi. Tačiau aš pasiruošęs rizikuoti, jei tu su manimi elgsiesi sąžiningai. Ir jeigu tu sąžiningai iš anksto paruoši mane tai galimybei, jog Stivenas gali sugrįžti gimus vaikui, aš apsisprendžiau, kad pabandysiu bent kol kas. Sąžiningiau pasielgti nemoku. Aš tau sakau, kad esu pasiryžęs rizikuoti būdamas šalia tavęs. Tik neužmirški man pasakyti, kas vyksta, kaip užmiršai paminėti, kad laukiesi.

— Aš neužmiršau, — paaiškino ji, o jis šyptelėjo.

— Taigi, aš žinau, tu tiesiog to nepaminėjai. Mažytis neapsižiūrėjimas. O kaip tu būtum paaiškinus tai po keleto mėnesių, kai jau būtum suvalgiusi viską mano namuose? — jis mėgo ją erzinti, o ji sviedė į jį servetėlę.

— Tiek daug aš tikrai nevalgau!

— Aišku, valgai, bet tau ir reikia valgyti. Juk kūdikiui reikia.

Tada ji surimtėjo.

— O tu nebijai rizikuoti? Kas, jeigu jis sugrįš? Juk turiu suteikti jam galimybę gyventi su vaiku, taip pat ir vaikui su tėvu.

— Nesutinku su tavimi. Aš nemanau, kad tu jam ką nors turi suteikti, turint galvoje, kaip jis su tavimi pasielgė. Bet jei manai, kad turi, aš gerbiu tavo įsitikinimą. Tiesiog netikiu, kad jis sugrįš. Tas, kuris padarė viską, kad atsisakytų tėvo teisių valstijoje, kur gali įvykdyti masines žudynes ir vis viena jas išlaikyti, tikrai neplanuoja sugrįžti ir būti tėčiu. Bet galiu ir klysti. Sakiau tau. Aš pasiryžęs rizikuoti, nes tave myliu. — Ir kai jis tai pasakė, ji pakilo nuo savo kėdės ir priėjusi jį pabučiavo. Paskutines porą dienų jautėsi geriau, ir jų slapta nuvogtuose bučiniuose susikaupdavo vis daugiau aistros. Ji galvojo, kažin kas dar laukia jų, kai sugrįš į Los Andželą, tačiau kol su jais buvo berniukai, dėl to nevertėjo jaudintis.

Paskutinį vakarą jie praleido tyliai šnekučiuodamiesi terasoje, žiūrėdami į žvaigždes ir laikydamiesi už rankų, ir staiga jis nusijuokė žiūrėdamas į ją, pasijutęs juokingai laimingas.

— Ar tu suvoki, kaip visai tai kvaila? — išsišiepė. — Aš įsimylėjęs moterį, kuri nėščia ketvirtas mėnuo. Ar gali įsivaizduoti, kaip bus juokinga, kai tu neįstengsi pamatyti savo kojų pirštų? Na, štai ir kalbame apie šiuolaikinį meilės romaną! — Ji irgi prajuko, ir jie sėdėjo sykiu, juokdamiesi iš savo situacijos absurdiškumo. — Ei, juk tai tikrai medžiaga filmui. Vyrukas sutinka merginą parduotuvėje, beprotiškai ją įsimyli, jie susitikinėja. Mergina ištekėjusi, bet jos vyras ją palieka, kai sužino, kad ta laukiasi jo kūdikio. Vėl pasirodo vyrukas iš prekybos centro, juodu pašėlusiai įsimyli vienas kitą. Tada mergina staiposi su didžiuliu pilvu, ji su mūsų istorijos herojumi šoka Fredo Astero ir Džindžer Rodžers stiliumi. Susituokia, susilaukia kūdikio, o tada ilgai ir laimingai gyvena. Žaisminga, tiesa? Gal man visa tai parodyti savo seriale? Bet siužetas per daug paprastas. Jei norime, kad tiktų dieną rodomai muilo operai, tau reikėtų nudėti Stiveną, o kūdikis iš tiesų turėtų būti kieno kito, o tada paaiškėtų, kad aš jau esu susituokęs su tavo seserimi, o gal galėtų paaiškėti, kad aš esu tavo tėvas. Tai miela detalė. Man reikės pagalvoti, kur visa tai įterpti. — Bet ji jau iš jo juokėsi. Jis teisus. Tai absurdiška situacija. Tačiau jis prisiminė kai ką rimtesnio. — Kada bus oficialiai užregistruotos jūsų skyrybos? Iki kūdikiui gimstant ar vėliau?

— Atrodo, kad panašiu metu. Nesu tikra dėl konkrečios datos.

— Būtų miela, jei galėtume Jaunėliui suteikti kokią pavardę, ne vien Tompson. — Tai buvo jos mergautinė pavardė ir ją tikrai sujaudino, kad jis apie tai užsiminė. Jis siūlosi ją vesti vien tam, kad įteisintų kūdikį. Pasilenkusi pabučiavo jį už tai, ką jis pasiūlė.

— Bili, tau tikrai nereikia to daryti.

— Žinau, kad nereikia, bet iki tol gal aš jau net norėsiu. Ir tu taip pat... jeigu aš teisingai išdėliosiu savo kortas ir man smarkiai seksis. — Jis mirktelėjo, o ji atsilošė ir vėl pažiūrėjo į žvaigždes. O, kad ji žinotų visus atsakymus. Tačiau jis pasiryžęs jai palikti atviras duris, tad nieko daugiau ji ir negalėjo prašyti. Tiesą sakant, tai buvo daugiau, nei ji kada nors būtų išdrįsusi viltis. Ji vaizdavosi save vieną ir beviltiškai vienišą, kol gims kūdikis. Jai niekuomet nė nedingtelėjo, kad visa tai galėtų įvykti dar iki gimstant kūdikiui.

Kitą dieną jie išvyko ir neskubėdami sugrįžo į Los Andželą. Vėl sustojo pernakvoti San Franciske, o paskui nuvažiavo Penktuoju greitkeliu ir sugrįžo į Los Andželą vakarienei. Ji padarė karštų sumuštinių su sūriu Bilio namuose, o jis suruošė vaikus miegoti. Ir jie valgė vakarienę su pižamomis, o Adriana pasakojo jiems paikas istorijas apie žinių tarnybą. Apie tą kartą, kai paršelis pabėgo iš viešo renginio ir paklaikęs lakstė po visą stotį, paskui apie maisto mūšį valgykloje, kuris tapo toks nesuvaldomas, kad paskui dvi savaites teko gremžti maistą nuo lubų. Ši istorija ypač patiko Adamui, o Bilis šypsojosi jai pasakojant. Visiems buvo šiek tiek liūdna grįžus namo. Ypač Adrianai, nes kitą rytą jai jau reikėjo eiti į darbą. Bilis ketino pasiimti dar dvi savaites atostogų, kad galėtų pabūti su berniukais, o ji to padaryti negalėjo.

— Ar mes kasdien susitiksime? — susirūpinęs paklausė Tomis.

— Aš ateisiu kiekvieną vakarą po darbo, pažadu.

— O mes ar galėsime aplankyti tave darbe? — nerimo ir Adamas.

— Aišku, bet kad ten nieko linksmo. — Paprastai ji būdavo labai užsiėmusi, ir Bilis tai žinojo. Jis pasiūlė savaitgalį nuvykti į Disneilendą, tad Adriana dabar irgi turėjo ko laukti. Ji liūdėjo, kad negali visą laiką su jais būti. Staiga pasijuto palikta nuošalyje, jau visai be ūpo padėjo jam paguldyti vaikus ir paskaitė jiems mėgstamas jų pasakas.

— Visai nenoriu išeiti, — tarstelėjo Biliui tyliai, kai jie baigė tvarkyti virtuvę. Ji dar nebuvo nuėjusi iki savo namų, jos krepšiai tebestovėjo koridoriuje.

— Tai ir neik, miegok svečių kambaryje.

— Vaikai pamanys, kad aš tikrai keista. Juk turiu savo namus, į kuriuos galiu grįžti, ir, tiesą sakant, jie visai netoli.

— Tai kas? Apsimesk, kad pametei raktus. — Jam ši mintis patiko, jai irgi, tad kikendama sutiko. Po pusvalandžio jie sėdėjo ant jo sofos, ji — su naktiniais marškiniais ir jo chalatu.

— Kaip nuostabu, — nusijuokė. Jis ką tik buvo paskrudinęs didžiulį dubenį kukurūzų spragėsiu. — Tarsi vėl būtum vaikas, nakvojantis pas draugą.

Jis nekaltai jai nusišypsojo.

— Kai būsi mano amžiaus, tai bus vadinama šiek tiek kitaip. — Juk Biliui jau beveik keturiasdešimt.

— Tiesa? — tiesiai paklausė ji. — Kaip?

— Man atrodo, kad tai vadinama santuoka. — Ji nutilo ir valgė kukurūzus, o jis priėjo atsisėsti šalia ir jai nusišypsojo. — Ir žinai, ji gali būti laiminga. Ypač tarp dviejų žmonių, kurie žino, ką daro, ir taip susiklostė, kad abu labai myli vienas kitą. Kada nors mes gal net ir atitiksime šiuos abu reikalavimus. Mes galėtume netgi turėti kūdikį. Na, sakau, mūsų abiejų kūdikį? Argi tai nebūtų šio to verta? — staiga jam ėmė patikti ši mintis, nors ir tiek daug metų jis apie tai galvodavo atsargiai. Tačiau jam patiko galvoti ir apie tai, kad ji turės kūdikį, jis ėmė džiūgauti dėl šito vos tik sužinojęs, ir nuolat jai aiškindavo, ką ji turinti dėl kūdikio padaryti.

— Kaip tu manai, ką pasakytų berniukai?

— Aišku, kad jie nustebtų, — šyptelėjo jai ir padavė kukurūzų spragėsiu. — Vaikai apie tokius dalykus negalvoja. Gali nesakyti jiems, kol būsi įsiritusi į septintą mėnesį, ir vis viena juos dar nustebinsi. Jie paprasčiausiai manys, kad sustorėjai, kol nepasakysi jiems ko nors kito.

— Tai suprantama. Aš ir pati taip maniau... kol nepasitikrinau.

— Ar nustebai? — smalsavo jis.

— Daugiau ar mažiau. Gal mažiau negu daugiau. Tačiau tuo metu tvirtinau sau, kad aš sukrėsta. Bet kai pagalvoju, gal net ir nebuvau, gal labiau bijojau, kaip reaguos Stivenas.

— Kada tu jam pasakei?

— Kai grįžo iš kelionės. Nelabai nudžiugo, — prisipažino gerokai sušvelnindama.

Tą naktį ji miegojo jo svečių kambaryje, ir ryte berniukai atbėgo ir džiūgaudami suvirto ant jos. Užuot nustebę, jie neišpasakytai nudžiugo, kad ji pasiliko. Ir norėjo, kad ji liktų kiekvieną naktį, bet Adriana pasakė, jog jai reikia grįžti į savo butą. Tiesą sakant, jai reikėjo ten nueiti dar šį rytą, persirengti darbui, ir Adamas su Tomiu nuėjo su ja. Jie nustebo išvydę, kad ji neturi baldų, Tomis dairėsi aplink aiškiai nepritardamas.

— Kodėl tu taip gyveni? — klausinėjo. — Tu juk nė sofos neturi! — Jam tai atrodė mažiausia, ko gali reikėti, Adamas irgi dėl jos susinervino. Jis pamanė, kad gal ji neturi už ką nusipirkti, ir tikėjosi, kad tėtis bent jau galėtų nupirkti jai kokią sofą, bet ji paskubėjo juos nuraminti.

— Mano vyras išeidamas pasiėmė visus daiktus, — paaiškino.

— Kaip niekingai jis pasielgė, — tarė Tomis, ir ji su juo nesiginčijo.

— Bet kodėl tu nenusipirkai kitų? — smalsavo Adamas.

— Tiesiog neprisirengiau. Jis ne taip seniai išsikraustė.

— Kada? — vėl Tomas.

— Prieš kokius du mėnesius... na, gal tris, sakyčiau.

— Tai tu verčiau įsigyk vieną kitą baldą, — griežtai patarė jai Tomis.

— Aš tikrai pasistengsiu. Gal iki to laiko, kol tu vėl atvažiuosi, čia jau atrodys normaliau. — Tada ji nuėjo į viršų persirengti, ir kai nulipo laiptais žemyn, Adamas švilptelėjo. Ji vilkėjo paprastą juodą lininę suknelę, bet toji buvo gerai sukirpta ir atidengė kojas. Iš jos figūros tik kojos ir buvo likusios.

— Žinai, tau reikėtų pasilaikyti dietos, — tarė Adamas, — mama taip darė ir atrodo nuostabiai. Tu tikrai būtum gražesnė, jeigu numestum šiek tiek svorio... na, noriu pasakyti, tu graži ir dabar, tik kad... žinai... atrodytum šiek tiek geriau, jeigu numestum truputį nuo liemens.

Ji ėmė juoktis iš jo žodžių, bet po to apsimetė nepaprastai rimtai jų paisanti, ir kaip tik tada atėjo Bilis pasiimti vaikų.

— Na, mes išsprendėme visas mano problemas, — paaiškino ji, — man trūksta sofos ir reikėtų pasilaikyti dietos. — Ji vos įstengė nesijuokti, bet jis pažvelgė į du jaunuosius jos bičiulius sunerimęs.

— Ar tai jūs šito prišnekėjote Adrianai?

— Ne, — paskubėjo ji jų neišduoti, — mes drauge priėjome prie tokios išvados. Juk jie teisūs. — Suprantama, ji jiems nepasakė, kad po dviejų mėnesių butas bus parduodamas, o ji laukiasi kūdikio.

Tada ji išvyko į darbą, be jų diena atrodė begalinė. Ji džiaugėsi tą vakarą galėdama eiti namo, bet nakvojo savo bute, nes jai atrodė, kad Bilis norės šiek tiek laiko su jais praleisti vienas. Bet ir Adriana stengdavosi pabūti su jais tiek, kiek galėdavo. Disneilende jie tikrai pasismagino, ir paskutinė jų buvimo kartu diena prisiartino per greitai. Vėl Bilis juos visus nusivedė į Spago iškilmingos vakarienės, bet ji buvo gedulinga. Bilis su Adriana liūdėjo, kad vaikams reikia išvykti, o vaikų širdutės plyšo, kad juos reikia palikti. Abu berniukai tą naktį verkė eidami miegoti. Adriana kitą rytą važiavo su Biliu į oro uostą, kad jis nesijaustų toks vienišas. Ir kai jie išvyko, ji pasijuto taip, tarsi kas būtų numiręs, o jis irgi panašiai. Maži vaikų veideliai atrodė labai liūdni, jie mojavo iki paskutinės akimirkos lipdami į lėktuvą. Jie pažadėjo paskambinti, vos išlips iš lėktuvo. O paskui Tomis jau nuo jos atsitraukdamas dar sykį pašnibždomis padėkojo už išgelbėjimą. Jie abu bučiavo ją atsisveikindami, o ji verkė ne mažiau negu jie abu.

— Aš taip niekada prie šito ir nepripratau, — tarė Bilis, kai jie žingsniavo prie automobilio. Jie važiavo į oro uostą jo mylimu medinuku. — Mane tiesiog mirtinai pribaigia kiekvienas kartas, kai reikia su jais atsisveikinti. Vis dar. — Ir kai jie įlipo į automobilį, jis pasisuko į ją ir apkabino norėdamas pasiguosti. Tačiau ji negalėjo pasakyti nieko, kas sumažintų jo širdperšą, negalėjo padaryti nieko, kas sugrąžintų juos jam greičiau nei per Padėkos dieną. — Štai kodėl aš niekuomet daugiau nebenorėjau vaikų. Aš nenorėjau daugiau jų prarasti. — Tačiau jis ketino dalintis su ja kūdikiu... ir atsisakyti to, jei ji grįžtų pas Stiveną. Bilis Tigpenas buvo tikrai dieviškas.

DVIDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Palydėję berniukus, grįžo į tyla kurtinantį Bilio būstą. Jis atrodė tarsi praradęs geriausią savo draugą, ir Adriana beviltiškai stengėsi jį išblaškyti. Net savo noru pasisiūlė pagaminti jam vakarienę.

— Gal tu pažiūrėk televizorių, o aš greitai ką nors sumesiu, — pasakė. Tad jis nereginčiomis akimis spoksojo į televizorių, galvodamas apie berniukus, o ji tarškinosi po jo virtuvę. Viena ausimi Bilis vis paklausydavo, kol pagaliau suprato, kad jai viskas krinta iš rankų. Iš pradžių ji išmetė metalinius maišymo dubenėlius, paskui pasigirdo puodų tratėjimas, spintučių trinksėjimas, ir tada jis jau ėmė šypsotis. Adriana buvo pavydėtinai talentinga visur, išskyrus virtuvę.

— Gal tau reikia pagalbos? — pasiteiravo per triukšmą, o jos balsas nuskambėjo taip, tarsi ji būtų gerokai suglumusi.

— Ne, viskas gerai, kur tu laikai vanilę?

— Ką tu gamini?

— Lazaniją, — atsakė ji, numesdama dar tris dubenėlius ir trinktelėdama orkaitės durelėmis, o tada jis plačiai šypsodamasis pasirodė virtuvės tarpduryje.

— Nenoriu tau sakyti, Adriana, bet lazanijai nereikia vanilės, na, bent jau pagal mano receptą. Tu turbūt gamini kažką kita. — Jis atrodė nustebęs, o ji visiškai sutrikusi. Buvo išėmusi visus dubenis, visus puodus, visus kepimo indelius ir viską, kas nors kiek priminė keptuves, ir sukrovusi ant darbastalio. Bilis susilaikė nieko apie tai nepasakęs.

— Ai, nutilk, — tarė, išvydusi išraišką jo veide ir dilbiu nubraukdama plaukus nuo veido. — Žinau, kad lazanijai nereikia vanilės. Aš kepsiu šokoladinius pyragaičius. Desertui. Ir padarysiu Cezario salotų.

— Bus nuostabu. Gal tau reikia pagalbininko?

— Ne, tiesą sakant, man reikia virėjo, — droviai šyptelėjo. — O gal suvalgykim po sumuštinį? — Bet jis jau juokėsi, įėjo į virtuvę ir ją apkabino. Juk, tiesą sakant, nuo to laiko, kai atvyko berniukai ir jis pasakė jai, kad ją myli, jam dar neteko likti su ja vienam. Berniukai viešėjo visą mėnesį, ir per tą laiką, kol jie čia buvo, daug kas įvyko.

— O gal norėtum nueiti kur pavalgyti? — paklausė laikydamas apkabinęs ir mėgaudamasis švytinčių tamsių jos plaukų aromatu. — Galėtume nueiti į Spago. — Buvo vienas iš tų nedaugelio laimingųjų, kurie ten galėjo patekti kada panorėję. Priklausė Holivudo elitui, o juk nemažai žmonių galėtų nužudyti, kad tik patektų į Spago. — Arba pats galiu tau pagaminti ką nors. Na, kaip? — Jis mielai būtų likęs su ja namie, jau seniai laukė ramaus vakaro. Buvo šeštadienis, vėlu, visi restoranai mieste bus prisigrūdę žmonių.

— Ne, — atsakė ji užsispyrusi, žiūrėdama į savo padarytą netvarką. — Sakiau, kad pagaminsiu tau vakarienę, tai ir pagaminsiu.

— O jeigu aš padėčiau? Būčiau vyriausias virėjo padėjėjas.

— Gerai, — išdykėliškai jam šyptelėjo. — Tik pasakyk man, kaip pagaminti lazaniją. — Tada jis jau atvirai iš jos nusijuokė ir ėmė krauti viską atgal į lentynas. Kartu jie pagamino salotų, jis iškepė didkepsnių, o dirbdami šnekėjosi apie berniukus, filmą, naują sezoną. Jis buvo mažiau priklausomas nuo sezonų negu vakarinės laidos, nes jo filmo serijos vasarą nebuvo kartojamos, jas filmuodavo kaskart iš naujo. Tačiau Biliui tekdavo į jas įlieti nemažai šviežio kraujo, nuolat pagyvinti, kad nenusibostų, ir šiuo metu jis kaip tik kūrė naujus šalutinius siužetus, tad jie daug laiko praleisdavo aptarinėdami tai drauge. Jam patiko Adrianos idėjos, ji padavė jam užrašytus savo pasiūlymus, ir Biliui jie tikrai padarė įspūdį. Dabar, sėsdami vakarieniauti, vėl aptarinėjo tuos siužetus.

— Sutinku su tavimi, Adriana, — ji ką tik pasakė kažkokią įdomią mintį, — bet pirmiausia sulaukime, kol gims Helenos kūdikis, — paaiškino, atremdamas jos nuomonę. — Tačiau vėliau, vėliau man lyg ir patinka pagrobimo sumanymas. Kūdikis išnyksta... paaiškėja, kad jį pagrobė kažkas, kas nekenčia Džono, tačiau tai visiškai nesusiję su Helena, arba... — jis prisimerkė galvodamas ir užsirašinėdamas visa tai galvoje. — Arba... biologinis kūdikio tėvas jį ir pagrobia... per daugybę valstijų jį audringai vejasi policija, iškyla visokiausių keblumų, o kai suranda pagrobėją ir kūdikį, tada, suprantama, ir paaiškėja, kas kūdikio tėvas. — Jis atrodė patenkintas, o ji žvelgė į jį susižavėjusi. Vis pagalvodavo, kažin kaip tie visi žmonės nuolat sugyvena jo galvoje, bet dabar pagaliau ėmė suprasti.

— Beje, kas kūdikio tėvas?

— Dar nesugalvojau.

Adriana nusijuokė iš jo atsakymo.

— Ji jau laukiasi, o tu dar nežinai, kas tėvas? Tai siaubinga.

— Ką aš tau galiu pasakyti? Tai šiuolaikiškas meilės romanas.

— Be galo.

— Tiesą sakant, man patinka tas posūkis, kurį tu vakar pasiūlei, nes jei aš sugalvočiau, kas jis, na, jeigu būtų pakankamai įtikinama ir žiūrovui miela, iš to galėtume išgauti nemažai medžiagos.

— Na, o jei Haris? — pasiūlė Adriana.

— Haris? — Bilis atrodė nustebęs, nes apie jį nebūtų net pagalvojęs. Haris buvo per aiškus, o kartu ir visai nekrintantis į akis. Jis buvo našlys, anksčiau susituokęs su geriausia Helenos drauge, ir tai buvo puikus pasiūlymas. Kol Džonas sėdės kalėjime iki gyvos galvos atlikdamas bausmę už dvi žmogžudystes, verta Heleną suvesti su kuo nors, už ko ji vėliau galėtų ištekėti. — Tai nuostabi mintis. — Aktorius, vaidinantis Harį, taip pat be galo apsidžiaugs. Jo vaidmuo gerokai apmenkęs jau keli mėnesiai, nuo pat jo partnerės mirties, o jis, tiesą sakant, labai geras aktorius. — Adriana, tu genijus!

— Taip, — žavingai nusišypsojo, — ir talentinga virėja, tiesa?

— Visiškai tiksliai, — jis pasilenkė plačiai šypsodamasis ir ją pabučiavo. Koks džiaugsmas būti su ja, kaip lengva. Jis buvo dėkingas už tai, kad ji nepavydėjo jam jo serialo, jam net susidarė įspūdis, kad šis jai patinka. — Ar gali įsivaizduoti save kada nors dirbančią tokioje laidoje kaip ši? — Jis visai neseniai ėmė apie tai galvoti, kai ji pasiūlė tiek naudingų dalykų.

— Niekada apie tai nepagalvojau. Aš per daug jaudinuosi dėl prievartavimų, nužudymų ir stichinių nelaimių realiame gyvenime. Tačiau muilo opera būtų tikras džiaugsmas. Ką, ar tu verbuoji naujus darbuotojus?

— Gali tekti, o ką? Ar tave domintų?

— Tu rimtai? — žiūrėjo į jį nustebusi, o jis linktelėjo. — Labai norėčiau.

— Aš irgi norėčiau, kad tu pas mus dirbtum. — Kaip būtų nuostabu, jeigu jis galėtų dirbti šalia jos. Tačiau jiems abiem dar tiek daug visko reikėjo apsvarstyti, ir ji gerai tai žinojo. Dabar ji baigė tvarkyti skyrybų dokumentus su advokatu, kurį Bilis jai buvo pasamdęs, o sausio mėnesį pagimdys kūdikį. Jau nutarė, kad išeis atostogų, tik žinių tarnyboje dar nepasakė. Bet gal, užuot grįžusi dirbti žinių redakcijoje, ji galėtų po motinystės atostogų pereiti pas Bilį. Tai, žinoma, buvo be galo intriguojanti idėja. Ir kuo daugiau galvojo apie tai, gurkšnodama Bilio išvirtą kapuciną, tuo labiau jai šis sumanymas patiko. Aišku, baisoka galvoti apie tai, kaip reikės suderinti darbą su asmeniniais santykiais, bet galbūt ir pavyks. Verta bent pagalvoti apie tai.

— Ar yra kas nors, ko tu negalėtum padaryti? — paklausė žavėdamasi, sėdėdama ant kėdutės ir jį stebėdama, galvodama, kaip būtų nuostabu kartu su juo dirbti.

— Taip, — atsakė su švelnia šypsena, pasilenkdamas ir švelniai pabučiuodamas ją į lūpas. — Aš negaliu pagimdyti kūdikio. O beje, kaip tu jautiesi? — Ji nesmagiai jautėsi klausinėjama apie sveikatą. Dar nebuvo pasiruošusi šnekėti su juo apie savo nėštumą, o jis nuo tos minutės, kai apie tai sužinojo, visuomet labai jausmingai apie tai kalbėjo. Tačiau aptarinėti tai jai vis dar atrodė keista. Tai buvo jos didžiausia tamsiausia paslaptis.

— Kuo geriausiai, — užtikrino jį. Sunku net patikėti, bet po skaudaus nuotykio Tahou ežere ji nepatyrė jokių ilgalaikių padarinių. Vos grįžusi apsilankė pas gydytoją, galiausiai jai iš rankos buvo išimtos siūlės, apibrozdinimai ir sumušimai praėjo, galvos sutrenkimas užgijo, kūdikis išliko sveikutėlis. Tai buvo stačiai neįtikėtina. Gydytojas vos įstengė tuo patikėti. Jo nuomone, tikriausiai Adriana nešiojanti stebėtinai atkaklų kūdikį. Tai išgirdęs Bilis lengviau atsiduso. Jis elgėsi taip, tarsi kūdikis būtų jo, ir kai apie šį šnekėdavo, visuomet paliesdavo jai pilvą.

— Ar tau nebaisu, Adriana? Na, turiu galvoje, kad laukiesi? Mane visuomet tai šiek tiek gąsdindavo. Tai taip keista. Tu pasimyli, ir ta mažulytė sėkla užauga mažu žmogučiu, tarsi tu būtum kažką prarijusi ar panašiai. Ir jis auga tavyje, auga, kol tu imi atrodyti tarsi tuoj sprogsi, o tada ateina sunkiausias metas. Jį reikia iš savęs išleisti. Tai irgi turėtų būti labai baisu. Psichologiškai, turiu omeny. Fiziškai kažkaip viskas susiklosto paprastai. Ir man, kaip vyrui, didžiausią įspūdį visuomet daro štai kas. Dieve, galvoju, jeigu būčiau jos vietoje, niekuomet daugiau šito nedaryčiau. Bet moteris, kuri ką tik pagimdė, po poros valandų tau sako, kad nebuvo taip jau baisu ir kad ji galėtų tai tučtuojau pakartoti. Man tai atrodo stačiai neįtikėtina. Ar tu taip nemanai?

— Taip, tikrai. Man irgi visa tai atrodo keistoka. Ypač dėl to, kad aš neturėjau su kuo visa šia patirtimi pasidalinti, tad dažniausiai ir jausdavausi taip, tarsi visa tai nė nevyksta. Tik dabar imu suvokti, kad ilgiau nebegaliu nekreipti į tai dėmesio, kad teks priimti kaip realybę. — Jis padavė jai dar vieną kapuciną, ir ji pamaišiusi ėmė laižyti garinto pieno putas, apibarstytas tarkuotu šokoladu. Jis tikrai daug geresnis kulinaras už ją.

— Ar tu jau jauti judesius? — Ji papurtė galvą. — Tai taip nuostabu. Gyvybė... — jis atsisėdo ir su meile į ją pažvelgė. — Tai stebuklas, tiesa? Kai žiūriu į berniukus, ir dabar dar galvoju, koks jie stebuklas, nors jie jau tokie dideli, susivėlusiais plaukais, praplyšusiais džinsų keliais, purvinais sportbačiais. Man jie tiesiog nuostabūs. — Iš dalies ji pamilo jį ir dėl šito. Jis buvo toks tikras, toks geras, toks nuoširdus, taip rimtai žiūrėjo į visa, kas iš tiesų svarbu, — draugystę ir meilę, ir šeimą, ir tiesą. Jai irgi buvo svarbios jo vertybės, visa, už ką jis guldė galvą. Kitaip nei Stiveno, kuris pabėgo išsigandęs kūdikio. Jis nieko niekam neketino pasiūlyti ir tuo buvo tikra priešingybė Biliui ir jo vertybėms. Ji ir dabar negalėjo patikėti, kad jai nusišypsojo laimė jį sutikti. Jis sudėjo jų puodelius į kriauklę ir staiga grįžtelėjo į ją su drovia šypsena, ir jų akys susitiko, ir ji pajuto, kaip ją prie jo traukia. Iš jo spinduliavo kažin koks magnetizmas, kuriam Adriana niekuomet neįstengdavo atsispirti.

— Klausk, — ji žinojo, kad jis nori kažko paklausti, ir jis nusijuokė dėl jos aiškiaregystės.

— Norėjau tavęs kai ko paklausti, bet nežinau, ar derėtų.

— Apie ką? Ar aš skaisti? Tiesą sakant, taip.

— Dėkui Dievui, — su palengvėjimu atsiduso. — Nekenčiu moterų, kurios nėra skaisčios.

— Ir aš.

Jis šyptelėjo.

— Tokiu atveju... gal norėtum čia nakvoti? Gali miegoti svečių kambaryje, jei tikrai nori.

Tai buvo kvaila, nes juk jos pačios namai tik per kiemą. Tačiau taip viliojo likti su juo. Jos būste taip vieniša, vienintelė lempa apšviečia kambarį. Juk kokia prasmė, sakydavo ji sau, pirkti baldus, jei ji vis viena parduos būstą. O Bilio svečių kambarys buvo tarsi šiltas jaukus prieglobstis, kaip ir jis pats, kur galima pasislėpti nuo nuožmaus pasaulio ir džiaugtis nuo jo sklindančia šiluma.

— Kvaila, tiesa? — paklausė ji droviai. — Tikriausiai man reikėtų eiti namo.

— Tiesiog pamaniau... — nuliūdo, — būsiu toks vienišas šį vakarą be berniukų. — Ji žinojo, kad bus, ir norėjo jį vienišą paguosti. — Galėtume pasispraginti kukurūzų ir pažiūrėti per televizorių senų filmų.

— Įkalbėjai, sutinku, — droviai jam šyptelėjo. Jai patiko būti su juo, tačiau jis dėjosi esąs rimtas, kai vėl paklausė:

— Gal gali man pasakyti, kas nulėmė tavo apsisprendimą? Kukurūzai ar seni filmai? Man įdomu rinkodaros požiūriu, reikėtų žinoti, jeigu kada nors dar norėčiau tave įkalbėti.

Ji nerūpestingai nusijuokė.

— Kukurūzai. Ir nemokami pusryčiai ryt ryte.

— O kas žadėjo pusryčius? — erzino ją dėdamasis, kad nesupranta, apie ką ji.

— Na, na, nesierzink, nes pagaminsiu tau lazanijos... su vanile.

— Kaip tik to ir bijojau. Vanilės skaistuolė, štai puikus pavadinimas kitam serialui... Arba bent vienai serijai... Kaip tu manai? — Jis pasisuko ir sustojo labai arti jos, o jiems einant į svetainę, ji labai tyliai jam atsakė:

— Manau, kad tu nuostabus.

Jis vėl ją apkabino ir švelniai pabučiavo į kaklą.

— Džiaugiuosi, kad tu taip manai... Man rodos, kad aš tave myliu... — Bet ji jau žinojo, kad myli jį. Ji žinojo tai jau kelias savaites, nuo tada, kai pabudo ligoninėje Trakyje ir jis pasakė jai, kad myli ją ir kūdikį. Buvo keista dabar kalbėti su juo apie kūdikį. Atrodė, kad jis daug daugiau už ją išmano apie nėštumus ir kūdikius. Tai guodė, ir ji vis labiau ėmė nuo jo priklausyti, ji mėgavosi ta mintimi, kad jis šalia. — Kaip manai, gal šį vakarą pažiūrėtume televizorių mano kambaryje? — paklausė. Miegamajame stovėjo didelis televizorius, ir jie su berniukais vakare suvirsdavo ant jo lovos ir žiūrėdavo. Keletą kartų, tais vakarais, kai pasilikdavo nakvoti svečių kambaryje, ji žiūrėjo su jais, bet dabar, jiems išskridus, viskas buvo kitaip, ir atrodė keistoka susikraustyti su juo į lovą, likti vienai su juo, bet teko pripažinti, jog jai tai patiko.

Ji įsitaisė, atsirėmė į pagalvėles ant lovos, jis spragtelėjo nuotolinio valdymo pultelį ir įjungė televizorių, o paskui išėjo iš kambario paspraginti kukurūzų, bet Adriana nėjo iš paskos. Sėdėjo ant lovos galvodama apie jį, apie tai, koks jis jai svarbus, kaip ją prie jo traukia. Buvo neįprasta jausti tokį seksualinį potraukį vyriškiui, kuris nebuvo jos vyras, jau esant penktą mėnesį nėščiai. Tačiau ji tai jautė. Jis ją labai traukė, tik ji nelabai žinojo, kaip jam tai parodyti.

— Kukurūzai! — paskelbė Bilis įeidamas po kelių minučių su dideliu metaliniu dubeniu iš virtuvės. Spraginti kukurūzai buvo dar karšti, su sviestu, pasūdyti tiek, kiek reikia.

— Nuostabu, — šyptelėjo, prisiglausdama prie jo, kai jis spragsėjo per kanalus su nuotolinio valdymo pulteliu, ieškodamas senų filmų kanalo. Rodė filmą su Keriu Grantu, ir Adriana pareikalavo jį palikti. — Dievinu šitą, — laiminga šypsojosi, kramsnodama spragėsius, o jis prisislinko arčiau jos ir švelniai pabučiavo.

— Ir aš, — tarė, ir kalbėjo rimtai. Ji buvo geriausias jo draugas, bet ne tik. Jis pajuto, kad negali liautis jos bučiavęs, kramsnojančios kukurūzus ir neva žiūrinčios filmą. Ji gulėjo atsilošusi į pagalves ant jo lovos, ir televizoriaus jai beveik nesimatė, bet tai menkai jai terūpėjo, ji nesipriešino bučiuojama ir atsakė tuo pačiu, joje pabudo aistra, kokios dar niekuomet nebuvo patyrusi, o kai jis jai sušnibždėjo: „Ar neužmiršai tabletės?“, ji nusijuokė ir vėl jį pabučiavo.

— Neužmiršau, — atsakė tyliai. Jie juokavo ir juokėsi, ir šmaikštavo, bet paskui abu surimtėjo, kai jų aistra ėmė juos įveikti, ir Kerio Granto meilės istorija užsimiršo. Jis nukėlė nuo lovos dubenėlį su kukurūzų spragėsiais ir užgesinęs šviesą vėl į ją atsigręžė. Ji buvo tokia graži, tokia viliojanti ir švelni. Tebevilkėjo tą plevenančią persikų spalvos suknelę, kurią dėvėjo lydėdama į oro uostą berniukus, ir jis lėtai ją atsagstė, o jos ieškančios rankos nuslydo po jo megztiniu. Jų lūpos susitiko ir vėl išsiskyrė, ir vėl susitiko, ir jis ėmė ryti ją bučiniais ir pagaliau jie nuogi gulėjo vienas kito glėbyje, ir jis užmiršo save ir bet kokį atsargumą, kai jie susijungė ir mylėjosi, ir jos kūnas aidėjo po jo rankomis, ir atrodė, jog jie ištisas valandas teikia vienas kitam ekstazę ir malonumą.

Nė vienas nežinojo, kiek praėjo laiko, kai jie pagaliau išsitiesė vienas šalia kito, vis dar bučiuodamiesi ir tamsoje šnibždėdamiesi.

— Kokia tu graži, — tarė jis, vėl lytėdamas rankomis jai veidą, lėtai pirštais nukeliaudamas žemyn. Jos toks žavingas kūnas, net ir dabar jis nesunkiai matė, kokia ji turėjo būti liekna ir lanksti, kai nebuvo nėščia. — Ar nieko tau nepadariau? — staiga išsigando, kad galėjo pakenkti jai ar kūdikiui. Trumpam buvo visai viską užmiršęs, bet ji tik nusišypsojo ir pabučiavo jam į kaklą ir lūpas, lytėdama rankomis jo galingą krūtinę. Su juo jautėsi laiminga, saugi ir nuo visko apsaugota.

— O tu nuostabus, — jos akys švytėjo meile jam, ir kai jis žvelgė į ją, jos užburtas, jo rankos užčiuopė švelnų jos pilvo apvalumą, ir ūmai ji susiraukė ir keistai į jį žvilgtelėjo. — Ar tu tai padarei?

— Ką?

— Aš nežinau... kažką... net nežinau, kas tai buvo... — ji pajuto tarsi spurdėjimą, iš pradžių pamanė, kad tai jo rankos, bet jos nė nesujudėjo, ir staiga abu vienu metu suprato, kas tai buvo. Pirmą kartą ji pajuto judant kūdikį. Tarsi kūdikis būtų atgijęs nuo jų mylėjimosi. Dabar tai buvo jo kūdikis, jų kūdikis, nes jis jo norėjo, nes jis mylėjo ją.

— Leisk ir man, — vėl uždėjo ant jos rankas, bet nieko nepajuto, o paskui akimirką jam pasirodė, tarsi ir suspurdėjo kažkas, bet tik vos vos, judesiai buvo dar tokie švelnūs, kad juos sunku buvo ir pajusti. Tad jis tik prisitraukė ją arčiau, jausdamas prie savęs jos pilvo iškilimą, o paskui suėmė rankomis jos papilnėjusias krūtis. Jis dievino ją tokią. Keista buvo pažinti ją tokios perėjimo būklės, tačiau tik tokią ją pažinojo ir jautėsi susijęs ir su kūdikiu, tarsi šis būtų jo. Kūdikis atrodė tokia esminė jos dalis, kad jis troško juo su ja dalintis.

Jis atsargiai užklojo ją paklodėmis, antklode, ir jie gulėjo sykiu, susiglaudę, šnibždėdamiesi, svajodami, kuždėdamiesi apie kūdikį.

— Kaip keista, — prisipažino jis, kažkur tolumoje girdėdamas prislopintą Kerio Granto balsą. Jie visai užmiršo ir kukurūzų spragėsius, ir filmą. — Jaučiu, tarsi kūdikis būtų mano dalis, nė nežinau... Jis pažadina man tiek pažįstamų jausmų, tiek prisiminimų, vėl visą tą jaudulį, kuris buvo prieš gimstant Adamui ir Tomiui... Pagaunu save galvojantį apie tai, kaip pirksiu lovelę, padėsiu tau įrengti kambarį, būsiu su tavimi, kai jis gims, o paskui turiu sau priminti neskubėti... juk jis ne mano... — ištarė apgailestaudamas. Bet jis troško, kad būtų jo. Nors ką tik pirmą sykį su ja mylėjosi, troško to neapsakomai.

— Aš buvau tokia sutrikusi, kol tavęs nesutikau. Tokia vieniša, — žiūrėjo į jį rimtai, sunerimusi dėl tikrų jo jausmų. — Tu iš tiesų nesibjauri manimi dėl to kūdikio? Kartais jaučiuosi tokia stora ir bjauri.

Jis tyliai nusijuokė gulėdamas lovoje, kuri dabar tapo jų.

— Na, mano meile, plona tu tapsi tik po to, kai jau visiškai sustorėsi. Tu išsipūsi kaip balionas, ir aš tavim žavėsiuosi. Tu būsi tokia apvalutė ir miela, ir mes taip džiaugsimės tuo kūdikiu.

— Kvailuti, — ji krūptelėjo pagalvojusi, kad išsipūs kaip koks balionas. Apie tai ji stengėsi negalvoti, laukė to su siaubu. Jos šlaunys jau dabar atrodė dukart storesnės, nei buvo prieš porą mėnesių, o krūtys pasidarė didžiulės, nors anksčiau buvo mažos. Ji buvo labai smulki, o ūmai jos krūtinė tapo tokia iškili. Visos tos permainos jai atrodė keistos ir nepažįstamos, bet sykiu ji su džiaugsmingu jauduliu galvojo apie kūdikį. Jai buvo sunku patikėti, kad Bilis irgi ne mažiau džiaugėsi. Tai, kad ji sutiko Bilį, buvo stebuklas, kuriuo sunku patikėti.

— Na, gal tai ir poetinis teisingumas, — šypsodamasis tarė jis, atsisėdo lovoje ir pažvelgė į ją. — Štai aš su moterimi, kuri puspenkto mėnesio laukiasi. Juk turėjau daugiau romanų su anoreksiškomis manekenėmis ir bulimiškomis aktorėmis, negu kas nors nusipelno per vieną gyvenimą. Ir štai staiga įsimyliu žydinčią ir pilną moterį, ir jau labai greitai tu, brangioji, nebegalėsi įžiūrėti nė savo sportbačių.

— Gąsdini mane. Gal yra kokių nors būdų, kurie leistų nepavirsti dirižabliu? — paklausė susirūpinusi, o jis vėl pasilenkė ir ją pabučiavo.

— Nėra absoliučiai jokių. Gavai nuostabią dovaną. Džiaukis ja.

— Tačiau ar tu mane vis viena mylėsi, kai aš taip išsipūsiu? — Šios dejonės pažįstamos kiekvienam vyrui, kurio žmona kada nors laukėsi.

— Žinoma, negi tu manęs nemylėtum, jeigu mano viduje būtų kūdikis?

Ji nusijuokė apie tai pagalvojusi, bet iš jo lūpų tai nuskambėjo taip natūraliai, kad staiga tai pasirodė ne taip jau ir baisu. Bilis mokėdavo juokais nuleisti viską, su Biliu viskas atrodė normalu, lengva ir paprasta.

— Aišku, mylėčiau, — nusišypsojo jam iš jaukios lovos.

— Tada tai ir atsako į mano klausimą, tiesa? Tu tokia graži nėščia. Gal tau reikėtų nerimauti dėl to, ar tu mane įstengsi sujaudinti, kai vėl tapsi plona. Nes juk matome, kaip tu mane veiki būdama tokia, — šelmiškai šyptelėjo, o ji prajuko. Ji visiškai jo nesidrovėjo, mylima taip, kaip niekada gyvenime. Ir dar nuostabiau buvo tai, kad ji taip pat jį mylėjo, labiau negu kada nors mylėjo ką kitą... net Stiveną. Stivenas niekuomet jai nebuvo toks geras, toks malonus nei toks išmintingas, nei toks jautrus jos poreikiams, jos nuogąstavimams bei nuotaikoms. Tuo ji nė kiek neabejojo. Jai labai pasisekė, nes Viljamas Tigpenas — retenybė. — Aistra varo mane iš proto, Adriana, — erzino jis, niurgzdamas ir dėdamasis, kad ją vėl atakuoja, tačiau švelniai.

— Ai, nekreipk dėmesio, — nusijuokė ji. — Kur mano spraginti kukurūzai?

— Neturi tu širdies, — vėl pasilenkė ir padavė jai dubenį. — Tik skrandį, — pabučiavo ją garsiai į užpakalį, o tada nuėjo atnešti Adrianai gaivinančio gėrimo, dar nėjai nepasakius žinodamas, kad ji ištroškusi.

— Tu skaitai mano mintis, tiesa?

— Tai parduodama su visu mano dorybių paketu. — Jis mirtinai troško vėl su ja mylėtis, bet bijojo, kad nebūtų per daug, kad nepakenktų kūdikiui. Jis buvo pasiruošęs parodyti kantrybę ir mylėtis su ja atsargiai dar puspenkto mėnesio. Tai atrodė nedidelė kaina už kūdikio stebuklą ir tą dovaną, kad ji pasiruošusi juo dalintis. Jis pasisėmė spragintų kukurūzų, pagarsino televizorių ir pažvelgė į ją. Jautėsi taip, tarsi jie dabar vienas kitam priklausė, tarsi jie buvo vienas, tarsi jie jau seniai būtų susituokę. Neįtikėtina, kad ji buvo ištekėjusi už kažko kito ir kad nešioja kito vyriškio kūdikį. Vyriškio, kuris niekuomet nenorėjo nei Adrianos, nei kūdikio.

Suskambo telefonas. Adriana jau buvo kone nugrimzdusi į miegą, prisiglaudusi prie jo, o jis tuo metu žiūrėjo televizorių ir retkarčiais žvilgtelėdavo į ją šiltai šypsodamasis, uždėjęs jai ant peties ranką. Tai buvo Tomis su Adamu, laimingai sugrįžę į Niujorką.

— Kaip skrydis?

— Nuostabus! — atsakė Tomis. Stiuardesė atnešė jam tris dešrainius. Bilis iš Los Andželo buvo užsakęs jiems specialų patiekalą. Jis visuomet taip darydavo, tai buvo tik vienas iš tų nedaugelio dalykų, kuriuos jis dėl jų darydavo. — Kaip Adriana? Ar ji su tavimi? — paklausė viltingai, o Bilis pažvelgęs į ją linktelėjo.

— Taip. Mes žiūrime televizorių, valgome spragintus kukurūzus ir labai jūsų ilgimės. Kai išvykote, čia taip liūdna. — Jis visuomet sąžiningai jiems pasakydavo, kaip jaučiasi. — Nežinau, kaip mes sulauksime Padėkos dienos. — Jis jau sakė mes, kai kalbėjo apie save ir Adrianą. Nė kiek neabejojo, kad tada jie tebebus kartu. Tik tuomet jau reikės pasakyti berniukams apie kūdikį. Jis paliks Adrianai nuspręsti, ką ji norės jiems pasakyti. Ir apie tai galvodamas, jis uždėjo ranką jai ant pilvo, norėdamas vėl pažiūrėti, ar pajus kūdikį. Dabar jautėsi ir savininkiškai, kai tapo jai toks artimas, kai pajuto, kad jųdviejų kūnai susijungė. Dar niekuomet nesijautė toks artimas jokiai moteriai.

Tomis padavė telefono ragelį Adamui, o šis papasakojo tėvui apie kažkokį filmą, kurį jie matė lėktuve. Istorija apie karą Vietname Biliui pasirodė gerokai sukrečianti, bet atrodė, kad Adamui ji patiko. Berniukas paprašė, kad jam leistų pašnekėti su Adriana, ir Bilis nesmarkiai ją kumštelėjo pridengdamas ranka ragelį.

— Mieloji, čia Adamas. Jis nori su tavimi pasikalbėti.

— Gerai, — mieguistai šypsodamasi ji paėmė ragelį, bet šnekėdama su juo stengėsi nutaisyti įprastą balsą. — Sveikas, Adamai. Kaip skrydis? Gal pastebėjai mielų mergaičių?

Adamas nusikvatojo. Adriana pirmoji suprato, kad jį ima dominti mergaitės, jis praleisdavo daug laiko vonioje dailindamas savo šukuoseną įvairiomis plaukų gražinimo priemonėmis.

— Tiesą sakant, viena sėdėjo tiesiai už mūsų.

— Ar pavyko gauti jos telefono numerį? — erzino Adriana, bet jis atsakė labai rimtai:

— Taip. Ji gyvena Konektikute, jos tėtis lakūnas.

— Blogai, kad tu nesusidomėjai ja... — jie abu nusijuokė, ir netrukus ji jau šnekėjosi su Tomiu, abiem pasakė, kaip be galo jų ilgisi. — Mudu su jūsų tėčiu sėdime čia šiandien liūdni ir vieniši. Net spraginti kukurūzai, ir tie ne tokie skanūs be jūsų.

— Labai ačiū, — Bilis apsimetė įsižeidęs, bet iš tiesų su malonumu klausėsi gyvo jų visų trijų pokalbio. Su jo vaikais ji elgėsi iš tiesų nuostabiai, ir jis niekuomet neužmirš, kad ji išgelbėjo Tomiui gyvybę, vos neprarasdama savosios ir savo kūdikio. Jis dar niekuomet iki tol nebuvo taip išsigandęs, kaip tada, kai išvydo jo kūnelį be gyvybės ženklų, o paskui jos... Sudrebėjo vien apie tai pagalvojęs.

Ji vėl padavė jam telefono ragelį, ir jis dar keletą minučių paplepėjo su berniukais, o paskui jau juos paleido, kad jie galėtų pabūti ir su motina. Toji nematė jų visą mėnesį ir Bilis suprato, kad ji nekantrauja juos apkabinti.

— Jie atrodo taip arti, o iš tiesų taip toli, — liūdnai tarė Adriana. Trys mėnesiai atrodė neišpasakytai ilgas laikas laukti, kol juos vėl pamatys, ir ji galvojo, kažin, kaip jis tai ištveria, ypač neturėdamas Kalifornijoje kitos šeimos. Juk jis nebuvo dar kartą susituokęs, neturėjo daugiau vaikų. Tačiau net ir tada tai būtų nesvarbu. Adamas su Tomiu buvo ypatingi ir unikalūs, ir ji žinojo, kaip jis jų ilgisi. — Iki Padėkos dienos dar taip toli.

— Dabar tu bent žinai, kaip tai atrodo, na, bent truputėlį, — tarė jis rimtai, vėl įlipdamas į lovą šalia jos ir išjungdamas televizorių. — Štai kodėl aš niekuomet nenorėjau daugiau vaikų, nenorėjau, kad kas nors vėl man tai padarytų. Kad juos iš manęs atimtų, atplėštų mane nuo jų. Nesvarbu, kokia Leslė padori, jie vis viena gyvena su ja, o su manimi praleidžia tik šešias savaites per metus, septynias, jei man pasiseka. Tai neteisinga.

— Suprantu, — pritarė švelniai, ir ji tikrai suprato. Ji gana gerai jį pažinojo ir suvokė, kaip tai turėtų jį skaudinti. O tada neraginama pasakė jau garsiau iš tamsos: — Aš niekada tau to nepadarysiu, Bili.

— Iš kur tu žinai? Niekada negali būti tokia tikra. Štai kad ir dabar — juk tu dar jautiesi įsipareigojusi Stivenui. Jei jis sugrįš kūdikiui gimus, kas mums bus? Tu iki šiol negali į tai atsakyti. — Jo balsas trumpam suskambėjo piktai ir sielvartingai, bet tik todėl, kad jis ją mylėjo, be to, ilgėjosi savo vaikų.

— Ne, ne, aš negaliu į tai atsakyti, bet niekada tavęs neįskaudinsiu. — Tai ji žinojo jau dabar. Ji nežinojo, ką darys, jeigu sugrįš Stivenas, ir Bilis buvo teisus, ji jautėsi įsipareigojusi vyrui. Tačiau dabar ji pajuto ir daug daugiau, ryšį su Biliu, tą sąsają, kuri gal atsirado, kai jie mylėjosi, o gal anksčiau, per keletą pastarųjų mėnesių, kai jie susidraugavo. Tačiau įvyko kažkas, kas juos susiejo, ir ji žinojo, kad niekuomet taip paprasčiausiai nenueitų jį palikusi... Neatimtų iš jo to, ką jis mylėjo. Ji tuo neabejojo... bent jau vylėsi, kad neabejoja. — Aš myliu tave, Bili, — tarė tyliai, galvodama apie jį, apie berniukus, apie kūdikį.

— Ir aš tave myliu, — sušnibždėjo jis jai, tegalvodamas tik apie ją, ir tada aistra jį nugalėjo, jis švelniai rankomis perbėgo jai per kūną, ji vėl užsidegė aistra jam ir jie vėl mylėjosi. Tai buvo ilga laiminga naktis, ir kai jie pabudo kitą rytą, jų kūnai tebebuvo susipynę.

Ji pramerkė vieną akį ir džiugiai krūptelėjo jį išvydusi. Trumpam pasirodė, kad ji sapnuoja. Tačiau tai buvo ne sapnas, jis tebemiegojo ir vos girdimai knarkė. Po kelių minučių, kai ji pasirąžė, perkeldama ant savęs jo kojų svorį, jis pabudo.

— Ar tai tu? — mieguistai sugriaudėjo. — O gal aš numiriau ir nuėjau į dangų? — palaimingai nusišypsojo, užmerkęs akis prieš rytmečio saulę.

— Tai aš. Bet ar čia tu? — laiminga sušnibždėjo. Tai buvo gražiausia jos gyvenimo naktis, tobulas medaus mėnuo, nepaisant jos nėštumo.

— O čia aš... ar tu dar skaisti? — erzino jis, o ji šypsojosi.

— Turbūt jau nebe.

— Gerai. Tikėkimės, kad nepastosi.

— Nesijaudink, aš juk nepamiršau tabletės. — Juodu kikeno ir glaudėsi vienas prie kito, gulėdami greta sujauktoje lovoje, kurioje ką tik miegojo.

— Ak, kaip man palengvėjo, tai išgirdus... Ar tu pagaminsi man lazanijos pusryčiams? — jis pasirąžė ir išsišiepė, o ji linktelėjo.

— Su vanile.

— Puiku. Kaip tik tokią aš ir mėgstu. — O tada jis apsivertė ant pilvo ir pakėlęs galvą pabučiavo ją į lūpas. — Bet aš sugalvojau geriau. Tu dar pagulėk, o aš pagaminsiu tau pusryčius. Ko norėtum, vaflių ar blynų?

— Argi aš neturėčiau laikytis kokios nors dietos? — pasijuto kalta. Jie nieko daugiau nedarė, tik visą laiką valgė, bet ji, tiesą sakant, nebuvo stora, viskas suėjo į jos pilvą. Atrodė, kad viską susiurbia kūdikis.

— Galėsi jaudintis dėl to vėliau. Na, kas tau suteiktų daugiausia malonumo?

— Tu. — Ir ji jam tą pademonstravo prieš pusryčius, nepaprastai jį pradžiugindama. Tik po gerų poros valandų jie vėl ėmė šnekėti apie pusryčius. Šį sykį jis pagamino plaktos kiaušinienės su kumpiu ir išvirė stiprios garuojančios kavos. Vienodais šilkiniais chalatais, kurie abu buvo Bilio, jie sėdėjo virtuvėje, valgė pusryčius ir skaitė sekmadienio laikraštį.

— Tobulas sekmadienio rytas, — pranešė ji, o jis jai šyptelėjo, skaitydamas pramogų skirsnį.

— Sutinku su tavim. Visiškai tobulas rytas.

Paskui jie nusiprausė po dušu, apsirengė ir išvyko pasivažinėti jos MG, kurį Biliui patiko vairuoti. Jie sustojo Malibu ir ilgokai vaikštinėjo paplūdimyje, o saulei leidžiantis lėtai sugrįžo namo, nuleidę automobilio stogą, savo veidais jausdami vėją. Jie atrodė laimingi, atsipalaidavę, jauni, regis, jiems priklausė visas pasaulis. Sustojo apsipirkti prekybos centre, kur kažkada susitiko, o paskui grįžę pas Bilį gamino vakarienę. Prieš valgant jis pripylė jiems abiem šampano, norėdamas atšvęsti jų sąjungą.

— Už dviejų širdžių sąjungą... ir už ateinančią trečiąją, — šypsojosi sakydamas tostą, o tada ją pabučiavo. — Aš tave myliu, mieloji, — jie vėl pasibučiavo. Paskui tyliai vakarojo namuose vėl žiūrėdami televizorių, tada ji subruzdo eiti namo. Nebenorėjo jam daugiau įkyrėti, juk pagaliau turi savo būstą, bet jis nenorėjo nė girdėti apie jos išėjimą. Jis siūlė pergabenti bent kai kuriuos jos daiktus ateinančią savaitę. Jis tiesiog nesuprato, kodėl ji turėtų lindėti slegiančiai tuščiame savo būste, ir ji jam pritarė. Jos namai iš tiesų nebeviliojo, ypač dabar, kai ji gali būti su juo, o nieko daugiau ji ir nenorėjo.

Kitą dieną jis nuvežė ją į darbą ir sutarė parvežti ją namo po šeštos valandos žinių laidos, o paskui nuvežti prieš vėlyvąsias žinias. Ir kai Zelda išvydo ją besišypsančią prie rašomojo stalo, suprato, kad jai kažkas nutiko. Tačiau nenorėjo įkyrėti. Ji tik spėjo ir laiminga nuskubėjo koridoriumi, laiminga dėl Adrianos. O kai jis užsuko vidurdienį, Zelda jau tiksliai žinojo, kas jis, ir beveik galėjo atspėti, kas nutiko.

— Tiko! — spinduliavo Bilis.

— Kas tiko? — Zoologijos sode meška užpuolė vaiką, tas vos nenumirė, ir Adriana bandė apsispręsti, kurią juostos dalį parodyti, bet vis vien nudžiugo, kai kilstelėjusi galvą išvydo jo plačią šypseną. — Kas tiko? — pasitikslino jau švelniau. Visą rytą plušėjo nepakeldama galvos, bet, regis, visa maudėsi laimės ir palaimos ūkuose.

— Tavo mintis. Apie tai, kad kūdikio tėvas Haris. Tinka kuo puikiausiai. Visi filmo dalyviai patenkinti, ypač režisierius. Džordžas Orbenas — tikra Dievo dovana, su juo taip lengva dirbti. Visi patenkinti, kad jis gaus daugiau vaidinti. Tu genijus!

— Į sveikatą, pone Tigpenai, džiaugiuosi, kad tinka, — šypsojosi. Vis dar vylėsi, kad kada nors jo pasiūlymas dirbti sykiu taps realybe ir ji galės dirbti su jo filmu, o ne žinių tarnyboje.

— Ar galėsi išlįsti priešpiečių? — paklausė viltingai, bet ji papurtė galvą. Per daug visko buvo įvykę: meška zoologijos sode, prieš valandą žiauriai nužudytas policininkas, Venesueloje atsistatydino vyriausybė.

— Turbūt nepavyks ištrūkti anksčiau nei po šeštos valandos žinių. — Jis linktelėjo, pabučiavo ją, išnyko, o po pusvalandžio grįžo su didžiuliu mėsainiu, indeliu sriubos ir vaisių salotomis.

— Valgyk. Tau bus į sveikatą.

— Taip, sere. — O tada pašnibždomis: — Aš tave myliu, — dar tyliau. Akies krašteliu pastebėjo nepritarimą sekretorės veide ir tik tada suprato, ką padariusi. Jos sekretorė nė nežinojo, kad Adriana išsiskyrė su Stivenu, o štai ji bučiuoja kažkokį vyriškį. Pajuto keletą susidomėjusių žvilgsnių, žinojo, kad jų bus vis daugiau, kai žmonės ims pastebėti, jog ji nėščia.

— Kas čia toks? — paklausė vienas redaktorių tiesiai, kai Bilis išėjo.

— Jo vardas Haris, — tarstelėjo paslaptingai. — Prieš keletą mėnesių palaidojo žmoną, — ji perfrazavo naują jo muilo operos siužetą, bet, suprantama, niekas to nežinojo. — Žmona buvo geriausia Helenos draugė... — Redaktorius pakėlė antakius, papurtė galvą ir vėl ėmėsi darbo, o Adriana grįžo prie savojo. Ir kai jis grįžtelėjo į ją išeidamas, išvydo, kad ji šypsosi.

DVIDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Pralėkė rugsėjis, kupinas sunkaus darbo, laimingų naktų ir palaimingų savaitgalių. Mėnesiui baigiantis žmonės ėmė įtarinėti, kad ji laukiasi. Jos nėštumo jau buvo šeštas mėnuo, kad ir kokius laisvus vilkėjo drabužius, jau buvo nesunku susigaudyti, kad po jais dar kažko esama. Ji dar nepaprašė motinystės atostogų ir buvo nutarusi dirbti iki pat galo. Atostogų paprašys po kūdikio gimimo, taip atrodė paprasčiau.

— Jei pasiimsiu atostogų prieš, tai numirsiu iš nuobodulio, — paaiškino ji Biliui, ir jis nesiginčijo. Tiesiog manė, kad kol gydytoja sako, kad Adrianos sveikata gera, ji gali daryti, ką nori. Jis ir vėl jai užsiminė, jog turėtų pagalvoti apie darbą kartu su juo kūdikiui gimus, galbūt net gruodžio mėnesį paduoti savo prašymą žinių tarnybai.

Jie dažnai kur nors eidavo, į ramius restoranus, kur galėjo atsipūsti, kaip Ivy ir Chianti ar Bistro Garden, o kartais ir į triukšmingesnius, tokius kaip Mortotis, Chasen’s ir, savaime suprantama, Spago. Bent porą kartų per savaitę jie šnekėdavo su berniukais, tie irgi laikėsi puikiai. O Bilio serialo vertinimai buvo geresni negu kada nors. Viskas klostėsi sklandžiai, ir Bilis vis jai primindavo, kad kai kitą sykį eis pas gydytoją, jis norėtų eiti kartu. Dabar tai jau buvo ir jo kūdikis, nesvarbu, kieno tie genai, jie gana dažnai mylėdavosi ir tapo labai artimi, ir kažkaip jam atrodė, kad tėvas turėtų būti jis, ir Adriana niekuomet to neneigdavo.

Iš Stiveno ji nieko negirdėjo jau nuo birželio, o iš jo advokato — nuo liepos, tačiau dėl to nesijaudino. Ji darė prielaidą, kad ištuoka dar neužbaigta, bet apie tai beveik negalvojo. Ji buvo per daug užsiėmusi darbe ir per daug laiminga su Biliu. O savo būste nenakvojo nuo rugpjūčio, nuo tos nakties, kai išvyko berniukai.

Tačiau jos advokato skambutis spalį iš pradžių ją vis dėlto nustebino. Jis skambino pasakyti, kad Stivenas nori pasiūlyti butą parduoti. Ji šito tikėjosi, bet vis tiek krūptelėjo. Buvo malonu žinoti, kad ji turi kur gyventi, turi savo namus, nors ten ir nebūdavo.

— Jie nori įsitikinti, kad jūsų ten nebus, kai butą apžiūrinės pirkėjai, — tarė advokatas.

— Puiku, — šaltai atsakė.

— Dar jie pageidauja, kad atiduotumėte savo raktą nekilnojamojo turto agentui ir viską paliktumėte sutvarkiusi.

— Tai nesudėtinga. Ar jūs informuotas, kad Stivenas pasiėmė visus iki vieno baldus su savimi? Aš teturiu lovą bei savo drabužius spintose, vieną kilimą ir kėdutę virtuvėje. Tad pasistengsiu viską kuo puikiausiai sutvarkyti. — Kad ir kaip nyku visa tai buvo, ji negalėjo nepajusti, kaip kartu ir juokinga.

— Ir jūs nenusipirkote naujų baldų? — nustebo advokatas. Buvo užmiršusi jam tai paminėti anksčiau. O Stiveno advokatas jam šito nepasakė, bet jis įtarė, kad liko dar daug kitų dalykų, kurių anas jam neperdavė. Kaip ir tai, kodėl Stivenas atsisako savo kūdikio, kodėl jis nutraukia santuoką su šia moterimi, kuri ir protinga, ir padori.

— Ne, naujų baldų aš nepirkau. Butas tuščias.

— Tada gali neatrodyti gerai. Jie tikriausiai tikisi, kad jūs įsigijote naujų baldų.

— Stivenui reikėjo pagalvoti apie tai, kai tuštino butą. Aš neketinu įsigyti naujų baldų vien tam, kad jam būtų patogiau man jį iš panosės parduoti.

— Ar jus domintų, ponia Taunsend, nupirkti iš jo jam priklausančią buto dalį?

— Ne, nedomintų. O net jei ir domintų, to padaryti aš neišgalėčiau. — Advokatas pasakė jai, kiek Stivenas pageidauja gauti už butą, ir jai tai pasirodė per daug. Tačiau jeigu jis tiek gaus, jai priklausys pusė, tad ji nesiruošė ginčytis. — Kaip skyrybų reikalai? — atsargiai paklausė. Jai tai vis dar buvo opi tema.

— Viskas po truputį juda, — jis sudvejojo, o paskui nusprendė paklausti, tegul jos vyras ir nenorėjo to žinoti: — O kaip nėštumas?

— Puikiai. Ar Stiveno advokatas apie tai klausė?

— Ne, neklausė, — atsakė apgailestaudamas, ir ji tik linktelėjo.

— Ką dar mums reikia aptarti?

— Tai viskas. Tik dėl buto. Tad mes toliau tarsimės su agentais, o jums pranešime, kas tuo užsiims. Kaip greitai jūs galėtumėte sutvarkyti butą rodymui?

Trumpai apie tai pagalvojo, paskui trūktelėjo pečiais.

— Kad ir rytoj. — Nieko jame nereikėjo daryti. Net jos spintos buvo gana tvarkingos, ypač dabar, pusę jos daiktų pernešus į kitą butų komplekso pusę, Bilio svečių kambario spintą.

— Tuomet mes su jumis susisieksime. — Ji padėkojo jam ir jie padėjo ragelius, tačiau ji tebebuvo liūdna, kai Bilis užsuko jos norėdamas parvežti namo po šeštos valandos žinių. Dabar jis dažnai tai darydavo. O žmonės šnekėjo. Jie jį pažinojo, jie smalsavo, ką visa tai galėtų reikšti, o ji ir toliau niekam nieko neaiškino apie savo nėštumą. Kai viena moteris, kurios Adriana nemėgo, paklausė, ji pažvelgė anai tiesiai į akis ir pareiškė nesilaukianti.

— Ar šiandien kažkas įvyko? — Bilis pajuto, kokia jos nuotaika, kai važiavo namo. Vakarienei buvo nupirkęs šviežių krabų.

— Ne kažin kas, — sumelavo. Ji vis dar buvo suirzusi po to pokalbio telefonu su advokatu.

— Tu kažkokia nuščiuvusi.

— O tu, savo nelaimei, per daug sumanus, — pasilenkė ir jį pabučiavo. — Šiandien skambino mano advokatas.

— Na, ir kas vyksta? — jis trumpam sunerimo.

— Stivenas parduoda butą.

— Na, negi tu dėl to jaudiniesi? — susiraukė žvilgtelėjęs į ją jiems tebevažiuojant namo. Jis paprastai nemėgo šnekėti apie Stiveną. Adrianai irgi ne itin patiko klausytis prisiminimų apie Leslę.

— Šiek tiek. Malonu žinoti, kad turiu savo namus, nors juose beveik nebūnu.

— Kodėl? Koks skirtumas?

— Kas, jeigu aš tau įkyrėsiu, jei mes susipyksime ar... nežinau, ką mes darysime, kai Padėkos dienai atvyks berniukai? — Nors ji abejojo, ar jos butas iki to laiko jau bus parduotas.

— Mes jiems pasakysime, kad mylime vienas kitą, kad turėsime kūdikį, kad mes sykiu gyvename, štai ką mes jiems pasakysime. Nieko čia ypatingo.

Ji liūdnai jam šyptelėjo.

— Tu per ilgai rašei muilo operas. Gal tau tai ir atrodo normalu, bet daugeliui žmonių tikrai taip nepasirodys, greičiausiai Adamui su Tomiu irgi. Be to, jei čia gyvensiu visą laiką, gal jie nutars, kad užimu jų vietą, ir nenorės manęs. — Ji galvojo apie tai visą dieną ir dėl to nervinosi.

— Tai ką tu siūlai? Nori gyventi atskirai? — Jis atrodė ne itin laimingas.

— Ne, tai skamba gana kvailai. Aš tiesiog sakau, jog manęs nežavi mintis, kad jis parduoda namus. Tiesiog buvo malonu juos turėti.

— Kiek jis už tą butą nori? — Ji pasakė ir jis švilptelėjo. — Tai tikrai labai daug, bet bent jau tu gausi pusę, kaip suprantu, jeigu jis už tiek parduos. Gal bus geriau turėti tuos pinigus banke negu butą, kuriame negyveni ir kuris tik dunkso tuščias.

Ji atsiduso, linktelėjo pritardama išmintingam jo požiūriui.

— Tu tikriausiai teisus, nieko čia tokio. Tiesiog teks prisitaikyti, tik tiek. Kaip jau ne sykį teko, nuo birželio. Tačiau įvyko ir daugybė nuostabių permainų.

— Ar jis nori su tavimi pasikalbėti? — ramiai paklausė Bilis, kai jie privažiavo savo automobilių stovėjimo vietą. Važiavo jo medinuku. Bet ji papurtė galvą. Kalbėtis su ja Stivenas nenorėjo.

Tačiau kitą rytą ji paskambino Stivenui į darbą. Ji pažino sekretorės balsą ir mandagiai paprašė sujungti su vyru.

— Atsiprašau, ponas Taunsendas šiuo metu negali atsiliepti. Jis susirinkime.

— Gal galėtumėte pranešti, kad aš skambinu, — nenusileido ji.

— Nesu tikra, ar galiu jį trukdyti.

— Prašau, pabandykite, — paragino ji vis labiau suirzdama. Jis aiškiai buvo pasakęs savo sekretorei, kad jeigu skambins jo žmona, jokiomis aplinkybėmis jos nesujungti, o Adriana tikrai to nenusipelnė.

Sekretorė išsijungė, bet po poros minučių jos balsas vėl pasigirdo ragelyje. Tiek laiko tikrai negalėjo pakakti kam nors ką nors pasakyti, ji tiesiog apsimetinėjo.

— Atsiprašau, ponas Taunsendas visą dieną bus užsiėmęs, bet aš mielai perduosiu jūsų žinutę.

Pasakyk jam, kad kristų negyvas, vos susivaldė nerėžusi į ragelį. Mintyse sukosi ir kitokių palinkėjimų, bet ji susitvardė nė vieno jų balsu neištarusi.

— Tiesiog perduokite jam, kad aš skambinau dėl buto, — pradėjo ji sakyti, tačiau paskui nusprendė, kad paliks jam žinią kaip reikiant, — ir dėl kūdikio. — Bomba nukrito, stojo tyla. — Nuoširdžiai jums dėkoju.

— Nedelsdama jam perduosiu, — skubiai atsakė sekretorė, tarsi jis iki šiol to nežinotų. Tačiau Adriana suprato, kad Stivenui bus šlykštu gauti šią žinutę. Jeigu jo sekretorė žinos, anksčiau ar vėliau žmonės ims šnekėti.

Tačiau jis nepaskambino. Po pusvalandžio paskambino jo advokatas. Stivenas susirado jį per septynias minutes. Taigi jo advokatas bandė susisiekti su jos advokatu, bet negalėjo prisiskambinti. Tad jis pats susuko Adrianai, kad galėtų nedelsdamas vėl susisiekti su Stivenu ir išsklaidyti savo kliento nuogąstavimus.

— Ar yra kokių nors nesusipratimų, ponia Taunsend? Kaip suprantu, šį rytą skambinote savo... ponui Taunsendui.

— Taip, tiesa, norėjau su juo pasišnekėti. — Apimta įniršio, ji norėjo paklausti Stiveną, kodėl jis taip su ja elgiasi, kodėl jis atima viską, kas buvo jų, kodėl jis atsisakė jų kūdikio. Dabar, kai jis jau judėjo, kai buvo gyvas, kai ji jį juto, kai matė tą iškilimą, kurį kūdikis padarė jos kūne, ji dar menkiau įstengė suprasti, kaip šis žmogus galėjo juos abu atstumti. Tai atrodė labai nesuvokiama, ir ji norėjo apie tai su juo pasišnekėti. Jos nuoskauda buvo nė kiek nesusijusi su tuo, kaip ji mylėjo Bilį. Taip, mylėjo. Tačiau Stivenas yra kūdikio tėvas.

— Gal malonėtumėte man pasakyti, kodėl jam skambinote? — stengėsi šnekėti su ja maloniai. Matyti, kad Stiveno nurodymai buvo griežti.

— Ne, nemalonėčiau. Tai asmeniška.

— Man labai gaila, — jis pritilo, ir Adriana dar sykį viską skaudžiai suvokė.

— Jis su manimi nešnekės, tiesa?

Jis nenorėjo sakyti tiesiai, tačiau tai, kad jis kalbėjo užuolankomis, jau buvo gana aiškus atsakymas.

— Jam atrodo, kad jums abiem tai būtų paprasčiausiai per sunku, ypač turint galvoje aplinkybes. — Jis bijojo, kad ji susinervins ir bandys jėga primesti jam kūdikį. Jis nė nenumanė, kad ji gyvena su vyriškiu, kuris ją nuoširdžiai myli, kuris nori jos kūdikio. O Stivenas niekuomet neįstengtų to suprasti.

— Gal yra kokių nesklandumų dėl nėštumo? Tokių, kurie būtų susiję su ponu Taunsendu, nors jis teisiškai atsisako vaiko? — Ji norėjo liepti jam užsičiaupti, nebekartoti tų teisinių įmantrybių ir elgtis su ja kaip su žmogumi. Liūdniausia, kad jis kaip tik taip ir stengėsi elgtis.

— Tiekto, nesijaudinkite. Pasakykite jam tai užmiršti. — Kaip tik to jis ir norėjo. Advokatui jis buvo prisipažinęs, kad nori ją visiškai užmiršti, bet šis niekuomet nebūtų jai šito persakęs.

Padėjo ragelį ir pasijuto dar labiau prislėgta tą popietę, o Bilis tai pajuto. Svarstė, kad gal vis dar dėl buto, nors jam tai ir atrodė kvaila. Jis nė neįsivaizdavo, kad ji bandė paskambinti Stivenui tiesiog norėdama su juo pasišnekėti, net ne tam, kad jis apsigalvotų, o tiesiog norėdama paklausti, kodėl jis jos nemyli, kodėl jis atsisakė pripažinti jųdviejų kūdikį. Juk turėtų būti dar kažkokia priežastis, ne vien sunki vaikystė. Tačiau Biliui to sakyti ji nenorėjo, žinojo, kad užduos jam širdį. Ji tik tylutėliai sėdėjo svetainėje, o po vakarienės pasiūlė paskambinti berniukams. Šnekėdama su jais visuomet pralinksmėdavo. Kitą dieną jos advokatas paskambino ir pasakė nekilnojamojo turto agento, kuris rodys butą, pavardę.

Tą savaitgalį juodu su Biliu buvo išvykę, tad pirmadienį ji jautėsi šiek tiek geriau. Butas jau nebeatrodė toks skaudus klausimas, ji suprato, kad jai nereikia savo vienos namų. Ji buvo visiškai laiminga gyvendama su Biliu. O buto, kuriame ji gyveno su Stivenu, tikrai nebuvo prasmės laikytis.

Jie buvo nuvažiavę paviešėti pas Bilio bičiulius Palm Biče, aktorių, kuris jaunystėje vaidino šiame seriale, o paskui filmavosi keliuose nemenko pasisekimo sulaukusiuose filmuose. Tai buvo įdomus žmogus, turintis šeimą, o jo žmona Adrianai nuoširdžiai patiko. Savaitgalį praleido nuostabiai. Draugai smarkiai erzino Bilį dėl kūdikio, mat manė, kad kūdikis jo, ir jų visiškai nenustebino, kad juodu nesusituokę. Tačiau kūdikio idėja juos visus sužavėjo, ir Dženet, aktoriaus žmona, Adrianą nepaprastai įkvėpė kalbėdama apie nėštumo „stebuklus“. Kartais Adriana nebūdavo tikra, kad ji iš viso ištrauks iki galo, o kitomis dienomis ji tarsi visai užmiršdavo, kad laukiasi. Tai, atrodė, priklausė nuo dienos ir nuotaikos, nuo to, kas dar įvykdavo. Tačiau, kaip priminė jai Dženet, tikslas juk buvo kelio gale, jis juk ne sustorėjusios šlaunys, kurios paskui suplonėja, o kūdikis, didžiausias stebuklas. Jie abu grįžo po savaitgalio atsigavę, džiaugsmingai susijaudinę dėl kūdikio. Bilis išsitraukė knygas, kurių buvo jai nupirkęs, tik jie jų niekada nevartė, ir perskaitė jai visokiausių dalykų, kurie būtų ją išgąsdinę, jei ne nuostabi jos nuotaika. Pagaliau jie mylėjosi, ir tai buvo dar geriau už visa kita.

Kitą rytą jai vėl paskambino jos advokatas ir nustebino pranešdamas, kad atsirado buto pirkėjas ir Stivenas nori priimti pasiūlymą, kuris gal tik dešimčia tūkstančių skyrėsi nuo jo prašomos kainos. Adriana sunkiai tegalėjo patikėti.

— Taip greitai?

— Mes irgi nustebome, pirkėjas nori užbaigti sandorį per trisdešimt dienų, jeigu jūs su tuo sutiksite. Manėme, gal jums bus šiek tiek per greitai. — Tačiau staiga jai tapo visiškai tas pats. Tada jau bus lapkritis, ir atvažiuos berniukai švęsti Padėkos dienos, o Bilis primygtinai prašė jos ir tada likti su juo. Jis jau pasiūlė kada nors per kelis ateinančius mėnesius paversti kambarį kūdikio kambarėliu, kas ją gerokai nustebino. — Kaip jūs žiūrite į tai, kad butas bus parduotas per trisdešimt dienų? — tiesiai paklausė advokatas.

— Teigiamai. — Jis nustebo tai išgirdęs.

— O kaip dėl kainos? — Ji trumpai patylėjo, bet tik todėl, kad mintimis atsisveikino su butu ir su Stivenu.

— Kaina gera.

— Jūs sutinkate?

— Taip. — Dieve. Greičiau, greičiau, greičiau.

— Šiandien po pietų atsiųsiu jums dokumentus. Galėsite juos pasirašyti ir aš išsiųsiu juos atgal jūsų vyro advokatui.

— Puiku.

O kai tuos dokumentus atsiuntė, buvo labai keista išvysti į ją žvelgiantį Stiveno parašą. Ji jau taip seniai nebuvo mačiusi nieko, kas jo, kad išvydusi jo rašyseną pasijuto lyg būtų nusviesta į praeitį. Tačiau nieko daugiau nebuvo, jokio raštelio, jokio laiško, nieko pažymėta ant formų. Jis visiškai pasitraukė iš jos gyvenimo, ketino taip ir likti, nesvarbu, kokių tam prireiktų pastangų. Tarsi bijotų jos, tik niekaip nesuprato kodėl. Jo elgesys atrodė toks neprotingas, bet gal pagaliau tai jau ir nesvarbu.

Tą vakarą parodė popierius Biliui, ir jis patvirtino, kad viskas tarsi ir gerai, tik pateikė porą pasiūlymų dėl indėlio sąlygų, kaip jį geriau tvarkyti. Pasiūlė jai dėl to pasikalbėti su skyrybų advokatu, įspėjo ją nežiopsoti ir žiūrėti, kad jai tektų jos pajamų už butą dalis. Tada paklausė ją to, kas jam jau senokai rūpėjo, bet nenorėjo užkliudyti šios temos, nes nujautė, kad tai gali ją sunervinti.

— O kaip dėl sutuoktinės pašalpos? Ar jis tau ką nors pasiūlė? O alimentai kūdikiui išlaikyti?

— Aš nieko neprašiau, — tylutėliai atsakė. — Aš juk gaunu atlyginimą. O jis man jau pasakė, kad kūdikio nepadės išlaikyti. Jis juk atsisako tėvystės teisių dar prieš šiam gimstant. — Ji nervinosi apie tai kalbėdama. — Aš nieko iš jo nenoriu. — Jeigu jis nenorėjo jos, nenorėjo kūdikio, tada ji nenori jo pinigų. Tačiau Biliui atrodė, kad gal jos jausmai ir kilnūs, bet kvailoki.

— O jeigu tu susirgtum? Jei tau kas nors atsitiktų? — klausinėjo švelniai.

— Turiu draudimą, — tarė trūkteldama pečiais. Bet tada jis atsigręžė jau aiškiai įpykęs.

— Kodėl tu tą vaikiną taip lengvai paleidi, Adriana? Negi tu jį dar vis myli? Juk jis tave išdavė. Juk jis skolingas tau, skolingas vaikui. — Bet kai išvydo, kaip ji papurtė galvą ir ištiesė rankas jį apkabinti, jam nupuolė širdis.

— Tu žinai, kad aš jo nebemyliu. Bet juk buvau už jo ištekėjusi. Jis buvo mano vyras... teoriškai jis dar tebėra... ir, — ji kone užspringo žodžiais, sakydama tai po visko, ką Bilis dėl jos padarė, bet juk tai buvo tiesa, — jis kūdikio tėvas. — Nenorėjo jo skaudinti, bet tai buvo tiesa ir jai šį tą reiškė. Bilis žinojo.

— O tau tai daug reiškia, tiesa?

Ji pažvelgė žemyn į savo rankas, o tada vėl pakėlė akis į jį, linktelėjo ir negarsiai tarė:

— Taip, reiškia. Ne tiek daug, bet šiek tiek. Tai juk jo vaikas, Bili. Kas, jeigu jis kada nors atsitokės? Jis juk turi teisę į kažką... bent jo dalį... aš nenoriu užtrenkti jam visų durų, jeigu kada nors jis to panorėtų.

— Nepanašu, kad šis vyras galėtų to panorėti, — lygiai taip pat tyliai atsakė Bilis. Jis nenorėjo su ja ginčytis, ir kai jis šitaip jos klausė, ėmė svarstyti, ar yra kokia prasmė jam bandyti varžytis su Stivenu. Bilis nenorėjo likti įskaudintas. Bet jis nenorėjo ir prarasti Adrianos, prarasti kūdikio. — Manau, kad tu tik sapnuose gali tikėtis, kad jis kada nors sugrįš. Man atrodo, kad jis aiškiai parodė savo požiūrį.

— Bet jis gali apsigalvoti.

— Ar tu nori, kad jis apsigalvotų, Adriana? Negi tu nori, kad jis grįžtų?

Jis žvelgė jai tiesiai į akis, ji papurtė galvą. Bilis ja patikėjo. Ir, daugiau nieko nebesakydamas, priglaudė ją prie savęs.

— Aš mirsiu, jei kada nors tave prarasiu. — Ji tai žinojo, ji irgi mirtų, jeigu prarastų jį. Ir vis dėlto... ją tebepersekiojo Stiveno vaiduoklis...

— Aš irgi nenoriu tavęs prarasti.

— Neprarasi, — ir nusišypsojo. Laikydamas ją apglėbęs pajuto, kaip jam įspyrė kūdikis.

— Ačiū tau už tai, kad tu man toks geras.

— Nekvailiok, — jis vėl ją pabučiavo, o paskui jie sėdėjo kartu, bet jų pokalbis sukėlė jam nerimą. Jis žinojo, kokia tvirta jos ištikimybė, ir nors ji jį ir mylėjo, jai vis dar buvo svarbu tai, kad iš tiesų Stivenas yra kūdikio tėvas. Ir Bilis žinojo, kad niekaip daugiau jis negali savęs apsaugoti. Jam telieka ją mylėti ir rizikuoti.

DVIDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Butas buvo parduotas greitai ir paprastai, pirmąją lapkričio savaitę sandoris buvo baigtas, tad ji su Biliu supakavo jos daiktus ir pernešė juos per kiemą pas jį. Reikalas buvo daug paprastesnis ir sukėlė gerokai mažiau jaudulio, negu ji baiminosi. Nebuvo likę nieko, ko reikėtų laikytis, dėl ko reikėtų graudintis. Stivenas pasiėmė visa tai su savimi prieš penkis mėnesius. Net ir albumą su jų tuoktuvių fotografijomis. Adriana pasvarstydavo, ką jis su juo padarė, o paskui nusprendė, kad tikriausiai išmetė. Keista. Viskas taip iki galo išnyko, neliko nė menkiausio pėdsako, tarsi to niekuomet nebūtų buvę. Ji bandė paaiškinti tai Biliui, kraustydama likusius savo daiktus į jo svečių kambarį.

— Tarsi aš niekuomet ir nebūčiau už jo ištekėjusi. Jaučiuosi taip, tarsi nė nebūčiau jo pažinojusi. — Tačiau kartu, Bilis žinojo, ji vis dar jautėsi be galo įsipareigojusi Stivenui.

— Gal tu jo ir nepažinojai. Juk kartais pasitaiko tokių žmonių. — Bet tik džiūgavo, kad Adriana neatrodė per smarkiai prislėgta. Pastaruoju metu ji greitai pavargdavo, tačiau šiaip ir toliau jautėsi neblogai. Ji jau laukėsi septintas mėnuo, jie abu džiugiai jaudinosi dėl to, kad per Padėkos dieną jų aplankyti atskris berniukai. Vaikai turėjo pasirodyti po poros savaičių. Tačiau savaitę prieš ji dar turėjo vykti pas gydytoją. Šįkart Bilis vyko sykiu su ja. Jis jau keli mėnesiai norėjo nueiti sykiu, bet kai ji eidavo, tai paprastai arba vykdavo kokia krizė filmavimo aikštelėje, arba reikėdavo dalyvauti susitikime su vyresnybe. Bet šį sykį jis pasakė sekretorei, kad dviem valandoms išvyks, kad ir kas atsitiktų, ir nuvežė Adrianą pas gydytoją. Netrukus po to, kai ji sutiko Bilį, ėmė lankytis pas gydytoją moterį, kurią jai rekomendavo keletas draugų ir kuri Adrianai, kaip jis suprato, patiko. Ją išvydęs Bilis suprato kodėl. Džeinė Bergman buvo išmintinga ir tiesi, visą šį procesą laikė normaliu ir natūraliu, ji juos abu užtikrino, kad viskas rodo, jog gimdymas turėtų būti normalus ir lengvas. Jos netrikdė nė tas faktas, kad jie gyveno sykiu nevedę. Viena iš priežasčių, kodėl Adriana nuėjo pas kitą gydytoją, buvo tai, kad ankstesnis jos gydytojas žinojo apie Stiveną ir jam tiesiog būtų kilę per daug klausimų. Ši moteris nė neįsivaizdavo, kad kūdikis ne Bilio, o kažkieno kito. Ji leido Biliui paklausyti, kaip plaka jo širdutė, ir šis apsalo išgirdęs.

— Krebžda tarsi žiurkėnas, — rimtai pranešė Bilis, klausydamas kūdikio širdies plakimo.

— Kurgi, geresnio palyginimo nesugalvosi, — prajuko Adriana. Tačiau Bilis neišpasakytai susijaudino tą krebždėjimą išgirdęs, jaudino jį ir jos vaizdas, tokios pažeidžiamos su didžiuliu pilvu. Daktarė Bergman pasakė, kad kūdikis pakankamai didelis, ir rekomendavo jiems Lamazės užsiėmimus. Abiem teko apie juos girdėti, bet Adriana tiksliai nežinojo, kas ten vyksta, o nuo to meto, kai Bilis lankė tuos užsiėmimus su Lesle, jau buvo praėję aštuoneri metai.

— Manyčiau, kad turėtų praversti, — maloniai patarė gydytoja. Ji buvo maždaug Bilio amžiaus ir jam pasirodė be galo išmananti, jis net nudžiugo atvykęs. Ji jam tikrai patiko. Jis taip ir pasakė Adrianai pakeliui atgal į televiziją.

— O, kad aš galėčiau gimdyti namuose, — ilgesingai tarė Adriana, žvelgdama pro langą.

— Dieve, — suvaitojo Bilis, — nė nešnekėk taip.

— Kodėl? — ji jau kone maldavo, vaikiškai, ir tai jį nervino. — Būtų kur kas maloniau.

— Ir kur kas pavojingiau. Elkis kaip pridera, klausyk gydytojos Bergman, o iškart po berniukų vizito mes pradėsime lankyti Lamazės užsiėmimus. — Tada iki kūdikio gimimo jiems dar liktų mėnuo. Tačiau pastaruoju metu jis pastebėjo, kad Adriana ėmė smarkiai nervintis. Septynis mėnesius jai pavyko to išvengti, net apsimesti, jog ji visai nesilaukia, bet staiga visa tai ėmė taip grėsmingai artėti, kad jai teko pažvelgti tiesiai į akis. Ji nuolat Bilį klausinėdavo apie tai, kaip gimė berniukai, ėmė skaityti knygas. Bilis įtarė, jog ji bijo skausmo ir galimų komplikacijų. O jam tas kūdikis ėmė atrodyti milžiniškas.

— Aš tave myliu, — priminė jis, palikdamas ją koridoriuje prie žinių tarnybos.

— Sveikas, Hari! — skubėdamas pro šalį šūktelėjo vienas iš redaktorių. Bilis nustebęs pažiūrėjo į Adrianą.

— Kas tas Haris?

Ji ėmė juoktis, prisiminusi istoriją, kurią sukūrė prieš keletą mėnesių, kai tie buvo ją prispaudę.

— Tu. Aš jiems pasakiau, kad tu Haris, našlys, o tavo žmona buvo viena iš geriausių Helenos draugių... — ji rimtu veidu papasakojo jam muilo operos siužetą ir griausmingai nusikvatojo.

— Tu nepakenčiama. Na, eik dirbti ir liaukis jaudintis dėl kūdikio.

— Argi aš jaudinuosi? — bandė išsisukti ji, bet Bilis žinojo, kad, nepaisant jos šnekų, ji jaudinasi, ir negalėjo jos dėl to nė kaltinti. Juk laukiantis jai dar teko išgyventi ir stresą dėl skyrybų.

— Pasimatysim vėliau, mieloji, — vėl ją pabučiavo ir nuskubėjo dirbti, pažadėjęs paimti ją po vakaro žinių ir nusivesti kur nors pavakarieniauti.

Jie nuėjo į Le Chardonnay, kur nepaprastai skaniai pavalgė ir jaukiai leido vakarą. Bilis buvo ką tik laimėjęs dar vieną apdovanojimą už televizijos serialą, apie tai daug rašė spauda, ir jo nuotaika buvo kuo puikiausia. Adriana juo didžiavosi, bet jis tvirtino, kad be jos nebūtų to pasiekęs.

— Tavo beprotiškos idėjos padeda išlaikyti gerus vertinimus. — Ji buvo pasufleravusi jam nemažai gana drąsių siužeto posūkių filmui, ir Bilis tebesitikėjo, kad ji galės ateiti pas jį dirbti po motinystės atostogų. Kaip tik jie apie tai kalbėjo ir juokėsi, o prie gretimo stalo atsisėdo pora. Ir Bilis net nesuprato, kas įvyko, bet staiga Adriana į juos žiūrėdama mirtinai išbalo. Ji žvelgė į vyriškį, tarsi būtų išvydusi vaiduoklį, o tas ją pastebėjęs gerokai išsigando. Paskui nusigręžė ir toliau šnekučiavosi su moterimi, su kuria buvo atėjęs. Ji buvo jauna, grakšti, patraukli, atrodė sportiška. Tik nebuvo tokia graži kaip Adriana, nors ir keleriais metais jaunesnė. Tačiau Bilis nežiūrėjo į tą kitą merginą, jis per stalą žvelgė į Adrianą. Tada grįžtelėjęs suprato, kas tas vyriškis šalia jų. Stivenas.

Ji toliau į jį tebežiūrėjo, paskui neištarusi nė žodžio Biliui pasilenkė pasišnekėti su Stivenu.

— Stivenai, — ji siektelėjo jo stalelio link, tarsi norėdama atkreipti jo dėmesį, tačiau tik mergina grįžtelėjo į ją, nustebusi, ko Adriana nori. Stivenas nusisuko, dėdamasis, kad kviečia padavėją. — Stivenai... — dar aiškiau ištarė jo vardą, ir mergina sutriko, nebežinodama, ar šypsotis, ar atsitraukti, Adrianos veido išraiška buvo tokia nenusakoma, tokia sielvartinga, ir ji atrodė tokia labai nėščia.

Tarsi supratęs, kad nebepavyks išsisukti, Stivenas atsistodamas grubiai tarė merginai:

— Eime, aptarnavimas čia pasibaisėtinas. — Jis jau pakilo ir buvo pusiaukelėj prie durų, kai mergina vėl prašneko, žiūrėdama į Adrianą sutrikusi, ir tarsi atsiprašinėdama teįstengė ištarti:

— Turbūt jis jūsų neišgirdo.

— Ne, jis mane išgirdo, — tarė Adriana išbalusi it kreida, nutirpusiomis rankomis. — Jis mane kuo puikiausiai išgirdo. — O aptarnavimas restorane buvo nepriekaištingas.

— Apgailestauju, — mergina linktelėjo ir nėrė jam įkandin, ir Adriana išvydo, kaip ji šneka su juo, tačiau Stivenas truktelėjo ją iš tarpdurio ir jie išnyko, o ji liko sėdėti visa drebėdama. Bilis apmokėjo sąskaitą taip pat įgavęs pelenų spalvą. Jis neištarė nė žodžio, ir kai jie išėjo į vėsų nakties gaivumą, Adriana pagaliau atgavo kvapą. Jai buvo bloga po nuostabios vakarienės. Išėję į gatvę dar spėjo pamatyti, kaip Stivenas su mergina nuvažiuoja savo Porsche.

— Kam tu su juo šnekėjai? — paklausė Bilis, kai jie įlipo į jo medinuką. — Kam tu dar erziniesi? — atrodė susinervinęs, ir ji atsisuko į jį įniršusi. Ji neketino ginčytis nei su juo, nei su kuo nors kitu. Stivenas savo nusiteikimą parodė kuo aiškiausiai, jeigu dar nebuvo iki šiol to parodęs.

— Nemačiau jo penkis mėnesius, o buvau ištekėjusi už jo dvejus su puse metų. Ar keista, kad noriu jam ką nors pasakyti?

— Turint galvoje, kaip jis su tavimi elgėsi, taip, keista, ar tau taip neatrodo? O gal tu ketinai jam padėkoti už visus tuos nuostabius dalykus, kuriuos jis dėl tavęs pastaruoju metu padarė? — Tiesą sakant, Bilis ėmė pavyduliauti ir nekentė savęs, kad dėl to triukšmauja. Tačiau jis negalėjo ištverti tos išraiškos jos akyse, to sielvarto jos veide, kai ji ištiesė į jį rankas. Jis nekentė Stiveno už tai, kad ją įskaudino. Jis troško, kad šis žmogus visiems laikams išnyktų iš jos gyvenimo.

— Nesityčiok iš manęs, — pravirko ji. Sėdėjo mašinoje pamėkliškai išblyškusi, trindama pilvą. Net kūdikis susinervino. Jis smarkiai spardėsi, todėl ji norėjo tik grįžti namo ir atsigulti, užmiršti Stiveną, bet žinojo neįstengsianti. — Jis į mane nė nepažiūrėjo.

— Adriana, — ištarė Bilis sukandęs dantis, — šis vyras yra tikras pašlemėkas. Kiek tau reikia laiko susitaikyti su šia mintimi? Metų? Penkerių? Dešimties? Tu tebelauki, kol jis sugrįš ir apibers tave su kūdikiu rožėmis. O aš tau ir toliau tvirtinu, kad jis šito nepadarys. Negi jis šį vakarą tau dar neaiškiai parodė? Juk jis tau nė žodžio nepratarė, tik pakilo ir išėjo. Tai tikrai ne tas žmogus, kuris nors kiek jaudinasi dėl tavęs ar kūdikio. — Be to, Bilis įtarė, kad anas niekuomet dėl jos ir nesijaudino, tik to nepasakė.

— Kaip jis gali šitaip elgtis? Kaip jis gali nieko nejausti savo vaikui? Jis tik slopina savo jausmus, bet anksčiau ar vėliau jam teks juos pripažinti.

— Vienintelė, kuriai teks kai ką pripažinti, esi tu. O jis jau išnyko, mažyte, užmiršk jį.

Ji neatsakė ir visą kelią toliau jie važiavo tylėdami, bet kai grįžo namo, vėl ėmė ginčytis, ir Adriana ašarodama nuėjo miegoti į svečių kambarį, o kitą rytą, kai jie susitiko virtuvėje pusryčių, ji buvo nuščiuvusi. Bilis nepasakė nė žodžio. Šį sykį jis leido jai pačiai pasigaminti pusryčius, o paskui pagaliau pakėlė akis nuo sporto puslapio ir pažvelgė į ją.

— Ko tu konkrečiai iš jo tikiesi? Kodėl man nepaaiškini, kad aš suprasčiau kartą ir visiems laikams, ko tu iš jo nori? — Ir kam jam derėtų pasiruošti šiose varžybose.

— Iš Stiveno? — Jis linktelėjo. — Aš nežinau. Tikiuosi, jog jis pripažins faktą, kad mes turime kūdikį. Jis net nežino, ko atsisako. Galiu susitaikyti su tuo, kad jis skiriasi su manimi, nes mano, kad aš jį išdaviau. Tačiau aš negaliu susitaikyti su tuo, kad jis atsuka nugarą savo paties vaikui. Kada nors jis šito gailėsis.

— Žinoma, gailėsis. Tačiau tai kaina, kurią jam teks sumokėti. O gal jis niekada nesusiprotės. Ir kaip tu gali tvirtinti, kad tu jį išdavei? Kaip tu jį apgavai? Ar tyčia pastojai?

— Visiškai ne. — Ji atrodė įžeista. Tai buvo klausimas, kurio Bilis iki tol neuždavė, nors apie tai galvojo. Jis svarstydavo, kad gal todėl ji jaučiasi tokia kalta. — Aš žinojau, kokia stipri jo nuostata, ir visuomet stengiausi saugotis.

— Taip ir maniau. — Jis kone nusišypsojo, jis ją labai mylėjo ir nekentė jų ginčų, bet jie, jei ir susiginčydavo, tai visuomet dėl vieno ir to paties. Stiveno. — Bet juk galima paklausti. Tęsk. Tai ko tu iš jo nori? — Jis iš tiesų norėjo žinoti. Dėl savęs ir dėl jos. Jiems reikėjo tai išsiaiškinti.

— Aš tenoriu, kad jis pripažintų kūdikį, kad prisipažintų, jog jis jo, kad kažkaip reaguotų į tą faktą. Juk jis pabėgo nuo jo iš pat pradžių. Noriu, kad jis išvystų vaiką ir pasakytų, gerai, suprantu, jis mano, bet aš tikrai jo nenoriu... arba, taip, aš klydau, aš myliu savo kūdikį. Tačiau nenoriu, kad jis pabėgtų nuo manęs amžiams, nes manau, kad jis kada nors sugrįš ir gailėsis, ir panorės susigrąžinti mus, o tada sujauks mano gyvenimą, ir kūdikio, ir tavo, ir savo, ir nesvarbu, ką aš daryčiau, visuomet jausiuosi kalta. Man reikia jaustis nuo jo laisvai, visiškai laisvai, kad galėčiau toliau gyventi savo gyvenimą. O norint išsilaisvinti reikia, kad jis kalbėtų tiesiai, kad jis bent kalbėtų, paaiškintų man, kodėl jis tai daro. Juk jam neužteko padorumo net pasikalbėti su manimi nuo tada, kai išsikraustė iš buto. — Ji pirmą kartą suformulavo visa tai taip aiškiai, ir Bilis suprato. Ji vis dar iki galo negalėjo patikėti, kad jis pasitraukė visiems laikams, ji norėjo iš jo tiesioginio patvirtinimo, kad jis supranta, ko atsisako, ir tikrai to atsisako. Taip, Bilis tai suprato, tik jam neatrodė, kad ji tokio patvirtinimo sulauks. Stivenas tiesiog kitoks žmogus, ir jis tai jai jau parodė tiek per paskutinius penketą mėnesių, tiek vakar vakare. Jis pabėgs, jis išsiskirs su ja per advokatus, jis atsisakys kūdikio jo net neišvydęs. Toks jau šis žmogus buvo, ir jai tiesiog reikės su tuo susitaikyti.

— Tiesiog man neatrodo, kad tu sulauksi iš jo daugiau, negu jau sulaukei. Jis paprasčiausiai negali tiesiai pažvelgti į visą šią situaciją.

— Iš kur tu žinai?

— Iš to, kaip jis elgėsi vakar vakare. Ar šitam vyriškiui užteks drąsos pažvelgti tau į akis? Jis juk kone išbėgo pro duris, kažin kur palikęs savo merginą.

— Ar tai buvo jo mergina? — ji susidomėjo, o jis suirzo.

— Iš kur, po velnių, aš galiu žinoti?

— Ji atrodė tokia jauna, — tarė susimąsčiusi, o jis suvaitojo.

— Tu irgi atrodai jauna, nes ir esi jauna. Todėl liaukis, koks dabar skirtumas? Svarbiausia yra tai, kad tau teks jį užmiršti, Adriana. Štai kas svarbiausia.

— O jeigu jis vėliau sugrįš? — Dėl šito ji jaudinosi labiausiai. Neabejojo, kad kai pagimdys kūdikį, Stivenas vėl sugrįš į jos gyvenimą.

— Kai taip atsitiks, tada ir nuspręsi, ką daryti.

— Tačiau kūdikis turi teisę...

— Žinau, žinau, — jis trinktelėjo kumščiu į virtuvės stalą, o ji pašoko. — Kūdikis turi teisę į savo biologinį tėvą, tiesa? Jau girdėjau. Tačiau kas, jeigu jo ar jos „biologinis tėvas“ asilas? Kas tada? Gal paprasčiau būtų tiesiog nebesukti dėl to galvos?

— O jei Leslė tau būtų pasakiusi, kad nori tave palikti, būdama girta? Ar tu nesijaustum turintis išgirsti, ką ji apie tai mano išsiblaiviusi?

— Gal. Kodėl taip klausi?

— Nes man atrodo, kad Stivenas buvo girtas iš baimės nuo tos dienos, kai aš jam pasakiau, kad laukiuosi. Ir vos tik jis nusiramins, liausis panikuoti, išsiblaivys, į tai ims žiūrėti kitaip.

— Nebūtinai. Gal jis ir iš tiesų negali pakęsti vaikų. Gal tau tik reikėjo atidžiau jo klausytis. Gal jis kaip tik tai ir nori pasakyti.

— Aš tik noriu, kad jis patvirtintų suprantantis, ką daro.

— Gal jis ir nesupranta. Tai ar tu dėl to dabar liausies gyvenusi savo gyvenimą? — Ir dar labiau jam rūpėjo, ar dėl to ji nenorės gyventi ir jųdviejų su Biliu gyvenimo? Tačiau taip pat jis žinojo, kad nėra lengva paprasčiausiai užmiršti vyrą, kurio kūdikį ji nešiojo, su kuriuo buvo susituokusi pustrečių metų iki tada, kai ėmė lauktis šio kūdikio.

— Tu manai, kad aš kvailė, nes man rūpi, tiesa?

— Ne, — atsiduso jis atsilošdamas į kėdės atlošą, sėdėdamas prie virtuvės stalo. — Man tik atrodo, kad tu veltui gaišti laiką. Tiesiog užmiršk jį.

— Jaučiuosi taip, tarsi kažką iš jo vogčiau, — paaiškino ji, vėl atkreipdama jo dėmesį. — Aš atimu iš jo kūdikį ir atiduodu jį tau, nes tu jo nori. Bet o kas, jeigu kada nors jis sugrįš ir pasakys, ei, jis mano, atiduok jį man... Kas tada? — Gal ji ir teisingai sako, bet Biliui vis viena neatrodė, kad kada nors Stivenas apsigalvos ir panorės jos bei kūdikio. Jis buvo kvailys šitaip elgdamasis, bet Bilis nuoširdžiai tikėjo, kad jis neapsigalvos.

— Mums teks tiesiog palaukti ir pažiūrėti, mes juk niekur neketiname dingti. Nesiruošiame su kūdikiu persikraustyti į Afriką. — Ne, bet jie darėsi vis artimesni vienas kitam, ir jis tai žinojo. Bilis jau jautėsi taip, tarsi tas vaikas būtų jo, ir tam tikra prasme suvokė, kad Adriana stengiasi apsaugoti jį nuo įskaudinimo, o Stiveną — nuo klaidos, dėl kurios jis gailėsis visą likusį savo gyvenimą. — Tu negali jaustis už visus atsakinga. Tegu kiekvienas iš mūsų priima savo sprendimą, o jeigu nuspręsime blogai, tai jau ne tavo bėda. — Tada jis mostelėjo į ją. — Aš tave myliu... Noriu kūdikio... O jeigu jis sugrįš staiga apsigalvojęs, mums tiesiog reikės su tuo susitaikyti. Na, ir kas blogiausia gali atsitikti? Jis gaus teisę aplankyti kūdikį? Ir kas čia tokio siaubingo? Juk tai ne pasaulio pabaiga. — Bet tada, pažvelgęs į ją, jis suvirpėjo iš siaubo. — O gal tu pati grįši pas jį? — paklausė jis ir sulaikęs kvapą laukė atsakymo. Ji papurtė galvą, tačiau vis dar šiek tiek abejodama.

— Nemanau.

Jis pasijuto taip, tarsi tučtuojau apalps, kai ji tai ištarė.

— Ką tu čia šneki, nežinai?

— Sakau, ne. Tačiau viskas priklausytų nuo aplinkybių, nuo daugelio dalykų... Bili, aš jo nebemyliu, jeigu tu šito klausi. Aš myliu tave. Bet juk galvoti reikia ne tik apie mus — juk yra kūdikis.

— Tai negi tu grįžtum pas vyrą, kurio nemyli, vien dėl vaiko?

— Abejoju. — Tačiau prisiekti, kad negrįš, ji negalėjo.

Tada jis pakilo ir nuėjo nuo stalo. Paskui sekė kelios sunkios dienos, kol jie abu apsiramino. Bet pagaliau susitaikė, sudarė paliaubas ir praleido savaitgalį lovoje, kalbėdamiesi ir mylėdamiesi, stengdamiesi išsiaiškinti savo pozicijas. Ji tik norėjo įsitikinti, kad Stivenas neapsigalvos ir nepanorės kūdikio. Jai atrodė, kad jis turėtų bent pamatyti vaiką, kai šis gims. Biliui ši mintis nepatiko, bet jis buvo pasirengęs su tuo sutikti. Po Stiveno pasirodymo aną vakarą jam atrodė menkai tikėtina, kad jis ateitų pažiūrėti kūdikio.

— O tada ar tu už manęs ištekėsi? — rimtai paklausė jis ir ji suspindo iš džiaugsmo.

— Taip. Jei tu dar manęs norėsi. — Bet ji nenorėjo sakyti berniukams apie jų ketinimus tuoktis, kol tiek daug trukdžių dar nepašalinta iš kelio, kol dar nesutvarkyti tėvystės teisių atsisakymo bei santuokos nutraukimo dokumentai, kol jie dar nebuvo tikri, kaip apsispręs Stivenas. Biliui vis viena atrodė, kad tokios malonės buvęs jos vyras nenusipelnė, bet jis buvo pasiryžęs neprieštarauti Adrianai. Jis džiaugėsi galvodamas apie tai, kad pagaliau jie susituoks.

— Kaip manai, gal berniukams tai nepatiks? — jaudinosi Adriana. Ji ėmė nerimauti dėl absoliučiai visko, bet gydytoja sakė, kad šioje stadijoje nerimo galima tikėtis. Ji jaudinosi dėl gimdymo, skausmo, kūdikio sveikatos, dėl visų tų įprastų dalykų, dėl kurių nerimauja moterys. Bilis žinojo ir tai, kad papildomos įtampos įnešė skyrybos, buto pardavimas. Iki šiol Adriana laikėsi puikiai, o dabar pradėjo eiti iš proto dėl kiekvienos smulkmenos. Nujautė, kad šis jos maniakiškas troškimas būti teisingai su Stivenu tebuvo viso šio jaudinimosi proceso dalis.

Kai atvažiavo Adamas su Tomiu, ji pasijuto dar labiau negu visada įsitempusi. Baiminosi, kad berniukai nusimins sužinoję apie kūdikį. Tačiau nusprendė, kad elgsis su jais sąžiningai. Jie, suprantama, labai nustebo išvydę jos pilvą, kai juodu su Biliu atvyko jų pasitikti į oro uostą.

— Oho, — tarė Tomis, apimtas pagarbios baimės. — Kas nutiko?

— Neklausinėk tokių dalykų, — subarė Adamas.

— Aš turėsiu kūdikį, — paaiškino Adriana, visai be reikalo, nes tiek jau buvo akivaizdu netgi Tomiui.

— Ar jis tėčio? — pasiteiravo jis, ir Adamas jam įspyrė.

— Ne, ne tėčio, — paaiškino ji, kai jie sėdėjo jaukioje virtuvėje, gerdami karštą šokoladą. — Jis mano vyro. Tačiau mes vis viena skiriamės. Tiesą sakant... — ji nusprendė pasakyti jiems viską, ir Bilis jai jau buvo sakęs, kad padės, — dėl to jis mane ir paliko. Nes jis nenorėjo kūdikio. Taigi mes skiriamės, o jis atsisako visų teisių į kūdikį. — Ji pasakė tai labai paprastai, berniukai atrodė sukrėsti, ypač Adamas.

— Koks siaubas!

— Visai ne, — dalykiškai paaiškino Tomis. — Jeigu ji nebūtų išsiskyrusi, tai nebūtų keliavusi su tėčiu, vadinasi, nebūtų manęs išgelbėjusi prie Tahou ežero praėjusią vasarą.

— Tai tiesa, — nusijuokė Adriana. Jie mokėjo kažkaip paprastai praktiškai viską paaiškinti.

— Kada gims kūdikis? — norėjo žinoti Adamas.

— Sausio mėnesį, po septynių savaičių.

— Tai gana greitai. — Adamas jos labai gailėjo. — Kur tu gyvensi? Savo bute?

Bet šį sykį įsikišo jų tėvas.

— Ne, čia, su mumis... su manimi. — Jis nusišypsojo. — Mes įkurdinsime kūdikį svečių kambaryje.

— Ar jūs susituoksite? — su viltimi žvelgė Tomis, Adamas irgi neatrodė ketinantis prieštarauti tokiai galimybei.

— Gal kiek vėliau, — paaiškino Bilis, — kol kas ne. Dar reikia daug ką išspręsti.

— Tai bent, — Tomis buvo aiškiai patenkintas, o Adamas pasilenkė ir ją apkabino. Jis pasibaisėjo istorija apie tai, kaip vyras paliko ją, o vėliau prasitarė tėvui, kad, jo nuomone, šis turėtų vesti Adrianą, kol kūdikis dar negimė.

— Aš turėsiu tai galvoje, sūnau, — o tada rimtai paaiškino: — Aš norėčiau. Bet mums reikia sulaukti, kol bus oficialiai užregistruotos jos skyrybos.

— Kada tai įvyks?

— Gana greitai. Mes jums pranešime, kas vyksta.

Naujienos vaikus užvirto tarsi kokia lavina, tačiau kitą rytą jau vėl viskas atrodė lyg niekur nieko. Televizorius įjungtas, visur išmėtyti drabužiai, berniukai striksi po namus, o Bilis virtuvėje gamina pusryčius. Jie vėl buvo tarsi laiminga eilinė šeima. Tomis jai pasakė, jog tikisi, kad kūdikis būsiąs berniukas, nes mergaitės labai paikos, o Adamas tik nusišypsojo ir patvirtino, kad jie mylės mažylį nepriklausomai nuo jo lyties. Jo švelnumas Adrianą kone pravirkdė. Kai jie trumpam išėjo su tėvu, ji aptvarkė butą, o jie grįždami parnešė jai didžiulę puokštę gėlių.

Juodu su Biliu paruošė vaikams Padėkos dienos vakarienę, ir jiems visiems tai buvo nuostabi šventė. Vienintelis šios laimingos dienos debesis buvo Bilio nugirstas Adrianos pokalbis su motina.

— Ne, viskas jam gerai, — ką tik ištarė ji, — jam teko su reikalais išvykti į Londoną. — O tada išvydo Bilio veidą. Kai padėjo ragelį, Bilis užspaudė ją virtuvėje. Jų Padėkos dienos vakarienė jau buvo baigta, berniukai miegojo savo miegamajame.

— Kas čia buvo? — Tačiau jis žinojo ir jai nepasakius. Ji melavo motinai apie Stiveną.

— Nenoriu jos nervinti. Niekas mano šeimoje niekuomet nebuvo išsiskyręs, o juk šventė, dėl Dievo meilės.

— Jo nėra jau šeši mėnesiai, Adriana. Turėjai pakankamai laiko jai pasakyti. — O paskui jam dingtelėjo ir kita: — Ar tu jai pasakei apie kūdikį? — Kai ji papurtė galvą, jis atsisėdo ant kėdės ir pažvelgė į ją. — Kokį tu čia žaidi žaidimą? Kodėl bandai jį apsaugoti?

— Aš nebandau jo apsaugoti. — Jos akyse vėl pasirodė ašaros. — Aš tiesiog nenoriu su ja to aptarinėti. Iš pradžių aš jai nepasakiau, nes maniau, jog jis grįš, o dabar jau taip įklimpau, kad nebetrokštu daugiau įtampos. Jie visada man tokie negailestingi. Pasakysiu jai vėliau. — Jos akys buvo sklidinos ašarų, ir jai tikrai buvo sunku Biliui paaiškinti, kokie sudėtingi kartais būna jos santykiai su šeima.

— Kada tu jiems pasakysi? Po to, kai gims trečias mūsų vaikas? Ar kai kūdikis baigs aukštąją? Gal reikėtų jai bent kokią menką užuominą pametėti iki tol?

— Ką, tavo manymu, turiu jai pasakyti? Mes niekada nebuvome artimos. Nenoriu su ja apie tai kalbėti.

— Tiesiog galėtum jai pasakyti, kad turėsi kūdikį.

— Kodėl? — Bet net ir pati žinojo, koks kvailas jos klausimas.

— Ko tu lauki? — Jis žiūrėjo tiesiai jai į akis ir staiga Adriana išsigando. Jis atrodė įskaudintas ir piktas. — Ar tu lauki, kad jis grįš, tada tau iš viso nereikės jiems nieko sakyti? — Jis pataikė kaip pirštu į dangų ir pats tai žinojo.

— Gal iš pradžių ir laukiau, bet dabar viskas velniškai komplikavosi. Nuo ko man pradėti viską aiškinti?

— Anksčiau ar vėliau tau teks... — Na, nebent, aišku, Stivenas grįžtų, bet jis nenorėjo vėl visko pradėti iš naujo. — Na, tai tavo gyvenimas, tavo tėvai. Aš tiesiog nesuprantu, ką tu darai.

— Kartais ir aš pati nesuprantu, — prisipažino ji jam. — Atleisk, Bili, viskas taip susipainiojo, kai jis išėjo, ir aš niekam nesakiau. Iš pradžių man buvo per daug gėda, paskui jau tapo vėlu, o dabar — tiesiog absurdiška. Po velnių, juk pusė žmonių darbe mano, kad aš apgaudinėju savo vyrą. — Ji jam nusišypsojo, ir jis prisitraukė ją arčiau.

— Kartais tu mane varai iš proto, bet gal dėl to aš tave ir myliu.

— Ir todėl Haris myli Heleną, kuri buvo geriausia kažkieno draugė... — ji ėmė juoktis, o jis sušėrė jai virtuviniu rankšluosčiu, padėjęs paskutinę lėkštę.

— Liaukis! Tai jau ima skambėti tarsi užkalbėjimai.

— Atleisk, Bili... kartais aš gerokai viską supainioju.

— Na, anksčiau ar vėliau išpainiosime. — Jis nuoširdžiai tikėjosi, kad jiems pasiseks tai išpainioti, o dabar jau ėmė viltis, kad tai padaryti pavyks anksčiau, o ne vėliau.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

Ilgas padėkos dienos savaitgalis bėgo žaibiškai. Dabar, kai berniukai žinojo, kad Adriana persikėlė pas juos, kad ji turės kūdikį, daug ką reikėjo aptarti. Adamą ypač žavėjo ši naujiena, jis nuolat norėjo lytėti jos pilvą, tikrindamas, gal pajus kūdikį judant. Susižavėjo, kai kūdikis keliskart suspurdėjo ir Adamas tai pajuto. Atsisuko į ją išpūtęs akis, o Bilis šypsojosi žiūrėdamas į juos.

— Nuostabu, tiesa? — kaskart tai pajutus Bilį irgi užplūsdavo nuostaba.

O paskui jie visi pralinksmėjo, kai susiruošė pasivaikščioti į parką, o Adriana neįstengė užsirišti sportbačių raištelių.

— Tarsi lenkčiausi per paplūdimio kamuolį.

— Ir aš, — sušnibždėjo jis, priklaupdamas užrišti jai tuos raištelius. Jie vis dar mylėdavosi, kai likdavo laiko ir jėgų, bet dėl tos pačios priežasties, dėl kurios ji neįstengė užsirišti raištelių, tas užsiėmimas sparčiai tapo vis mažiau prieinamas. — Žinai, tai gali nutikti tik man, — juokėsi jis užrišęs raištelius. Žiūrėjo į ją sėdėdamas ant grindų, o ji žvelgė į jį pro didžiulį pilvą.

— Kas?

— Įsimylėti moterį, kuri aštuntas mėnuo nėščia.

Ji sukikeno, nes jai irgi atrodė juokinga. Tai tikrai buvo neįprasta romantiška istorija.

— Gal galėtum panaudoti kaip medžiagą savo serialui. Gal Haris galėtų palikti Heleną ir tada kas nors kitas ją įsimylėtų, — linksmai pasiūlė ji, vilkdamasi jo megztinį.

— Niekas tuo nepatikės, — išsišiepė, ir jie išėjo žaisti kamuoliu su Adamu ir Tomiu Penmeno parke.

Kitą dieną berniukai išskrido namo, ir namai be jų vėl nutilo. Tačiau prieš šventes užgriuvo darbai. Žinių tarnyba visiškai paklaiko, o jo serialo aktorių grupė paprastai prieš Kalėdas visuomet įsiaudrindavo smarkiau negu paprastai. Jų asmeninio gyvenimo įtampa bei įsivaizduojamos filme išgyvenamos traumos, regis, susiliedavo ir jie virsdavo nervų kamuoliais. O Adriana dar skubėjo įrengti kūdikio kambarį. Kiekvieną vakarą tarp žinių laidų ji prasėdėdavo ištisas valandas siūdama kraštus lopšiui ar stengdamasi sugalvoti, kaip pakabinti užuolaidas.

— Ei, leisk man tai padaryti, — Bilis paprastai nuvarydavo ją nuo kopėčių, o paskui plūkdavosi stengdamasis išsiaiškinti, kaip pačiam sudėti lopšį. O tada jie pažvelgdavo vienas į kitą ir nusijuokdavo. Kuo toliau, tuo smarkiau jaudinosi. Berniukai irgi buvo susijaudinę. Neatrodė, kad jie ketina bent kiek pavydėti kūdikiui. Jie per daug gailėjo Adrianos, kurią paliko jos vyras, ir buvo per daug laimingi, kad galės kartu džiaugtis kūdikio atsiradimo stebuklu. Dabar kaskart paskambinę pirmiausia klausdavo, ar Adriana jau turi kūdikį. Bilis pažadėjo, kad iš karto jiems paskambins, taigi jie sužinos pirmieji. Jie tikėjosi berniuko, bet Bilis paslapčia norėjo mergaitės. Lyg būtų koks skirtumas.

Po Padėkos šventės jie dalyvavo pirmoje Lamazės kvėpavimo pratimų pamokoje. Adrianai pavyko užsirašyti į užsiėmimą ligoninėje, kuris prasidėdavo iškart po vakaro žinių. Ir jie pasirodė ten su tuzinu kitų porų, visos, išskyrus vieną, laukėsi savo pirmagimių. Šiek tiek keistai jautėsi tarp jų atsidūrusi, drovėjosi daryti pratimus ir kvėpuoti kambaryje, pilname nepažįstamų žmonių. Tačiau Bilis su gydytoja tvirtino, kad jai tai padės.

— Padės man padaryti ką? — ginčijosi ji su juo pakeliui į užsiėmimus, valgydama nuo pietų likusį sumuštinį su kalakutiena. Po pamokos jai reikėjo grįžti tiesiai į darbą, į vėlyvųjų žinių transliaciją. — Kūdikis vis viena išlįs, ar aš pukšėsiu, ar ne. — Ji težinojo, kad Lamazės pratimai yra kažkas, kas padeda kvėpuoti.

— Jie padės tau atsipalaiduoti, — ramiai pasakė jis.

Valgydama marinuotą agurką ji pažvelgė į jį kone pavydžiai.

— Ar tu darei juos su Lesle? — Ją pradėjo erzinti tai, kad jis viską jau buvo daręs anksčiau, kad jis gerokai daugiau už ją žino apie nėštumo paslaptis.

Tačiau Bilis sąmoningai vengė viską per smulkiai aptarinėti. Nemėgo lyginti ano savo gyvenimo su šiuo. Ši patirtis taip skyrėsi nuo bet kokios kitos, nuo visko, kuo kada nors jam teko su kokiu nors žmogumi dalintis, kad atrodė visiškai nepakartojama.

— Taip, lyg ir... — tepasakydavo, bet ir toliau tvirtino, kad verta lankyti natūralaus gimdymo užsiėmimus.

— Vis tiek aš verčiau gimdyčiau namuose, — ir šią giesmelę jis jau buvo girdėjęs, tačiau neleido jai to nė svarstyti.

Pasistatę automobilį ligoninės garaže, nuėjo į ligoninę, o jiems įkandin sekė pulkelis didžiapilvių nėščiųjų, visi pakilo į trečią aukštą. Visos sugužėjo į klasę, lydimos, kaip lektorė pavadino, jų „reikšmingų antrųjų pusių“. Moterys buvo pakviestos patogiai įsitaisyti ant grindų, kur jos susėdo sukryžiavusios kojas ant mankštinimuisi skirtų kilimėlių, prisistatė pačios ir pristatė savo sutuoktinius. Dvi buvo mokytojos, viena medicinos sesuo, dvi nedirbančios merginos, sekretorė, pašto darbuotoja, pavydėtinai sportiška plaukimo instruktorė, kirpėja, muzikantė ir pianinų derintoją. Jų antrosios pusės buvo lygiai tokių pat įvairių profesijų. Regis, Adriana su Biliu buvo labiausiai išsilavinę ir daugiausiai pasiekę, tačiau jie tepasakė, kad dirba televizijoje, gamyboje, ir niekam tai nepadarė įspūdžio. Vienintelis dalykas, kuris šias moteris jungė, buvo jų nėštumas. Netgi jų amžius smarkiai skyrėsi. Viena iš dviejų nedirbančių moterų tebuvo devyniolikos, ji tebesimokė, o jos vyrui buvo vos dvidešimt. Pašto darbuotoja buvo keturiasdešimt dvejų, o jos sutuoktinis — penkiasdešimt penkerių, ir tai buvo pirmas jų kūdikis. O tarp šių dviejų kraštutinumų išsirikiavo žmonės, perkopę dvidešimt ir trisdešimt, įvairiausių dydžių, pavidalų ir pomėgių. Adrianą jie šiek tiek domino, ji daugiau žvalgėsi aplink, nei stengėsi daryti pratimus, kol pagaliau visus pakvietė į „kavos pertrauką“. Moterys gėrė gaivinamuosius gėrimus ir vandenį, o vyrai — arbatą ir kavą. Ir visi atrodė šiek tiek daugiau negu paprastai sudirgę.

Tada į juos visus kreipėsi instruktorė. Ji užtikrino, kad jeigu jie pakankamai laiko skirs pratimams, tai kvėpavimo technika jiems tikrai padės. Ir norėdama iliustruoti savo tvirtinimą, parodė jiems filmą apie natūralų gimdymą naudojantis Lamazės technika nuo pradžios iki galo. Ir kai Adriana žiūrėjo, kaip moteris ekrane raitėsi iš skausmo, ji apimta siaubo smarkiai suspaudė Biliui ranką. Kaip paaiškino instruktorė, ši moteris gimdė savo antrąjį kūdikį. Pirmąjį gimdė pasitelkusi vaistus, pridūrė paniekinamai. Antrasis gimdymas turėjo būti gerokai sėkmingesnis. Buvo girdimas kiekvienas stumtelėjimas ir suvaitojimas, kai ta raitėsi suremta ekrane, ir toks smulkus pavaizdavimas visko, kas jai vyko, visiškai nenuramino Adrianos. Atrodė, kad moteris tuojau numirs, ir paskui, įkvėpdama ir iškvėpdama, kaip reikalavo technika, stumdama tol, kol jos veidas nežmoniškai paraudonavo, ji ilgai šiurpiai aimanavo, kriokė ir rėkė, ir pagaliau tarp jos kojų pasirodė mažytis raudonas veidelis, ir ji ėmė verkti šypsodamasi, o visi gimdymo palatoje sušuko gimus kūdikiui, mergaitei. Moteris pergalingai atsilošė, o vyras spinduliuodamas džiaugsmu padėjo nukirpti virkštelę. Paskui užsidegė šviesos, filmas baigėsi. Adrianą nežmoniškai išgąsdino tai, ką jie pamatė, ji neištarė nė žodžio, kol išėjo ir įlipo į Bilio automobilį, nes reikėjo važiuoti atgal į televiziją.

— Na, — tyliai paklausė jis, — ką tu manai? — Matė, kad Adriana išsigandusi, bet negalėjo numanyti, kaip smarkiai, kol ta pažvelgė į jį siaubo kupinomis akimis.

— Aš noriu aborto.

Jis kone nusijuokė, ji atrodė tokia miela, prisilenkė ir pabučiavo, jos gailėdamas. Jam filmas irgi pasirodė šiek tiek per daug nuožmus. Juk galėjo paieškoti kokių nors būdų, kaip visą tą procesą parodyti ne tokį baisų. Be to, jis nebuvo įsitikinęs, kad rodyti realų gimdymą pirmą kartą gimdančioms moterims yra puiki mintis. „Pirmakartėms“, kaip jas pavadino Lamazės kvėpavimo technikos instruktorė.

— Taip blogai tikrai nebus, pažadu. — Jis mylėjo ją labiau nei bet kada anksčiau. Tetroško, kad viskas klostytųsi gerai, kad ji susilauktų sveiko kūdikio, kad jai nereikėtų per daug vargti. Jis iki šiol negalėjo užmiršti, kaip pirmą kartą kankinosi Leslė, kaip jis pats bijojo tada, kai gimė Adamas. Su Tomiu jau buvo gerokai lengviau. Vylėsi, kad bent tiek, kiek žinojo ir prisiminė, galės panaudoti šį sykį padėti Adrianai. Vienintelė nepakeliama mintis, kad jai reikės kentėti.

— Ir kur žinai, kad nebus taip blogai? — piktai paklausė. — Ar tu kada nors gimdei kūdikį? Matei tos moters veidą? Maniau, kad ji numirs bestumdama.

— Ir aš maniau. Filmas tikrai ne itin vykęs. Pamiršk jį.

— Daugiau aš ten neisiu.

— Nieko tai neišspręs. Bent jau išmok kvėpuoti, tada aš galėsiu tau padėti.

— Aš noriu bendrosios nejautros, — tarė rimtai, bet kai kitą kartą užsiminė apie tai savo gydytojai Džeinei, toji užjausdama šyptelėjo.

— Bendroji nejautra taikoma tik ypač retais atvejais, jeigu gresia koks nors rimtas pavojus ir nėra laiko daryti Cezario pjūvį su epidūrine nejautra. O mums nėra jokių priežasčių manyti, kad tau gali iškilti kokių nors sunkumų. Lankyk užsiėmimus, Adriana, ir pamatysi, kaip viskas sklandžiai eisis, kai ateis metas gimdyti.

— Aš nenoriu jo gimdyti, — kartojo ji Biliui, kai jie išėjo iš gydytojos kabineto. Ji šnekėjo rimtai, mirtinai persigandusi.

— Dabar jau truputėlį per vėlu, mieloji, — ramiai tarė jis. Ji vilkėjo rausvą suknelę, plaukus buvo susirišusi į uodegą, jie žingsniavo į automobilį. Nuo ano karto, kai pirmąsyk nuėjo į Lamazės klasę, ji ėmė mirtinai bijoti gimdyti. Jie jau buvo dviejose pamokėlėse.

— Man neišeina tie kvaili kvėpavimo pratimai. Negaliu nė prisiminti, kaip juos daryti.

— Nesijaudink. Mes pasipraktikuosime.

Tą vakarą jis privertė ją atsigulti ir įsivaizduoti, kad jai prasideda sąrėmiai. Jis dėjosi, kad skaičiuoja, kas kiek laiko suremia skausmas, o jai liepė bandyti kvėpuoti, kaip reikalavo technika, ir vos įpusėjus šiuos pratimus, ji grakščiai įkišo ranką jam į kelnes.

— Liaukis, ar tu elgsies rimtai! — stengėsi iškratyti jos ranką sau iš kelnių, bet ji kuteno jį ir jis juokėsi.

— Geriau veikime ką kita, — paprašė, o jos akys šelmiškai sužibo ir ji puolė jį.

— Adriana... liaukis, surimtėk!

— Aš rimta, bet ne kvėpavimui.

— O argi ne dėl to tu pirmiausia ir atsidūrei šitokioj padėty?

— Gal tu ir teisus, — pabandė apsiversti ant pilvo, bet jai nepavyko. Gumbas, kaip kartais į jį kreipdavosi, regis, didėjo ne dienomis, o valandomis. Jis buvo neapsakomai opus, ji nuolat jusdavo spyrius, ypač naktį, atrodė, jog jis nurimsta tik paryčiais. — Gal aš tiesiog liksiu nėščia, nes per daug sunku jį iškrapštyti laukan. — Tarsi būtų užsimojusi sukonstruoti garlaivį rūsyje.

— Visai norėčiau vėl išvysti tave plonutę, — tarė jis ilgesingai. — Tavo figūra buvo tokia žavi, kai susipažinom.

— Ačiū, — tarė jam, vėl apsiversdama ant nugaros tarsi išmestas į krantą banginis. Kai šitaip gulėjo, atrodė grėsmingai didžiulė. — Tai dabar tau mano figūra nepatinka? — Ji kalbėjo pusiau rimtai, ir jis žinojo, kad elgtis reikia atsargiai. Jis gulėjo šalia jos ant pilvo, tad pasirėmė ant alkūnių ir ją pabučiavo.

— Kažkodėl man atrodo, kad tu pati gražiausia iš visų pažįstamų, nesvarbu, nėščia ar ne.

— Ačiū, — šyptelėjo, bet akyse pasirodė ašaros, o tada ji rankomis apsikabino jo kaklą tarsi vaikas, ašaros nuriedėjo skruostais. — Aš bijau, — prisipažino ji, ir tie žodžiai nudilgė jam širdį.

— Žinau, kad bijai, mažyte, bet viskas bus gerai. Aš pažadu.

— O kas, jei nebus? Jei kas nors atsitiks... man... ar kūdikiui? — Tai skambėjo kvailai, bet ji bijojo numirti. Tebegalvojo apie tą moterį iš filmo, kaip ji kankinosi, kaip šaukė. Niekas jai niekada nesakė, kad šitaip bus. Adriana tiesiog manė, kad kūdikis kažkaip iškeliaus iš jos, ir tuo viskas baigsis. Niekas niekada nepasakojo, kad gali taip skaudėti.

— Nei tau, nei kūdikiui nieko neatsitiks. Aš neleisiu. Juk būsiu ten visą laiką, laikysiu tave už rankos, tau padėsiu. Nė nepastebėsi, kaip viskas bus baigta.

— Ar tikrai taip baisu? — ji nuoširdžiai žvelgė jam į akis, ir jis nenorėjo jai sakyti, kaip sunku buvo Leslei. Jis vos neišprotėjo žiūrėdamas.

— Nebūtinai. Kai kam net ir visai lengvai pavyksta.

— Taigi, jeigu jų strėnos kaip Panamos kanalas, — tarstelėjo ji liūdnai, nes jos tokios nebuvo.

— Tu susidorosi, — švelniai pakštelėjo jai į lūpas, o ji pakišo rankas jam po marškiniais ir paglostė jo pečius, tada perbėgo rankomis jam per nugarą ir jis pajuto, kaip suvirpa iš susijaudinimo. Jie bučiavosi, ji jį glostė ir jis švelniai perbraukė rankomis jai per kūną, o sugavęs save jau įsiaistrinusį nusišypsojo. — Mane reikėtų nušauti, kad tvirkinu nėščią moterį. — Staiga jis suvokė, kaip tai absurdiška, bet tuoj pat pamiršo.

— Visai ne, — erzino ji, o jis stebėjosi, kaip smarkiai ji ir dabar jį sujaudina. Kai jie nusirengė, jis nusirito ant nugaros ir užsikėlė ją ant savęs. Po pusvalandžio jau gulėjo išsekę, ir jis kaltai į ją pažiūrėjo. Bijojo, kad ji nepradėtų gimdyti, bet gydytoja jiems neuždraudė mylėtis.

— Viskas gerai? — nervingai paklausė, žiūrėdamas į ją, tarsi ji tučtuojau susprogs.

— Kaip niekada, — pažiūrėjo į jį tarsi girta ir sukikeno.

— Aš bjaurus, — tarė jis, žiūrėdamas į ją. — Neturėčiau šito daryti.

— Kodėl neturėtum? Aš jau verčiau mylėsiuosi su tavimi, negu gimdysiu. Bent jau negaliu tapti nėščia.

Jis susiraukė žiūrėdamas į ją.

— Negi tu man nesakei, kad esi skaisti?

— Na taip, tokia ir esu, — atsakė linksmai. Jai atrodė tiesiog stebuklas, kad jų santykiai yra tokie pat aistringi, nors ji daugiau kaip aštuntas mėnuo nėščia.

— Gal nori vėl pabandyti kvėpavimo pratimus? — pasiūlė jis jiems gulint lovoje. Jam atrodė, kad turi kažkaip atsiteisti už savo nežabotą aistrą.

— Maniau, kad mes ką tik padarėme, — tarė ji maloniai. Tada nusiminusi žvilgtelėjo į laikrodį. Buvo dešimt valandų, jai reikėjo keltis ir vėl važiuoti į darbą. Ji tebeplanavo iki gimdymo dirbti visą darbo dieną iki vienuoliktos valandos. Zelda siūlėsi ją pavaduoti, kada tik Adriana panorėtų, bet kol kas ji dar nė karto Zeldai neskambino. Ketino išeiti motinystės atostogų tą pačią dieną, kai turėjo gimti kūdikis. Bilis jai tvirtino, kad, jo manymu, ji persistengianti.

— Kodėl tau keletą savaičių nepailsėjus prieš gimstant kūdikiui?

— Turėsiu pakankamai laiko pailsėti po to, kai jis gims.

— Tau taip atrodo, — vyptelėjo. Jis per daug gerai prisiminė tas naktis be miego, kėlimąsi naktį žindyti kūdikio, kuris nori valgyti kas dvi ar tris valandas. Jis bandė jai tai paaiškinti, bet ji vis viena norėjo dirbti iki galo. Jautėsi gerai ir tvirtino, jog jai tik į sveikatą prasiblaškyti. Tačiau kaskart, kai pasirodydavo darbe, Zelda kone suvaitodavo ją išvydusi.

— Kaip tu ir gali vaikščioti su šituo? — klausdavo rodydama į Adrianos pilvą. — Ar tau skauda?

— Ne, — nusišypsodavo Adriana, — tiesiog pripranti.

— Tikiuosi, kad neskauda, — užjautė Zelda. Jai tai buvo labai svetima, be to, ji neturėjo jokio noro su tuo susipažinti. Kūdikio ji visiškai netroško. Kaip ir vyro. Jai labai patiko Bilis, bet ji iškart prisipažino Adrianai, kad jau vien būdama su jais ima nervintis. Tiesiog jie atrodė per smarkiai vedę. Tačiau ji džiaugėsi dėl Adrianos. Niekas labiau už ją nenusipelnė gero vyro. O Zelda nė kiek neabejojo, kad Bilis toks ir yra. Ne toks, kaip tas kalės vaikas Stivenas. Keletą kartų buvo su juo susidūrusi. Jis mankštindavosi toje pačioje sporto salėje, kaip ir ji, bet nepanašu, kad būtų ją pastebėjęs. Keletą kartų ten matė jį su vis kitomis merginomis, visuomet gražiomis, visuomet jaunomis, ir galėjo lažintis, kad nė viena iš jų nežinojo, jog jis pametė savo žmoną dėl to, kad ši laukėsi jo kūdikio.

Porą kartų paklausė Adrianą, ar ji ką girdėjusi iš Stiveno, tačiau ši paprastai tik purtydavo galvą, ir atrodė, kad ją vis dar tai skaudina, tad Zelda liovėsi klausinėjusi.

Tą vakarą Bilis nuvežė Adrianą į darbą, kaip dabar darydavo kasdien, ir kol ta dirbo, valandai prisėdo prie savo darbo stalo. Paskui ji ateidavo pas jį, ir jie mėgdavo pasėdėti ir pasišnekėti jaukiame jo kabinete. Jiems niekuomet nepritrūkdavo temų pokalbiui nei minčių, kuriomis norėdavo pasidalinti, nei naujų siužetų serialui.

Daugeliu prasmių jie tobulai vienas kitam tiko, jie nuostabiai leido laiką tiek lovoje, tiek už jos ribų, tad ir dabar jie abu juokėsi pasukę eiti prie lifto, tik staiga Adriana sustojo su keista išraiška veide.

— Kas? — pažiūrėjo į ją sunerimęs.

— Nežinau, — atsirėmė į jį, nustebinta to, kaip pasijuto. Ji pajuto, kaip visas jos pilvas sukietėjo kaip akmuo, o paskui tarsi jį būtų kas suspaudęs. Iš aprašymo per Lamazės užsiėmimą prisiminė, kas tai. — Atrodo, kad man sąrėmis. — Išsigando, o jis apkabino ją. Tačiau netrukus ji vėl pasijuto geriau. Sąrėmis atėjo ir praėjo, bet ji žvelgę į jį išsigandusi.

— Tu per daug dirbi. Tau tikrai laikas pailsėti, kitaip kūdikis gims per anksti.

— Jis negali to padaryti, aš nepasiruošusi. — Kūdikio kambarys buvo jau beveik įrengtas, tačiau mintimis ji nebuvo pasiruošusi tam, ką reikės iškęsti. — Aš dar noriu pasidžiaugti Kalėdomis prieš jam gimstant.

— Tada liaukis taip smarkiai arti, — barė jis. — Pasakyk, kad vėlyvųjų žinių laidos tu nebegali rengti. Supras juk. Dieve, juk tu aštuoni mėnesiai nėščia. — Be to, ji nebuvo apsisprendusi, ar iš viso grįš. Per motinystės atostogas kaip tik ir pagalvos, ar norėtų eiti dirbti pas Bilį. Mintis, kad taps nuo jo tokia priklausoma, ją vis dar gąsdino.

Jie nuvažiavo namo, o pakeliui ją ištiko dar du sąrėmiai. Tačiau grįžus namo, Bilis padavė jai nedidelę taurę baltojo vyno ir liepė išgerti. Sąrėmiai stebuklingai liovėsi, ir ji apsidžiaugė. Jau buvo mirtinai išsigandusi, kad tučtuojau pagimdys kūdikį.

— Tas vynas tikrai padėjo.

— Aišku, — patenkintas ją pabučiavo. Ir tuoj pat pasijuto kaltas. — Gal mums nereikėtų daugiau mylėtis. — Jis svarstė, gal sąrėmiai prasidėjo dėl to, kad jie ką tik buvo nusikaltę.

— Gydytoja nieko nesakė. Ir gal tai tik sąrėmiai, kurie skirti pasirengti tikriesiems.

— Kuo jų daugiau dabar, tuo lengviau bus paskui.

— Gerai, tai kodėl tada vėl nepasimylėjus, — ji pabaigė vyną ir jam nusišypsojo: atrodė kaip elfas su didžiuliu pilvu, kai šitaip jį gundė.

— Man atrodo, kad tu iškrypusi. — Tačiau baisiausia buvo tai, kad jis tikrai ir vėl norėjo su ja mylėtis. Jis nuolat norėjo su ja mylėtis. Kaip jis dar galėjo svajoti apie moterį, kuri aštuoni mėnesiai nėščia? Tačiau juto, kad kasdien myli ją vis labiau, ir ji atrodė jam labai miela tokia, kokia dabar buvo: labai pažeidžiama, žaisminga, jauki. Pasilenkęs ją pabučiavo, bet išsisuko, kai ji vėl pabandė jį sujaudinti seksualiai. — Jei nesiliausi, Adriana, pagimdysi trynukus.

— Apie tai tikrai verta pagalvoti, — ji sparčiai išblaivėjo, pagalvojusi apie tai, kaip juos reikėtų pagimdyti. — Tai bent skaudėtų.

— Matai, džiaukis, kad turėsi tik vieną. — Tamsoje pakibo ilga tyla, o paskui ji jam sušnibždėjo:

— O kas, jeigu dvynukai, o jie nežino?

— Patikėk man, šiais laikais jie žino.

Ji nervinosi absoliučiai dėl visko. Kiekvieną vakarą daugybę kartų eidavo į kūdikio kambarį, viską patikrindavo, sulankstydavo marškinėlius, apžiūrėdavo mažulytes kepurytes, naktinius drabužėlius. Jis susijaudindavo matydamas ją tokią ir ne kartą pagalvojo, koks kvailys turbūt yra Stivenas, kad viso šito atsisako. Biliui tai buvo labai prasminga, o Stivenui nereiškė visiškai nieko.

Bilis išklijavo jai kambarį naujais tapetais, baltais su nedidelėmis rausvomis ir mėlynomis žvaigždutėmis bei dailiais rausvos ir melsvos vaivorykštės krašteliais. Lovą su baldakimu jis sudėjo į užrakinamą spintą rūsyje, o gruodžio pradžioje jie sykiu nupirko vaiko kambario baldus. Pagaliau likus savaitei iki Kalėdų viskas buvo baigta. Jie nusipirko ir Kalėdų eglutę, papuošė ją senoviškais žaislais, spanguolėmis ir spragintais kukurūzais.

— Norėčiau, kad berniukai tai pamatytų, — išdidžiai tarė jis. Tai buvo daili nedidelė eglutė, ir visas butas atrodė puošniai ir šventiškai. Berniukai buvo išvažiavę slidinėti į Vermontą, keletą kartų prieš jiems išvykstant šnekėjosi su jais telefonu. Jam Kalėdos nebus tokios, kaip visuomet, nes vaikai neatvažiuos. Jie ketino aplankyti jį vasario mėnesį, per savo pavasario atostogas, ir tai turėtų visiems puikiai tikti. Jeigu kūdikis gims laiku, tuomet jis jau bus trijų savaičių ir Adriana bus daugiau ar mažiau atsigavusi, na, išskyrus bemieges naktis. Adriana nusprendė pati maitinti kūdikį, tad jie migdys mažylį krepšyje prie savo lovos, kad jai nereikėtų keltis kaskart jam išalkus.

Adriana pasiėmė laisvą dieną, kad galėtų visiems nupirkti kalėdines dovanėles. Šventė turėjo būti dviguba. Sausio pirmą Biliui sueis keturiasdešimt metų. Rodeo alėjoje, Cartier parduotuvėje, nupirko jam dailų auksinį laikrodį. Jis kainavo krūvą pinigų, bet buvo to vertas. Tokį daiktą jis galės nešioti visą gyvenimą. Laikrodžio dizainas priminė originalųjį, 1920 metais sukurtą sultonui, tad vertai buvo pavadintas Paša. Žinojo, kad Biliui labai patiks. O Kalėdojus nupirko jam mažutį nešiojamą telefoną, kurį galima buvo sudėti į skustuvo dydžio dėklą. Šis įtaisas Biliui be galo tiko, nes jis mėgdavo būti pasiekiamas iš filmavimo aikštelės bet kuriuo metu, ir filmo komanda visuomet panikuodavo stengdamasi jį pagauti. Ji pripirko jam ir kitų daiktų, naują megztinį, kvepalų, knygą apie senus filmus, kuria jis vis žavėdavosi, mažulį televizoriuką, kurį galės žiūrėti vonioje arba vairuodamas medinuką, jeigu jam kur reikės nuvažiuoti, o kartu rūpės matyti filmą. Ji nuostabiai praleido laiką pirkdama jam dovanas. O jie sykiu jau buvo nupirkę naujas slides ir slidžių batus berniukams ir nusiuntę jas Rytinėn pakrantėn gerokai prieš Kalėdas. Pirmą kartą Tomis turės savo slidininko įrangą, abu berniukai buvo puikūs slidininkai. Jiems abiem ji nusiuntė ir dovanų nuo savęs, gražias slidinėjimo striukes ir po elektroninį žaidimą kiekvienam. Galės žaisti kitą vasarą mašinoje, kai jie visi vyks didžiųjų vasaros atostogų. Tačiau šį sykį jie jau nusprendė vykti mėnesiui į Havajus ir ten išsinuomoti butą, nes dar vienam žygiui su palapinėmis prie Tahou ežero jiems jau neužteko entuziazmo.

Liko trys dienos iki Kalėdų, ir Adriana suvyniojo visas dovanėles. Ji skubėjo padaryti tai iki Biliui grįžtant namo. Juodu ketino eiti į kasmetinį Kalėdų vakarėlį jo darbe, ir ji norėjo paslėpti dovanas. Didumą jų sudėjo į kūdikio lopšį ir uždengė antklodėle, ji šypsojosi pati sau vyniodama mažytį telefoną. Žinojo, kad jam labai patiks, tik jis nenorėjo išlaidauti ir pirkti jį sau pats. Jautėsi laiminga galėdama jį palepinti. Kai pabaigė, nuėjo paimti pašto ir krūptelėjo išvydusi voką iš municipaliteto. Atplėšė jį negalvodama ir aiktelėjo išvydusi popierius.

Gruodžio dvidešimt pirmąją patvirtinta jos ištuoka. Ji jau nebebuvo ištekėjusi už Stiveno, ir nors jis negalėjo priversti, išreiškė pageidavimą, kad ji nepasiliktų ir jo pavardės. Buvo pridėti ir dokumentai, kuriais jis atsisakė tėvystės teisių į negimusį kūdikį. Teisiškai kūdikis nebebuvo jo. Jis buvo Adrianos, ir viskas. Teisiškai kūdikis neturėjo tėvo. Ir, kaip advokatas paaiškino jai praėjusią vasarą, Stiveno vardo nebus vaiko gimimo liudijime. Ji ilgai sėdėjo žiūrėdama į popierius, o ašaros užtvindė jai akis ir pasipylė skruostais. Kaip kvaila taip jaudintis, kai jau viskas baigta, sakė sau. Tai nebuvo jai netikėta. Ji to laukė. Tačiau vis viena skaudu. Tai buvo galutinis nesugrąžinamas atsisakymas. Santuoka, kuri prasidėjo su viltimis ir meile, baigėsi visišku atstūmimu. Jis atsisakė jos visos, net jos kūdikio.

Ji tylutėliai padėjo popierius į stalčių Bilio rašomajame stale. Jis kuo dosniausiai dalinosi viskuo, ką turėjo, savo širdimi, savo erdve, savo butu, savo gyvenimu, savo lova, jis ketino priimti net ir kūdikį. Neįtikėtina, kokie tie du vyrai skirtingi, kokie visomis prasmėmis priešingi, bet jai vis viena buvo liūdna dėl Stiveno, ji vis tiek troško, kad jis būtų prisivertęs parodyti nors kiek rūpesčio kūdikiu.

Bilis grįžo, kai ji rengėsi, ir jis kaip paprastai pajuto, kad kažkas įvyko. Manė, kad ji vėl išsigandusi dėl kūdikio, nes pastaruoju metu ją vis ištikdavo nerimo priepuoliai dėl to, kad tik kūdikis būtų normalus. Iš Lamazės užsiėmimų ji žinojo, kad visas šis rūpestis natūralus, kad jo nereikia suprasti kaip nuojautos, jog iš tiesų atsitiks kažkas negera.

— Ar tave vėl kankina sąrėmiai? — paklausė jis, jausdamas, kad ji dėl kažko susinervinusi.

— Ne, viskas gerai. — O paskui nusprendė, kad neverta išsisukinėti. Niekada taip su juo nesielgė. Jis per gerai ją pažinojo. — Šiandien gavau skyrybų popierius. Ir tėvystės teisių atsisakymą. Dabar jau viskas oficialu.

— Pasakyčiau, kad sveikinu, bet nesakysiu, — atsargiai į ją žvilgtelėjo. — Nes žinau, kaip jautiesi. Net kai šito lauki, tai vis viena smūgis. — Švelniai ją apkabino ir pabučiavo, o ji vėl apsiašarojo. — Man labai gaila, vargšele tu. Tai tikrai neteisinga, ypač dabar. Tačiau kada nors visa tai tebus prisiminimas, taps visiškai nebesvarbu.

— Tikiuosi. Pasijutau tokia nevykėlė, kai juos gavau. Nežinau... tarsi būčiau išmesta iš mokyklos, tarsi gerai žinočiau, kad dėl visko kalta aš pati.

— Ne, tu nekalta, juk dėl visko kaltas jis, — priminė jai, bet ji šniurkščiodama atsisėdo ant lovos.

— Man vis viena atrodo, kad kažką padariau ne taip... Na, noriu pasakyti... dėl to, kad jis nepanoro kūdikio, aš tikriausiai visiškai netinkamai elgiausi.

— Iš to, ką tu man pasakojai, tai vargu ar kas nors galėjo būti bent kiek kitaip. Jei tas vyras būtų turėjęs nors lašelį žmoniškumo, tai iki šiol jau būtų pakeitęs savo požiūrį. — O jai turbūt nereikėjo priminti, kad Stivenas šito nepadarė. Jis nepanoro net pažinti jos, kai susitiko tada restorane spalio mėnesį. Koks žmogus galėtų taip pasielgti? Tikras kalės vaikas, paskutinis egoistas, toks buvo garsiai neištartas Bilio atsakymas. — Tiesiog teks visa tai pamiršti.

Ji linktelėjo žinodama, kad jis teisus, bet vis viena buvo nelengva. Ir tą vakarą per Kalėdų pobūvį jo darbe ji nesilinksmino. Visi buvo puikios nuotaikos, kaip reikiant įgėrę, ir staiga ji pasijuto stora, nerangi, prislėgta ir bjauri. Praleido vakarą nykiai, ir Bilis anksti su ja išėjo namo. Matė, kad jai visiškai nerūpi linksmintis, o kiti jo tikrai nepasiges. Jie supras. O net jeigu jie ir nesuprastų, tai jam pirmiausia rūpi Adriana. Kai jie atsigulė į lovą, ją vėl ėmė kankinti sąrėmiai, ir bent kartą jai visiškai nerūpėjo su juo mylėtis.

— Dabar tai jau matau, kad tu tikrai prislėgta, — erzino jis ją. — Gal net nepagydomai sergi. Ar man paskambinti gydytojui? — jis dėjosi labai susirūpinęs ir bandė ją prajuokinti, tačiau ji vis vien liūdna gulėjo šalia jo lovoje. Kūdikio krepšys, uždengtas baltais nėriniais, jau stovėjo paruoštas kampe. Tačiau jai dar buvo likusios dvi su puse savaitės, ir ji vis dar labai dėl visko nervinosi. Iki šiol Lamazės užsiėmimai jos nė kiek nepadrąsino, nors suteikė gausios ir naudingos informacijos. Tačiau realus gimdymas vis dar atrodė neapsakomai šiurpiai. Nors šiąnakt ji apie tai negalvojo, mąstė tik apie Stiveną ir jų skyrybas, apie tai, kad kūdikis neturi tėvo.

— Man kilo idėja, — nusišypsojo Bilis. — Gal truputį ir neįprasta, bet ne tokia jau visiškai nederanti. Susituokime per Kalėdas. Yra dar trys dienos, per kurias reikia pasidaryti kraujo tyrimą ir gauti leidimą. Man atrodo, kad tik to ir reikia. Dar dešimties dolerių. Gal man net pavyks sukrapštyti ir pinigų. — Jis švelniai į ją žiūrėjo, ir nors juokavo, siūlė visiškai rimtai.

— Bet tai neteisinga, — liūdnai ištarė ji.

— Kas, dėl dešimties dolerių? — jis vis dar stengėsi išlikti linksmas. — Na, gerai, net jei ir daugiau, aš pasistengsiu kaip nors sukrapštyti tą sumą.

— Aš rimtai, Bili. Neteisinga tai, kad vesi mane iš pasigailėjimo. Tu tikrai vertas daugiau, daugiau verti ir Adamas su Tomiu.

— Dėl Dievo meilės, — vaitojo atsilošęs lovoje. — Būk maloni, nesistenk išgelbėti manęs nuo manęs paties. Aš didelis berniukas, žinau, ką darau. Ir taip jau susiklostė, kad aš tave myliu.

— Aš tave irgi myliu, — pareiškė gedulingai, — bet vis vien neteisinga.

— Kam neteisinga?

— Tau, ir Stivenui, ir kūdikiui.

— Gal tu man paaiškinsi, kokiu iškrypėlišku neurotišku keliu tu priėjai prie tokios išvados? — Kartais Adriana jį erzindavo, ypač pastaruoju metu. Ji nervinosi dėl daugybės dalykų, jautėsi privalanti visiems būti teisinga: jam... ir kūdikiui... ir netgi prakeiktam Stivenui.

— Aš tikrai nesutiksiu, kad tu mane vestum spaudžiamas, tarsi būtum man kažką skolingas, kaip nors įpareigotas man padėti, ar tik dėl to, kad kūdikis turėtų tėvą. Kai tuokiesi, turi daryti tai dėl to, kad nori, o ne todėl, kad privalai ar kad tau atrodo, jog kažkam turi padaryti tokią malonę.

— Ar kas nors tau kada nors yra sakęs, kad tu kvaištelėjusi? Seksuali... graži... dailios kojos... bet aiškiai kvaištelėjusi. Aš prašau tave už manęs tekėti ne todėl, kad jaučiuosi įpareigotas. Aš tave beprotiškai myliu, ir jau šeši mėnesiai, negi tu nepastebėjai? Negi tu manęs neprisimeni, aš juk tas vyrukas, su kuriuo gyveni nuo praėjusios vasaros, tas, kurio sūnų tu išgelbėjai, tas, kurio vaikai įsitikinę, kad tu gali vaikščioti vandeniu.

Jai patiko tai, ką jis pasakė, bet ji toliau purtė galvą.

— Ne, tai neteisinga.

— Kodėl?

— Tai neteisinga kūdikio atžvilgiu.

Tada jis jau pažvelgė į ją kone piktai. Jau buvo girdėjęs šį argumentą, ir jam jis nepatiko.

— O gal tu nori pasakyti, kad neteisinga Stiveno atžvilgiu?

Ji sudvejojo, o paskui linktelėjo. Jautėsi įpareigota išgelbėti ir jį nuo jo paties.

— Jis nežino, ko atsisako. Jam reikia suteikti šansą suprasti, ką jis nusprendė, aiškiai jį apgalvoti, po to, kai jau gims kūdikis, tik tada aš galėsiu toliau gyventi ir atstumti jį visiems laikams.

— Atrodo, kad įstatymas tau nepritaria. Nes teisininkai patvirtino tuos dokumentus, Adriana. Jis neturi daugiau jokių teisių į šį kūdikį.

— Teisiškai tu teisus. Bet morališkai? Ar tu tikrai gali taip pasakyti?

— Dieve visagali, aš jau tikrai nebežinau, ką aš galiu pasakyti. — Jis išlipo iš lovos ir ėmė vaikščioti po kambarį dėbčiodamas į ją, kone kliūdamas už nedidelio balto krepšelio. — Žinau viena. Dėl tavęs rizikuoju savo galva... ir savo širdimi... ir savo visa esme... ir viskuo, ko tu tik nori. Ir padariau tai todėl, kad myliu tave ir kūdikį. Man nereikia laukti, kol jį pamatysiu, kol ištirsiu, kad nutarčiau, ar jis meilutis, ar ne, nereikia matuotis savo emocinės temperatūros tądien, kai jis gims. Jis yra ir tu esi, ir aš esu, ir mes visi esame kaip tik tai, ko aš visuomet norėjau. Ir aš tau sakau, kad noriu būti tavo vyras, kai laimė lydės ar vargas suspaus, kai sveikata tvers ar ligos suims, — visiems laikams. Viskas, ko aš noriu, tai jūs abu. Septynerius metus aš velniškai bijojau kam nors tai pasiūlyti. Bijojau netgi leisti sau apie tai pagalvoti. Nes, kaip jau tau sakiau, nenorėjau, kad vėl kas nors man taip smarkiai rūpėtų, nenorėjau, kad moteris nusigręžtų nuo manęs ir pasiimtų mano vaikus. Šis kūdikis nėra mano, jis jo, kaip tu nuolat man primeni, bet aš myliu jį taip, tarsi jis būtų mano, ir nenoriu jo prarasti. Nenoriu žaisti su tavimi šių žaidimų. Neketinu sėdėti ir laukti, kol jis sugrįš, kol pasiims viską, ką aš pamilau. Nemanau, kad jis kada nors sugrįš, beje, aš tau jau tai sakiau. Bet nesėdėsiu amžinai su pravertomis durimis, laukdamas, kol jis susiprotės, kol jam pabos mergšės, kol jis sugrįš pas tave ir kūdikį. Jeigu tu paklausi manęs, Adriana, tai jis į tave teisės neturi. Bet jeigu jis tavęs panorėtų, o tu panorėtum jo, tai jūs abu kuo greičiau nuspręskite. Nes aš noriu toliau gyventi su tavimi, noriu tave vesti, noriu įsivaikinti tą kūdikį, kurį tu nešiojai devynis mėnesius, o aš girdėjau jį judant. Nesėdėsiu čia visą likusį savo gyvenimą išplėšęs savo širdį ir išvertęs vidurius. Tad jeigu tu nori kalbėti apie teisingumą, tai ir kalbėkime. Kas yra teisinga? Kiek laiko reikia laukti to teisingumo? Kiek laiko iš manęs tikimasi teisingumo Stivenui?

— Nežinau. — Jai padarė įspūdį viskas, ką jis pasakė. Mylėjo jį labiau negu kada nors. Norėjo jau dabar eiti pas jį, bet jautė, kad dar reikia palaukti. Tačiau jis taip pat buvo teisus. Neteisinga versti jį laukti amžinai.

— Kiek laiko, tavo manymu, teisinga laukti? Savaitę? Mėnesį? Metus? Ar tu nori jam dar duoti mėnesį po to, kai gims kūdikis, ir per jo advokatus įsitikinti, kad jis nenori jokio kontakto su kūdikiu? Ar tau tai atrodo protinga? — Jis irgi stengėsi būti teisingas, bet ji jau varė jį iš proto.

— Aš neketinu grįžti pas jį, — paaiškino, nes tuo jau neabejojo. O Bilis kartais abejodavo. Jis vis dar nervindavosi, kai ji šnekėdavo apie teisingumą Stivenui. Kartais moterys keistai vertina tuos vyrus, kurie pradeda jų vaikus, jos stengiasi juos geriau suprasti ir palieka jiems daugiau veikimo laisvės. Vyrai taip nesielgia, jie juk nėra iki galo tikri, ar vaikas tikrai jų. O moterys gali įsitikinti. Jos žino. Ir jis svarstydavo, ar ji tam tikra prasme taip ir liks per kūdikį susijusi su Stivenu. Tikėjosi, kad ne. Tačiau kol kas ji negalėjo atsakyti į šį klausimą. — Tik kad kūdikis... Bili... tiesiog...

— Aš žinau, žinau... Suprantu... kartais tu mane gąsdini. — Jis atsisėdo šalia jos ant lovos, ir dabar jau ir jo akyse pasirodė ašaros. — Aš tave myliu.

— Ir aš tave, — atsakė tylutėliai, kai jis ją pabučiavo.

— Tai tada nusprendėme, kad mėnuo? Mėnuo nuo kūdikio gimimo? Mes susisieksime su niekšu po to, kai gims vaikas, ir duosime jam mėnesį, kad jis apsigalvotų, o paskui užmiršime jį visiems laikams? Sutarta?

Ji rimtai linktelėjo. Jai tai atrodė pakankama, tai buvo daugiau, negu Stivenas nusipelnė. Juk jis pasirašė tėvystės atsisakymo dokumentus... santuokos nutraukimo... Tai skambėjo beveik kaip nužudymas ir tam tikra prasme buvo. Tam tikra prasme tai, ką jis jai padarė, ją kone nužudė. O kita vertus, Bilis ją išgelbėjo. Ir už tai ji bus amžinai dėkinga. Tiesą sakant, juk ji Biliui skolinga daug labiau. Ir vis dėlto... Stivenas juk buvo jos vyras. Viskas taip velniškai pinklu. Kam ji turi būti ištikimiausia? Kam ji labiausiai skolinga? Biliui, nes jis visuomet buvo šalia jos... tačiau... Ji nekentė savęs už tai, kad draskosi, bet jautėsi draskoma. Jos širdyje tebuvo vienas. Tačiau mintyse visuomet buvo du. Tai ir buvo bėda. Tačiau jie susitarė palaukti mėnesį po to, kai gims kūdikis. Tai ir jai atrodė gana teisinga. O tada durys Stivenui amžinai užsidarys. Pas ją, pas kūdikį. Jis to nė nežino, bet ji dar suteikė jam laiko dovaną, pasirinkimą, kurio jis nė norėti nenorėjo.

— O tada tu už manęs ištekėsi? — spaudė ją Bilis, ir ji droviai šypsodama linktelėjo. — Tikrai? — Adriana vėl linktelėjo, o tada niauriai nudelbė žvilgsnį ir vos girdimai sušnibždėjo:

— Bet pirma man reikia kai ką prisipažinti.

— Po velnių. Kas dar? — Biliui atrodė, kad jam tuoj pasimaišys protas. Ši naktis niekaip nesibaigia, o jis toks pavargęs.

— Aš tau melavau, — tęsė ji, nepakeldama į jį akių, ir jis vėl sunerimo.

— Apie ką?

Jis vos išgirdo prisipažinimą:

— Iš tiesų tai aš nesu nekalta.

Ilga tyla, o tada su begaliniu palengvėjimu jis susiraukė, o ji slopino juoką.

— Ištvirkėlė! — suriaumojo ant jos, o tada, nepaisydamas pats savęs ir to kaltės jausmo, kuris, žinojo, po šito bus, vėl su ja mylėjosi. Paskui nurimę vienas kito glėbyj miegojo iki ryto.

DVIDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Per Kalėdas Adriana nedirbo, ir jie ilgiau pagulėjo, pasnaudė prisiglaudę vienas prie kito, kol penkiolika po devynių suskambo telefonas. Adamas su Tomiu skambino iš Stou, kur slidinėjo su motina. Abu susijaudinę ir gyvybingi, o kai jie padėjo ragelį, Adriana nusišypsojo ir palinkėjo Biliui linksmų Kalėdų. Jie abu iššoko iš lovos ir kiekvienas nuskubėjo į savo slėptuvę, iš kur sugrįžo su kalnais į ryškius popierėlius suvyniotų dovanų. Jo visos dovanėlės buvo suvyniotos pagal parduotuves, o jos — tokiu pat stiliumi, kaip ji virdavo. Tačiau Bilis džiaugėsi viskuo, ką ji padovanojo. Tiesiog pakvaišo iš džiaugsmo dėl televizoriuko ir telefono, o megztinį iškart apsivilko po raudonos odos beisbolo striukele, kurią buvo jam nupirkusi prieš porą dienų eidama Melrouzo gatve.

Jai irgi patiko jo dovanėlės. Jis nupirko jai gražią žalsvą zomšinę suknelę iš Giorgio, kurią galės nešioti, jau kai bus gimęs kūdikis, Hermes rankinę, juodą, krokodilo odos, kuria ji gėrėdavosi kaskart jiems einant pro parduotuvę. Dar knygų, juokingas rausvas šlepetes su arbūzais, trejus gražius naktinius marškinius ir chalatą, kurie pravers gimus kūdikiui. Dar pripirko jai visokių smulkių paikų papuošalėlių, auksinę rakto grandinėlę, senovišką plunksnakotį, laikrodį su Peliuku Mikiu, kuris Adrianai be galo patiko, poezijos knygą, kurioje buvo pasakyta viskas, ką ji Biliui jautė. Kol viską išvyniojo, tiesiog apsiverkė iš laimės, o jis stebėjo be galo patenkintas jos reakcija. Paskui jis vėl prapuolė ir grįžo su maža dėžute, suvyniota į žalsvai melsvą popierių, perrišta baltu šilkiniu kaspinu.

— O ne, daugiau jau nereikia, — ji užsidengė veidą juodomis odinėmis pirštinėmis, kurias jis nupirko jai Gucci parduotuvėje. Ant jų buvo maži raudoni kaspinėliai ir jai tai pasirodė žavinga. — Bili, ne, tikrai.

— Taip, tu teisi, — išsišiepė tas, — daugiau jau tikrai nieko negausi. Bet tiesiog, na, po velnių, kodėl tau neatidarius dar šitos? — Tačiau ji žiūrėjo į dėžutę ir bijojo. Nuojauta jai kuždėjo, kad čia didžiausia dovana. — Na, ryžkis, nebūk bailė... — Drebančiais pirštais atvėrė ir joje rado dar kartoninę dėžutę, įsuktą į tokį pat melsvai žalsvą popierių, su užrašu Tiffany. O joje dar sunki juodos zomšos dėžutė. Ir kai lėtai lėtai ją pravėrė, aiktelėjo. Žiedas su pailgais deimantais, bagetais... Ji sėdėjo žiūrėdama į jį, sužavėta. — Na, kvailele, — švelniai paėmė iš jos žiedą, — užsimauk, pamatuok, ar tinka... — Žinojo, kad jos rankos šiek tiek patinusios, bet jam pavyko atspėti, koks jos dydis. Ir kai užmovė ant piršto, kuo puikiausiai tiko.

— Dieve, Bili... O, Bili... — sėdėjo ir žiūrėjo į jį netikėdama, o skruostais riedėjo ašaros. — Koks gražus, bet... — ji jau anądien jam buvo pasakiusi, kad tuoktis nepasirengusi. Ir vis viena tai buvo pasakiško grožio vestuvinis žiedas, toks, kokį tik viena kita laimingoji gauna po dvidešimties vedybinio gyvenimo metų. Tačiau jo filmas ką tik laimėjo dar vieną apdovanojimą, ir ji žinojo, kad nors jis ir nesigiria, uždirba krūvas pinigų, tad gali sau tai leisti.

— Pagalvojau, kad turėtum atrodyti šiek tiek oriau, kai vyksi į ligoninę. Nors iš tiesų tai sužadėtuvių žiedas, bet toks man atrodė gražesnis negu su dideliu akmeniu, — droviai paaiškino į ją žiūrėdamas. — Atrodysi tarsi ištekėjusi. Kai susituoksime, jei norėsi, galėsiu tau nupirkti paprastą auksinį.

Žiedas buvo pasakiškas ir jai neapsakomai patiko. Bet dar labiau jai patiko dovanotojas. Ne, jis tikrai neįtikėtinas. Ir kai žvelgė į žiedą ant kairės rankos, jai stačiai raibo akys. Pagaliau prieš du mėnesius ji nusiėmė senąjį savo vestuvinį žiedą, nes kai ištino rankos, jis jai pasidarė per mažas, ir nepaisant jos būklės, toliau nešioti jį atrodė nebepadoru.

— Dieve, Bili, jis pasakiškas!

— Tai tau patinka? — jis buvo labai patenkintas, o ji — susijaudinusi dėl visko, ką jis jai padovanojo.

— Gal juokauji? Patinka? Jis dieviškas, — plačiai šypsojosi atsilošusi lovoje, demonstruodama žiedą, gėrėdamasi, kaip jis žaižaruoja. — Sesutės išsižios iš nuostabos, kai nuvyksiu gimdyti.

— Juokinga, — pažvairavo į ją, — tu neatrodai susižadėjusi. — Patapšnojo jai per pilvą ir pajuto, kaip kūdikis jam įspyrė. — Tikriausiai mergaitė, — tarė laimingas.

— Kodėl taip manai? — ji tebežiūrėjo į savo žiedą. Tiesiog neįtikėtina.

— Visą laiką trypia kojomis, — paprastai atsakė.

— Gal nori tokio žiedo kaip mamos, — nusišypsojusi palinko prie jo pabučiuoti, dvigubai laimingesnė dėl to, kad nupirko jam tą gražų Cartier laikrodį, kurį ruošėsi padovanoti Naujųjų metų dieną, per jo gimtadienį. Jis prarijo nemažą jos pelno iš parduoto buto dalį, bet ji nė kiek neabejojo, kad verta buvo tiek išleisti. Kitus pinigus ji rengėsi taupyti kūdikiui. Bilis jau užsiminė, kad norėtų apmokėti sąskaitą už jos gimdymą ligoninėje, bet ji jokiu būdu nesutiko jam leisti.

— Ar tu tikrai nenori dar apsigalvoti ir susituokti tuoj pat? — Bilis vis dar vylėsi ją įkalbėti. Juk jei tai nieko ir nepakeis, tai bent vaiko gimimo liudijime būtų galima užrašyti jo pavardę, kas atrodytų gražiau nei frazė „tėvas nežinomas“, kuri šiuo metu buvo vienintelis jos pasirinkimas. Arba galima palikti tą skiltį tuščią, kaip patarė advokatas. Jeigu juodu susituoktų, visuomet galima jo pavardę įrašyti vėliau.

Tačiau ji liūdna pažvelgė į Bilį, nenorėdama jo skaudinti.

— Vis viena manau, kad reikia palaukti. — Jie susitarė dėl vasario kaip paskutinės datos, jei viskas klostysis gerai, jeigu Stivenas nepridarys rūpesčių visa pakeisdamas, apsigalvodamas dėl kūdikio. Tai buvo malonės laikotarpis, kurio, tvirtu Bilio įsitikinimu, tas vaikinas nenusipelnė. Bet ji ir toliau vylėsi, kad jis atskries gimdymo namų koridoriumi tą pačią akimirką, vos tik gims kūdikis. Bilis tikėjosi, kad ji nusileis ant žemės ir atsipeikės, kai pagimdys tą vaiką. Dabar jai vis dar atrodė reikalingos fantazijos apie tai, kad vieną dieną Stivenas atsiprašinės dėl kūdikio. Gal tokiu būdu ji gynėsi nuo skaudžios realybės, kurioje Stivenui nereikėjo nei jos, nei kūdikio.

Jie ramiai praleido popietę, vakarienei Bilis pagamino kalakutą, prie kurio triūsė visą popietę, o ji tuo metu ilsėjosi ant sofos, pasnaudė, vis dar tebemūvėdama gražųjį jo tą rytą padovanotą žiedą.

Zelda taip pat pagyrė žiedą, kai ji kitą dieną pasirodė darbe. Jo buvo neįmanoma nepastebėti, ir išvydus jį raudonplaukės akys išsiplėtė iš nuostabos.

— Oho! Gal tu ištekėjai savaitgalį?

— Ne, — paslaptingai ištarė Adriana ir nusijuokė, — susižadėjau. — Ji atrodė per daug nėščia, kad dar galėtų galvoti apie susižadėjimą.

— Iš tiesų nepaprastas žiedas, — gėrėdamasi ištarė Zelda.

— Jis nepaprastas vyras, — pridūrė Adriana ir nuėjo pasikalbėti su vienu iš žinių tarnybos redaktorių.

Paskui visą savaitę ji praleido stengdamasi sudėlioti viską į vietas, stengdamasi perduoti savo darbus Zeldai. Ji išeina už dviejų savaičių, ir atrodė visiškai neįmanoma iki tol viską suspėti. Savaitės viduryje jai paskambino kažkas iš Bilio grupės ir pranešė, kad jie rengia jam staigmeną keturiasdešimtojo gimtadienio proga. Jie prašė Adrianos pagalbos, norėjo, kad ji laiku atsiųstų Bilį į vakarėlį. Adriana dėl to nepaprastai nudžiugo. Jo tikrasis gimtadienis buvo Naujųjų metų dieną, ir tą pačią popietę jie planavo vakarėlį čia pat, filmavimo aikštelėje, su orkestru, dalyvaujant visiems buvusiems ir dabartiniams jo aktorių trupės nariams, ir visiems tiems draugams, kuriuos tik pavyks pasiekti. Adrianai jų sumanymas pasirodė nuostabus. Ji vos įstengė susitvardyti prieš pat Naujuosius metus neišdavusi jam paslapties.

Naujųjų metų išvakarėse jie vakarieniavo su draugais. Tai buvo nedidelis pobūvis, kurį jo pažįstamas rašytojas surengė Chasens restorane, o paskui, kai važiavo namo, Adriana vos neužmigo. Bilis buvo išgėręs, bet negirtas. Tuoj po vidurnakčio, kai tik grįžo namo, vos spėjęs nusirengti jis iškart niro į lovą. Kai Adriana atsigulė į lovą šalia jo, jis jau kone miegojo.

— Su Naujaisiais metais, — sušnibždėjo, ir jis nusišypsojo. — Ir su gimtadieniu! — Galvojo apie tą vakarėlį rytojaus dieną, bet jai dar nespėjus pasakyti jis jau vėl užmigo, tad ji tik pasilenkė ir jį pabučiavo. Jis toks mielas ir toks jai geras, ji taip jį myli. Gulėjo dar neužmigusi, pavargusi, bet jau nebe tokia apsnūdusi, kaip prieš valandą, ir staiga taip begulėdama pajuto aštrų spyrį, o netrukus visas jos kūnas nuo krūtinės iki šlaunų įsitempė, taip smarkiai, kad vos įstengė kvėpuoti, bet skaudėti neskaudėjo. Dar viena treniruotė, pagalvojo. Ji jau buvo kone pripratusi prie tų parengiamųjų sąrėmių. Dažniausiai ją suremdavo užsiėmusią, smarkiau pavargusią, ir ji iš tiesų jau beveik nekreipdavo į tai dėmesio. Gulėjo sau ramiai galvodama, bet staiga kūnas įsitempė dar sykį, paskui dar. Tada ji nusprendė nežadindama Bilio išbandyti vieną iš jo triukų. Nuėjo ir įsipylė sau pusę taurės vyno, gurkštelėjo. Tačiau šį sykį sąrėmių tai nesustabdė. Apie trečią valandą sąrėmiai jau vyko reguliariai, bet ji vis dar netikėjo, kad jie tikri, tad užgesino šviesą ir pabandė užmigti, tačiau kiekvienas sąrėmis ją vis išbudindavo. Taip jai besivartant nuo šono ant šono, Bilis sukrutėjo ir paklausė, kas nutiko.

— Nieko, — pasiskundė ji, — tik tie kvaili sąrėmiai.

Jis pramerkė vieną akį ir pažiūrėjo į ją, gulinčią šalia.

— Ar tau jie atrodo tikri?

— Ne. — Dėl jų jautėsi nepatogiai, bet juk žinojo, kad jie vyksta tik dėl to, jog ji pavargusi, nė kiek neabejojo, kad tai nėra gimdymo pradžia. Kūdikis turėjo gimti tik po dviejų savaičių, nėra jokios priežasties, kodėl jis turėtų skubėti. Vos prieš dieną ji lankėsi pas gydytoją ir šioji nieko ypatingo nepastebėjo, tik atkreipė dėmesį, kad teoriškai kūdikis jau visiškai išsivystęs ir gali gimti bet kurią minutę, nelaukdamas dvi savaites.

— Kiek laiko tu juos jau jauti? — sumurmėjo Bilis vėl pasiversdamas šalin, ant šono.

— Nežinau... Tris ar keturias valandas. — Jau buvo pusė keturių.

— Įlįsk į karštą vonią. — Tai buvo dar vienas iš jo stebuklingų receptų, paprastai irgi padėdavo. Keletą kartų, kai buvo prasidėję sąrėmiai, pabandė, ir sąrėmiai visuomet sustodavo. Tačiau gydytoja buvo juos įspėjusi, kad kai jie prasidės iš tikrųjų, tai nei vynas, nei karšta vonia jų nesustabdys, jie nepraeis net Adrianai atsistojus ant galvos. Kai kūdikis norės ateiti, jis ir ateis. Ji tingėjo lipti iš lovos ir eiti į vonią vien tam, kad sustabdytų sąrėmius. — Eik, eik, — paragino Bilis, — pabandyk, gal pavyks užmigti.

Netrukus ji nutapnojo į vonią, o jis šypsojosi žiūrėdamas, kaip ji krypuoja, paskui šiek tiek snūstelėjo klausydamas, kaip ji leidžia į vonią vandenį, ir, regis, praėjo kelios valandos, kol vėl išgirdo ją prie savęs. Bet staiga jis pajuto, kaip ji įsitempia ir išleidžia keistą garsą. Jis tučtuojau išsibudino ir pažiūrėjo į ją, jos veidas buvo įsitempęs, ji visa sustingo, įsitvėrė jo.

— Mažyte, kas tau? — susijaudino išvydęs jos veidą, o uždegęs šviesą pamatė, kad jos kakta išpilta prakaito. Vonia aiškiai nesustabdė sąrėmių. O tada jos kūnas atsipalaidavo, ir jis nusišypsojo, jos akys buvo kupinos baimės. Jis suėmė ją už rankos, pabučiavo pirštus. — Man atrodo, kad mažasis mūsų bičiulis nori švęsti su mumis Naujuosius metus. Ką tu manai, mieloji? Gal man paskambinti gydytojai? — Jam buvo aišku, kad ji tuoj gimdys.

— Ne... — vėl suspaudė jo ranką. — Viskas bus gerai... tikrai... oi... ne! — staiga sušuko. — Ne, nebus gerai, oi, Bili! — stvėrė jo ranką ir smarkiai suspaudė, užmiršdama viską, ko ją buvo mokę apie kvėpavimą. Tačiau Bilis jai priminė, ir ji vargais negalais gaudė orą, kol atleido. Jam buvo aiškiau negu aišku, kad jie negali ilgiau laukti. Staiga ją surėmė baisus skausmas, reikėjo kuo greičiau skubėti į ligoninę. Jis padėjo jai atsisėsti, ji atgavo kvapą, tada apspangusi nuėjo prie drabužių spintos. Buvo pavargusi ir išsigandusi, ėmė visa drebėti. Po minutės ji grįžo nuo spintos su siaubu veide. Prie jos pripuolęs padėjo atsisėsti, bet dabar sąrėmis buvo toks stiprus, kad ji nebeįstengė kalbėti. Sėdėdama ir gaudydama orą, prisiminė moters iš to filmo agoniją. Jautėsi daug baisiau. Ji neįstengė atgauti kvapo, staiga skausmai ėmė verti ją be perstojo.

— Nesijudink... Sėdėk ramiai... kvėpuok, nesustok... — kalbėjo jis ir sau, ir jai, tada nulėkęs ištraukė iš spintos didžiulę plačią jos suknelę. Padėjo jai nusivilkti naktinius marškinius, per galvą užmovė suknelę, surado įsispiriamus žemus laivelius.

— Aš negaliu pasirodyti taip atrodydama, — skundėsi ji tarp skausmų, nes jis ištraukė iš spintos pačią bjauriausią jos suknelę.

— Nesijaudink, atrodai kuo puikiausiai. — Įšoko į džinsus, per galvą užsitraukė megztinį, įsispyrė į po lova stovėjusius batus ir nenuleisdamas nuo jos akių paskambino gydytojai. Toji pažadėjo pasitikti juos ligoninėje po pusvalandžio. Jis padėjo Adrianai lėtai pakilti iš kėdės, bet, jiems dar nespėjus pereiti kambario, ją ištiko dar vienas žudantis sąrėmis. Jis jau ėmė svarstyti, gal jam kviesti greitąją pagalbą, gal jie per ilgai laukė, bet buvo nusprendęs, kad jos noras gimdyti kūdikį namuose neišsipildys. Tad vos sąrėmis atleido, jis paragino ją žingsniuoti su juo į lauką. Jos ligoninės krepšį nešėsi rankoje, ir jie jau buvo beveik priėję laukujės duris, kai ją ištiko dar vienas sąrėmis. Jie lėtai yrėsi į priekį, ji ėmė verkti, kai ją vėl surėmė.

— Nieko, mieloji, nieko. Mes tučtuojau nuvešime tave į ligoninę, ten bus geriau.

— Ne, nebus, — šaukė ji išsigandusi, įsikabinusi į jį. — Oi, Bili... kaip baisu...

— Žinau, mažyte, žinau, bet tai greitai baigsis ir mes turėsime nuostabų mažylį. — Ji šyptelėjo jam pro ašaras ir stengėsi skausmo smaugiama kvėpuoti, bet tai nebuvo lengva. Jis buvo teisus, tie pratimai padėjo, bet netrukus skausmas taip sustiprės, kad ji nebeįstengs jų atlikti.

Atrodė, kad pasiekti automobilį prireikė ištisų valandų, bet pagaliau jis įsodino ją į medinuką ir numetė jos krepšį ant galinės sėdynės. O tada visu greičiu nurūko į ligoninę, tikėdamasis, kad jam įkandin pasirodys kelių policijos patrulis. Bent kartą jis būtų neprieštaravęs, jei jį būtų sustabdę. Jis tikėjosi, kad policija jį palydėtų, jeigu ji pradėtų gimdyti. Tačiau ji nepradėjo, ir niekas nesekė jam įkandin, ir jis privažiavo prie pirmosios pagalbos skyriaus įėjimo ir pasignalizavo, tikėdamasis, kad kas nors išeis jiems padėti. Po akimirkos pasirodė slaugas, o Adriana vėl stvėrėsi jo, suremta sąrėmio. Jie padėjo jai atsisėsti į vežimėlį ir visu greičiu ėmė jį varyti. Adriana pradėjo verkšlenti. Bilis bėgo šalia.

— Aš nebegaliu... Bili, oi... — ji jau vos prakalbėjo. Jis matė, kaip siaubingai ji dreba, tad užmetė ant jos savo švarką, kad nors kiek išblaškytų jos dėmesį.

— Gali... nagi, tu laikaisi gerai... puikiai... puikiai... jau beveik baigta, — tai tik žodžiai, bet jai tai buvo viskas, už ko dar galėjo nusitverti. Jis žinojo, kad, nuvežę ją į gimdyklą, prijungs monitorius, ir bus aiškiai matyti, kokio stiprumo sąrėmiai, kiek laiko jie trunka, kada pasiekia viršūnę, o kada sumažėja, tad jis galės ją nuraminti, kai sąrėmis jau eis į pabaigą. Dabar jie nieko to neturėjo, dabar buvo tik skausmas ir siaubas, kad bus dar baisiau, kad ji visiškai nebeįstengs to skausmo pakelti. Ji jau ėmė galvoti, kad numirs, ir stvėrėsi Bilio, kai jis padėjo jai išlipti iš vežimėlio.

Gydytoja jau buvo atvykusi ir jų laukė. Jos su jauna linksma sesute, kuri Adrianai iškart nepatiko, padėjo jai įsiropšti į lovą. Ji jau ėmė visiškai kraustytis iš proto, o kai jos nuvilko jai suknelę ir pabandė užsegti stangrų monitoriaus diržą, ją ištiko kone isterija, nes kaip tik tada jos kūną nutvilkė dar vienas sąrėmis.

— Na, pakentėk, Adriana, tai teužtruks minutę, — pasakė gydytoja, įgudusiomis rankomis padėdama sesutei, o Bilis tuo tarpu bandė pagelbėti Adrianai kvėpuoti. Ji siaubingai kankinosi, staiga pažiūrėjo į juos visus paklaikusi.

— Kūdikis jau eina! — pasibaisėjo ji, paniškai dairydamasi tai į Bilį, tai į gydytoją. — Jau... kūdikis...

— Ne, dar ne, — stengėsi priversti ją nusiraminti gydytoja, liepė jai kvėpuoti, o Bilis vargo bandydamas priminti jai kaip, bet ji tik šaukė ir vis tvirtino, kad kūdikis jau lenda.

— Nestumk, — jau kone šaukė gydytoja. Staiga kambaryje pasirodė dar dvi sesutės, gydytoja susiraukė žiūrėdama į monitorių, o tada plaudamasi rankas pasakė Biliui: — Sąrėmiai jau nežmoniškai stiprūs ir ilgi... gal tai jau ir arčiau, negu mes manome, — kalbėjo ji tyliai. O Adriana šaukė:

— Jau kūdikis lenda... jau... — ji nerišliai šūkčiojo verkdama, ir Bilis irgi vos neverkė. Jis negalėjo ramiai žiūrėti į jos kančias. Kai gydytoja ją apžiūrėjo, jai suskaudo dar labiau. Ji jautėsi taip, tarsi skrodžiantis skausmas ją visą pervertų, o gydytoja patenkinta linktelėjo.

— Jau beveik metas ir stumti, Adriana, dar keletas sąrėmių.

— Ne! — sušuko ji, o tada pabandė atsisėsti, kaudamasi su monitoriumi, kol nulupo jį nuo išsipūtusio pilvo. — Aš daugiau nebegaliu, negaliu to padaryti!

— Gali, gali, — vėl ramino gydytoja, o Bilis nesėkmingai stengėsi ją paguosti. Jam buvo bloga matant ją, kankinamą tokio skausmo, ji raitėsi ant lovos, kol gydytoja tarėsi su sesutėmis. Viskas buvo daug baisiau negu tame mokomajame filme, ir Bilis norėjo paklausti, kodėl jai nieko nedavė nuo skausmo, bet gydytoja neleido jam išsižioti.

— Na, Adriana, ar jau pasiruošusi kūdikiui? Jau labai greitai turėsi savo kūdikį. Aš jau matau galvutę, na va... gerai... gali pradėti stumti. — Adriana siaubingai suriko ir pažiūrėjo į Bilį, tarsi maldaudama ją išgelbėti. Viena sesutė pritvirtino prie lovos rankenas, kita pritaisė kilpas prie kito galo, ir staiga viskas pasislėpė po mėlynu popieriumi, kažkas davė Biliui kepuraitę ir žalią chalatą, visas kambarys persimainė, o jis laikė Adrianos pečius. — Gerai... stumk tą kūdikį laukan... — ragino ją gydytoja, o Adriana vis tvirtino, kad negali. Visa jos esybė atrodė užvaldyta skausmo, Bilis norėjo maldauti jų, kad duotų jai ką nors nuo to baisaus skausmo. Ji sušukdavo kiekvieną kartą stumdama, o Bilis ją laikė ir verkė. Tačiau niekas jo ašarų nepastebėjo. Adriana irgi ašarojo. Jie abu verkė, ir staiga, kai ji vėl atvirto ant nugaros, paskui pakilo ir vėl stūmė, pasigirdo klaiki aimana, ir Bilis pažvelgė nustebęs. Jis žiūrėjo į Adrianą, kuri šypsojosi pro ašaras, o tada vėl sušuko išstūmusi kūdikį laukan ir nugriuvo ant pagalvių išsekusi.

— Berniukas, — pasakė gydytoja, ir Adriana su Biliu abu pradėjo juoktis pro ašaras. Jis pažvelgė į mažą padarėlį išsigandusiomis akimis ir maža nosele, visai kaip mamos. Toji tiesėsi jį pamatyti, o paskui vėl gūdžiai sudejavo, kai gydytoja pašalino placentą.

— Koks jis gražus, — tarė Bilis užkimusiu balsu, — ir tu taip pat, — pasilenkęs ją pabučiavo, o ji pažiūrėjo į jį tokiu žvilgsniu, kokiu jie jau niekuomet vienas į kitą nežiūrės, tokiu žvilgsniu ir su tokiu jausmu, koks gimė iš šios akimirkos, kurią jie prisimins amžinai.

— Ar sveikas? — paklausė silpnai.

— Jis tobulas, — pranešė gydytoja, užsiūdama Adrianai plyšimus. Jie buvo ką tik suleidę jai nuskausminamųjų, tačiau ji nieko nepajuto. Pediatras rezidentas atėjo apžiūrėti naujagimio. Šis atrodė kuo puikiausiai. Jis svėrė per keturis kilogramus, sveikas rubuilis, ir Bilis tvirtino, kad jis atrodo visai kaip mama, o jai atrodė, kad vaikas atrodo visai kaip jis, nors, aišku, to negalėjo būti. Žinoma, Bilis nenorėjo jai to sakyti.

Kol slaugės aptvarkė Adrianą, jis padėjo nunešti mažylį į naujagimių skyrių ir grįžo po pusvalandžio. Tebuvo penkiolika po penkių. Kaip pirmagimis, jis gimė nepaprastai greitai, jie atvyko į ligoninę tik pusę penkių. Tačiau Adrianai, išskyrus šias kelias paskutines akimirkas, tai atrodė amžinybė.

— Labai tave užjaučiu, kad turėjai kentėti, — sušnibždėjo pasilenkdamas ir stebėdamasis, kaip neatpažįstamai ji pasikeitė, palyginti su ta Adriana, kuri čia buvo prieš keletą minučių. Plaukai sušukuoti, veidas ir kūnas nupraustas, ji netgi pasidažė lūpas. Tai buvo visiškai kita moteris, ne ta, kuri isteriškai rėkė iš skausmo.

— Ne taip jau buvo ir sunku, — tyliai ištarė, ir jam pasidarė keista, kad ji ūmai atrodė tapusi suaugusia, tarsi per akimirką būtų virtusi moterimi. O iki tol buvo mergaitė. Tam tikra prasme ji sakė tiesą: iki šiol buvo skaisti. — Tikrai, nebuvo taip jau ir baisu, — laiminga ištarė. — Aš padaryčiau tai ir vėl... — nusišypsojo, o jis ėmė juoktis, nes ji pasakė žodis į žodį tai, ką jis buvo išpranašavęs. — Ar kūdikiui viskas gerai?

— Kuo puikiausiai. Jie jį apšvarins ir padailins, o tada vėl atneš čia.

Po kelių minučių sesutė sugrįžo su mažyliu, švarutėliu ir skaniai kvepiančiu, tvirtai suvyniotu į vystyklus ir antklodėlę. Kai sesutė padavė jį Adrianai, jis atsimerkė, ir ji su Biliu pažvelgė į jį sužavėti. Jis buvo visiškai tobulas, tikras stebuklas, toks, kokio Adriana negalėjo nė įsivaizduoti. Jis mažumėlę priminė Biliui Adamą su Tomiu, bet buvo ir kitoks. Kitoks, be galo ypatingas. Staiga jis pasijuto dar artimesnis šiai moteriai, dar artimesnis, negu buvo iki šiol, tarsi juos jungtų viena siela, vienas protas, viena širdis... ir vienas kūdikis. Tarsi visų jų širdys būtų plakusios vienu ritmu. Kūdikis vėl prasimerkė į juos žiūrėdamas, tarsi stengdamasis prisiminti, ar juos pažįsta.

Adriana vėl pravirko, bet jau džiaugsmo ašaromis. Dėl šio mažo žmogelio buvo verta kentėti. Jis vertas viso jos sielvarto, sumaišties, nerimo, kurį ji patyrė. Jis buvo vertas net to, kad ji dėl jo prarastų savo santuoką su Stivenu, ir dabar ji dvigubai labiau džiūgavo, jog neleido Stivenui priversti jį sunaikinti. Kokia tai buvo pasibaisėtina mintis, tuo tarpu Bilis šiek tiek jį išvyniojo, kad ji galėtų prisidėti jį prie krūties. Jis iškart paėmė krūtį, ir Bilis į jį žiūrėdamas pajuto akyse ašaras. Tai buvo taip paprasta, taip lengva, tai, kam ir sukurtas šis gyvenimas. Du žmonės, kurie vienas kitą myli, ir vaikai, kurie ateina į jų gyvenimą kaip maži palaimos trupiniai.

— Kaip mes jį pavadinsime? — sušnibždėjo Biliui.

— Manau, kad jam labai tiks pavardė Tigpenas. Manau, kad tai puiki pavardė.

— Man ji irgi patinka, — tarė ji švelniai. Ji niekuomet neužmirš, ką jis dėl jos padarė, kaip jis buvo šalia jos nuo pradžios iki pabaigos, ji žinojo, kad be jo ji nebūtų ištvėrusi. Net visi gydytojai atrodė ne tokie svarbūs. — Kitą aš gimdysiu namuose, — pranešė, o Bilis suvaitojo.

— Prašau... gal aš galėčiau bent atsikvėpti? Juk dar nėra nė šešių valandų ryto? — tačiau jis buvo laimingas, kad ji prašneko apie „kitą“.

Tada ji susigaudę, kad šiandien Naujieji metai, jo gimtadienis.

— Su gimimo diena, — palinkusi prie jo pabučiavo, o kūdikis juos stebėjo. Retkarčiais šniurkštelėdavo nosimi, bet buvo matyti, kad su jais jaučiasi visiškai ramiai.

— Tai bent dovana! — Jam kaip tik sueina keturiasdešimt, ir štai nuostabi dovana, puikus priminimas apie tai, koks vertingas gyvenimas, koks paprastas, koks neįkainojamas. Ši dovana — kūdikis moters, kurią jis myli, ko dar gali trūkti jo laimei? — Kaip tau patinka vardas Tedas?

Ji pagalvojo, o paskui atsakė:

— O kaip Semas?

Jis linktelėjo pažiūrėjęs į vaiką. Jis tikrai gražus kūdikis, ir vardas jam atrodo tinkamas.

— Taip, puiku. Semas Tigpenas. — O tada pažiūrėjo į ją nenorėdamas klausinėti. Ar jis bus Semas Tigpenas, ar Semas Taunsendas, o gal Semas Tompsonas? Tačiau dar buvo per anksti jos klausti.

Bilis pabuvo su ja iki aštuonių ryto, o paskui nuėjo namo nusiprausti, apsitvarkyti ir papusryčiauti. Pažadėjo sugrįžti ne vėliau kaip vidurdienį ir liepė jai šiek tiek pamiegoti. Kai jis ant pirštų galų tipeno iš kambario, atsisuko ir pažiūrėjo į juos, kūdikį, miegantį motinos glėbyje, abu tokius nurimusius, tokius mylimus, ir pirmą kartą po daugelio metų pasijuto iki galo susitaikęs su gyvenimu ir visiškai laimingas.

DVIDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

Po kokios valandos Biliui išėjus Adriana vėl pabudo. Kūdikis dar miegojo, bet atėjo sesutės patikrinti, kaip ji laikosi. Ji jautėsi gerai, nors dar kartojosi nesmarkūs sąrėmiai. Tačiau viskas pasirodė esą gerai, ir kai jos išėjo, ji ilgokai gulėjo galvodama. Reikėjo paskambinti į dvi vietas, ir kodėl to nepadarius kad ir dabar. Kai gulėjo žiūrėdama į miegantį kūdikį, jautėsi taip, tarsi būtų kupina elektros įkrovos. Šiandien pakiliausia jos gyvenimo diena, laimingiausia jos gyvenimo dalis, ir ji norėjo tuo pasidalinti.

Pirmiausia paskambino į Konektikutą. Prisiversti buvo sunku, gal tik šiek tiek lengviau dėl gerų naujienų.

— Kodėl tu man nepasakei? — paklausė motina, sukrėsta naujienos apie dar vieną anūką, nors iki tol nė nežinojo, kad Adriana laukiasi. — Gal jis nenormalus? — Tai vienintelė priežastis, dėl kurios, jos manymu, dukra galėjo jai nepranešti. Tačiau tai buvo tipiški santykiai, kokie pastaraisiais metais Adrianą siejo su jos tėvais. Nuo tada, kai ištekėjo už Stiveno. Tėvai nė nebandė slėpti, kad nemėgsta Stiveno. Gal jie ir buvo teisūs, bet toks priešiškumas visam laikui paženklino jų santykius su dukra.

— Atsiprašau, mama, čia viskas buvo taip suvelta. Birželio mėnesį išėjo Stivenas. Ir... maniau, kad jis sugrįš, todėl nenorėjau sakyti jums apie kūdikį, kol jis negrįžo... Tikriausia pasielgiau kvailai.

— Sakyčiau. — Ilga tyla. — Ar jis moka tau alimentus? — Vis dėlto ją nustebino tai, kad jie galvoja tik apie viena.

— Ne, aš nenorėjau alimentų.

— Ar jis ketina prisiteisti kūdikio globą?

— Ne, — Adriana nusprendė, kad jų pasigailės ir nepasakos visų detalių apie Stiveną, o apie Bilį irgi nutarė neužsiminti, kad motina nepagalvotų, jog dukra turėjo romaną ir dėl to vyras ją pametė. Pakaks laiko papasakoti jai apie tai vėliau. Adriana tenorėjo pranešti jai apie kūdikį.

— Kiek dar būsi ligoninėje? — mama šnekėjo su ja taip skausmingai sausai, kad nelengva buvo pasijusti jai nors kiek artimesnei, net ir dabar, kai Adriana pati ką tik tapo motina.

— Turbūt iki rytdienos, — nė nežinojo, — o gal dar kelias dienas. Tiksliai nežinau.

— Paskambinsiu tau, kai sugrįši namo. Ar tavo numeris nepasikeitęs? — Jau savaime iškalbinga, kad ji turėjo paklausti dukros jos telefono numerio, bet nors jos kalbėdavosi ir retai, paprastai jai paskambindavo Adriana.

— Taip, tas pats. — Ji persikėlė savo telefono numerį pas Bilį, kai pardavė butą. Tada tai padaryti buvo paprasčiau, negu visiems viską paaiškinti. — Aš tau paskambinsiu, mama.

— Gerai. Ir, na... sveikinu... — regis, ji ir toliau nežinojo, kaip reaguoti į šią naujieną, o tėvas buvo išėjęs. Adrianai nelinksma buvo jiems skambinti, tačiau bent jau padarė tai, ką privalėjo.

Kitam skambučiui pasiryžti buvo dar sunkiau. Jos advokatas, „aniems“ neapsižiūrėjus, buvo gavęs jai Stiveno telefono numerį, tačiau ypač primygtinai patarė verčiau juo neskambinti. Išsiėmė iš rankinės adresų knygelę ir kairėje rankoje laikydama kūdikį surinko numerį. Rinkdama žiūrėjo į Semą. Koks jis gražus, koks mielas, koks romus. Jis — viskas, ko ji troško ir tikėjosi, ir dar daugiau. Šis padarėlis tegyvena vos keturias valandas, tačiau Adriana jaučiasi pažįstanti jį amžinai.

— Alio, — ragelyje pasigirdo pažįstamas balsas, bet nebuvo jo girdėjusi ištisus mėnesius ir netikėtai išgirdusi pasijuto nejaukiai.

— Sveikas, Stivenai. Čia... Adriana, atsiprašau, kad tau skambinu. — Ilga tyla, jis neištarė nė žodžio. Neįstengė įsivaizduoti, kodėl ji jam skambina, o dar mažiau — iš kur ji ištraukė jo niekur nenurodytą telefono numerį.

— Kodėl tu man skambini? — Stivenas elgėsi taip, tarsi ji neturėtų teisės su juo nė kalbėti, klausydama pajuto, kaip jai dreba rankos.

— Pamaniau, kad tu turi teisę žinoti... Šiandien ryte gimė... kūdikis. Mažas berniukas, sveria keturis kilogramus. — Staiga pasijuto dar kvailiau, kam skambina, nes ragelyje tebetvyrojo tyla. — Atsiprašau. Turbūt nereikėjo skambinti... tiesiog pamaniau...

Pagaliau balsas:

— Ar jis normalus? — paklausė to paties kaip ir motina, ir klausimas jai pasirodė užgaulus.

— Taip, viskas kuo puikiausiai, — tyliai pasakė. — Tikras gražuolis.

Tada dvejodamas:

— O viskas praėjo sėkmingai? Ar buvo labai baisu? — kai šitaip paklausė, klausimas nuskambėjo tarsi to vyro, kurį kažkada pažinojo.

— Viskas gerai. — Kam jam aiškinti, kaip viskas buvo. Viskas buvo daug sunkiau, negu ji tikėjosi, bet dabar jau nebeatrodė ir taip siaubingai, dabar, kai ji jau laikė glėbyje Semą, kai visos kančios baigėsi.

— Buvo tikrai verta, — o tada nedrąsiai: — Norėjau... paskambinti... tiesiog pamaniau... žinau, kad pasirašei tuos atsisakymo popierius, bet norėjau suteikti tau galimybę jį išvysti, jei kartais panorėtum. — Ji elgėsi daug kilniau, nei ja dėtos būtų pasielgusios dauguma moterų, bet Adriana visuomet buvo tokia. — Suprantama, nesitikiu, kad tu... tiesiog nusprendžiau, kad pranešiu tau... jei kartais... — jos balsas nutrūko, o Stiveno ūmiai šaižiai kirto jai per ausis:

— Taip, norėčiau. — Apstulbo išgirdusi jo žodžius. Ji visuomet planavo pasiūlyti jam šią galimybę, bet nesitikėjo, kad jis ją priims. — Kur tu esi?

— „Cedars Sinai“ medicinos centre.

— Užsuksiu šį rytą. — O tada keistu ilgesingu balsu: — Ar jis turi vardą?

Ji linktelėjo, skruostais jai pabiro ašaros. Šito Adriana nesitikėjo ir dabar susijaudino. Ji nematė jo nuo birželio, nuo tada, kai ją paliko. O dabar po viso šio laiko Stivenas panoro pamatyti savo kūdikį.

— Jo vardas Semas, — kone sušnibždėjo ji.

— Pabučiuok jį nuo manęs. Tai pasimatysime vėliau. — Jo žodžiai dar labiau ją sukrėtė. Staiga jis pasikeitė, sušvelnėjo. Dabar Adriana jau išsigando, kas nutiks, kai jis ateis jos aplankyti. Gulėjo apie tai galvodama visą rytą, apkabinusi kūdikį. Tas miegojo nė nekrustelėdamas. Jau buvo kone priešpiečiai, kai išgirdo virstelint duris ir išvydo tarpduryje stovintį Stiveną, žvelgiantį į ją. Pilkomis kelnėmis, mėlynais marškiniais, su švarku. Jo plaukai buvo ilgesni nei anksčiau, nudegęs, jis dar niekuomet neatrodė toks gražus.

— Sveika, Adriana, ar galiu įeiti? — stovėjo tarpduryje dvejodamas, ir ji linktelėjo stengdamasi neverkti, jį išvydusi. Tačiau susitvardyti nepavyko, jam artinantis jos skruostais lėtai byrėjo ašaros. Staiga prisiminė, kaip jį mylėjo, kokias bekraštes puoselėjo viltis, kaip tvirtai tikėjo, kad jų santuoka amžina, kaip įskaudinta ir apleista jautėsi, kai Stivenas ją paliko.

Iš pradžių jis pamatė tik ją, lėtai artėdamas ir nešdamas didelę puokštę geltonų rožių, o paskui, kai atsistojo šalia, staiga išvydo ir kūdikį, suvyniotą į mažulytę mėlyną antklodėlę, jo rausvą veidelį tarsi brangiausią rožės pumpurą.

— O, Dieve... — žiūrėjo į jį. — Ar tai jis?

Ji linktelėjo ir pro ašaras nusišypsojo iš kvailo klausimo.

— Argi jis ne gražutis?

Šį sykį Stivenas linktelėjo, šį sykį jo akyse pasirodė ašaros, kai jis žvelgė iš pradžių į kūdikį, kuris buvo jo, o paskui į moterį, kuri jį pagimdė.

— Koks aš buvau kvailys... — Apie šiuos žodžius ji svajojo, bet niekad nesitikėjo jų išgirsti.

Ji linktelėjo, atvirai verkdama, negalėdama Jam nepritarti. Tačiau tada jo niekas negalėjo atkalbėti, jo advokatas stengėsi ir nieko nepasiekė.

— Man atrodo, kad tu buvai paprasčiausiai išsigandęs.

— Žinau, kad buvau. Aš tiesiog negalėjau įsivaizduoti, kad galiu turėti vaikų, kad galiu taip aukotis, kaip jiems reikia aukotis. Aš ir dabar negaliu įsivaizduoti. — Tačiau jo kūdikio vaizdas jį pribloškė. Jo vaikas. Jo kūrinys.

— Jis toks gražus, tiesa? — tyliai tarė, žvelgdamas į mažylį, o Adriana žiūrėjo į jį. Pagaliau Stivenas pakėlė akis į ją ir sausai, visai nešvelniai ištarė: — Per šiuos paskutinius keletą mėnesių tau nebuvo lengva. — Linktelėjo, nenorėdama pasakoti jam apie Bilį. Tai visai ne jo reikalas. — Kur tu gyveni? — Net keista, kad jis paklausė ją šito dabar, po viso to laiko, tad atsakė paslaptingai. Visą šį laiką jam nė kiek nerūpėjo, kaip ji laikosi, kur ji yra. O dabar parūpo. Bet ar tikrai?

— Tas pats adresas, kitame komplekso gale.

Jis nusprendė, kad ji nusipirko ką nors mažesnio už tuos pinigus, kuriuos gavo už jų butą.

— Tai gerai, — tada vėl žiūrėjo į sūnų, švelniai palietė jo mažulyčius pirštelius. — Koks jis mažas... — Ir toks visiškai tobulas.

— Jis svėrė daugiau kaip keturis kilogramus, — gynė ji Semą, bet Stivenas tegalėjo žvelgti į jį su nuostaba. Šis juk nepažinojo čia nieko, nebent Adrianą, bet tarsi didelis žvelgė į jį, ir Stivenui tai net patiko. O Adriana žiūrėjo į jį abejodama, vis dar drebančiomis nuo sukrėtimo jį išvydus rankomis.

Staiga Stivenas, atrodo, susijaudino, tada krūptelėjo pats ir privertė ją krūptelėti linktelėdamas ir ištiesdamas rankas. Adriana švelniai padavė jam kūdikį. Juk šis kūdikis — jo sūnus, todėl ji jam ir paskambino. Pažiūrėti, ar jam nors kiek rūpi, suteikti jam dar vieną, paskutinę galimybę ištiesti rankas į kūdikį, kurį jis atstūmė. Ji padėjo kūdikį jam ant rankų, jusdama, kaip jai gerklėje įstringa rauda, kai tas žiūrėjo į miegantį mažylį su nebylia nuostaba. Jis sėdėjo ant kėdės prie lovos bijodamas sujudėti, išsigandęs, nejudindamas rankų, tarsi bijodamas, kad kūdikis pašoks ir jam įkąs. Tad jis sėdėjo žiūrėdamas į vaiką, o ji stebėjo jį, bet sykiu pamatė, kad prasiveria durys ir įeina Bilis su didžiule puokšte gėlių, dviem tuzinais pripūstų balionų ir didžiuliu melsvu meškinu, kurį nevikriai pasodino tarpduryje. Žengė į kambario vidurį, tuo metu Stivenas pasilenkė prie Adrianos ir padavė jai kūdikį, ir iš ten, kur Bilis stovėjo, jam buvo matyti tik jaukus vėl susivienijusios trijulės paveikslas. Adriana pakėlė į Bilį išgąsdintas akis, Stivenas stovėjo šalia jos taip, tarsi niekuomet nebūtų jos palikęs, ir pirmą kartą kūdikis pravirko, tarsi pajutęs, kad ką tik įvyko kažkas baisaus.

— O... atsiprašau... matau, kad ne laiku... — ištarė Bilis kažkur į kambarį, bijodamas pažvelgti Adrianai į akis, nežinodamas, ką jose išvys.

— Ne, ne, gerai, — nesmagiai tarė Adriana, — čia Stivenas Taunsendas, mano... — ji kone užspringo žodžiais, nes vos neištarė „mano vyras“. Ji išvydo, kaip pabalo Bilio veidas, ir norėjo prašyti jį liautis, nesielgti isteriškai, o įeiti, nes Stivenas tuoj išeis, bet pajuto, kad nieko negali pasakyti, nes Stivenas nesvetingai žiūri į Bilį, o tas traukiasi iš kambario nelaukdamas paaiškinimo.

— Ateisiu vėliau...

— Ne... Bili... — Tačiau tas jau buvo išėjęs ir skubėjo koridoriumi, gerklėje jausdamas gumulą, tokį patį gumulą, kokį jautė tada, kai Leslė jam pasakė, kad nevažiuos į Kaliforniją. Visa tai vėl jį ištinka, praradimas, skausmas, sielvartas, vienatvė... tačiau šį sykį jis nesileis...

Ligoninės palatoje Stivenas išvydo, kaip Adriana susinervino.

— Kas čia toks buvo? — suirzęs paklausė Stivenas. Jis aiškiai susinervino, kad kažkas įsiterpė.

— Bičiulis, — tylutėliai ištarė. Ji pamatė, kaip Stivenas staiga supyko, nors jie abu žinojo, kad jokios teisės tai daryti jis neturi. Pažvelgė į ją rimtai. Nuo tada, kai ji paskambino, kai jis išvydo kūdikį, daug ką apgalvojo.

— Turiu tavęs atsiprašyti, — tarė niauriai, o Adriana tuo tarpu nebyliai kankinosi dėl to, ką galėjo pagalvoti Bilis. Ji nesitikėjo, kad Stivenas taip greitai pasirodys, o kai jis pasisiūlė, džiaugėsi, kad galės visa tai kuo greičiau užbaigti ir juodu su Biliu toliau gyvens savo gyvenimą. Ji buvo pažadėjusi sau, jog jam paskambins, bet niekad nesitikėjo, kad jis ateis arba kad Bilis užtiks juos kartu. Staiga viskas apsivertė aukštyn kojomis, ir ji nežinojo, ką daryti su verkiančiu kūdikiu. Ji paskambino sesutei, kuri pasisiūlė trumpam nunešti jį į kūdikių palatą, o Adriana sielvartingai pažvelgė į Stiveną. — Aš atsiprašau, jei tave įskaudinau, Adriana. — Ir kai jis tai pasakė, ji prisiminė tą vakarą, kai jis nusigręžė nuo jos Le Chardonnay restorane, tada, kai buvo šeštas mėnuo nėščia. — Tie paskutiniai šeši mėnesiai turėjo būti tau labai nelengvi, — tarė jis, vargiai teapibūdindamas visa tai, ką jai teko patirti. Ir jeigu nebūtų buvę Bilio, kuris ja rūpinosi, ji nežino, kaip iš viso būtų išgyvenusi. — Bet man jie irgi nebuvo lengvi. — Adriana negalėjo patikėti tuo, ką girdi. Juk ne ji panoro skirtis. Klausydama jo ji pajuto, kad tebepyksta ant jo už tai, ką jis padarė. Pikta ir įskaudinta, ji nežinojo, ar iš viso kada nors jam atleis. — Tu metei man tokį iššūkį, kuris sudrebino pačius mano esybės pamatus, ir tam tikra prasme tai buvo visiška išdavystė, — tęsė, o Adriana žiūrėjo į jį. Jo egoizmas nė kiek nesumažėjo. — Bet... dėl savo sūnaus... mūsų vaiko... manau, laikui bėgant, aš galėčiau tau atleisti.

Ji žiūrėjo į jį išplėtusi akis, netikėdama savo ausimis. Jis pasiruošęs atleisti jai.

— Tu be galo mielas, — tarė ji tyliai, — aš iš tiesų labai dėkinga. — Ji kone užspringo savo žodžiais. — Tačiau, Stivenai, juk tu ne vienintelis buvai įskaudintas. Ir man gaila, jei jauteisi išduotas. Bet juk tu palikai mane, kai aš laukiausi. Tu visiškai nuo manęs užsidarei. Pasiėmei visus mūsų baldus, išmetei mane iš mūsų namų, įteisinai skyrybas, atsisakei tėvo teisių į mūsų kūdikį. Juk tu nė nešnekėjai su manimi, kai tau skambindavau.

Tai bent sąrašas, bet jam, regis, nepadarė jokio įspūdžio, ir jis tęsė toliau:

— Tegul ir taip. — Jis nuleido negirdomis viską, ką ji ką tik buvo pasakiusi. — Aš manau, kad dėl vaiko turėtume vėl susieiti.

— Ar tu rimtai? — žiūrėjo į jį kone apimta siaubo. Ji tikrai šito neplanavo, kad ir kokia teisinga norėjo jam būti. O dabar jis buvo dar nejautresnis nei anksčiau. Kaip ir visa kita jo gyvenime, kūdikis tebuvo jo egoizmo patenkinimas, dabar, kai jis jau jį išvydo, dabar jam jau tai atrodė gerai, juk sūnus, staiga jis panoro pasvarstyti, gal jį pasiimti, po to, kai taip niekingai ir negrįžtamai buvo nuo jų pabėgęs. Ir tai galimybė, kurią ji ketino jam suteikti. Tačiau jeigu Adriana ko nors iš jo ir tikėjosi, tai nuoširdaus jausmo kūdikiui. Net ne ko nors sau pačiai, nors jeigu jis būtų įstengęs ką nors pajusti, tai ji būtų troškusi švelnumo ir gerumo. Gal atgailos, gailesčio dėl to, ką padarė, kažkokio padorumo ir rūpesčio ženklo. Deja, jeigu iš ko nors to galėtum laukti, tai tik iš Bilio. Šis vyras viso šito neturi.

— Man atrodo, kad tu nesupranti, — tęsė ji. — Stivenai, tu visko atsisakei todėl, kad mes tau nė velnio nerūpėjome. Tu mus palikai. Ir vienintelė priežastis, kodėl aš šiandien paskambinau, buvo pažiūrėti, ar tu nesigaili. Norėjau, kad tu turėtum galimybę pamatyti kūdikį. Tačiau tau niekas nesvarbu. Juk dėl to, ką padarei, tu nė per nago juodymą nesigaili. Tau rūpi tik tu pats, ir tu dar drįsti įsivaizduoti, kad tai tu buvai išduotas. Aš nesu net įsitikinusi, kad tau rūpi ar kada nors rūpės kūdikis. Tu taip pasinėręs į save, kad tau nė kiek nesvarbūs nei aš, nei jis. Matau, kad tau padarė įspūdį tai, kad turi sūnų, bet tik tiek. Kas jis tau? Ką jis tau reiškia? Ką tu pasiruošęs jam suteikti? — Tai buvo svarbus klausimas, tačiau Stivenas klausinėjamas irzo labiau nei bet kada.

— Pastogę, maisto, išsilavinimą, žaislų... — jis neįstengė prisiminti nieko daugiau, ir ji papurtė galvą. Svarbiausio taip ir nepaminėjo. Stivenas niekada nesupras. Dabar ji tai jau žinojo. Tai ji ir norėjo išvysti, dabar ji jau buvo patenkinta, kad jam paskambino.

— Tu užmiršai kai ką labai svarbaus.

Stivenas pagalvojo, bet pervedęs žvilgsnį nuo jos prie vaiko ir atgal niekaip neįstengė prisiminti nieko daugiau. Koks šis vyras gražuolis, bet toks tuščias.

— Tu užmiršai meilę. Tai svarbiau už pastogę, maistą, išsilavinimą ar visa kita. Tai reiškia daugiau negu kompiuteriai, teniso raketės, baldai, grotuvai, butai, darbai. Meilė. Man rodos, kad būtent meilę tu visiškai pamiršai mūsų santuokoje. Jei tu mane būtum mylėjęs, nebūtum palikęs manęs ir kūdikio.

— Aš tave mylėjau... Tai tu manęs nemylėjai. Tu sulaužei iškilmingą pažadą niekuomet neturėti vaikų, — ir jis buvo tuo įsitikinęs.

— Tai ne mano kaltė, — nenusileido ji, — ir dabar aš nė kiek nesigailiu.

— Turėtum gailėtis, — tarė jis liūdnai, — dėl viso to sielvarto, kurį man suteikei.

— Sielvarto, kurį aš suteikiau tau? — nustebusi žiūrėjo į jį Adriana. Jis pakilo ir apėjo aplink kambarį, žvilgčiodamas į didžiulį meškiną, kurį Bilis buvo palikęs tarpduryje.

— Taip, juk tiesa tai, kad tu mane išdavei, — vėl tarė jis, — ir jeigu aš pasiruošęs tau atleisti vardan vaiko, turėtum būti labai dėkinga. — Ji negalėjo patikėti savo ausimis, tik žiūrėjo į jį.

— Ką gi, aš nesu dėkinga, — atsisukusi į jį rėžė tiesiai. O tada paklausė jį paties baisiausio: — Stivenai, ar tu myli kūdikį? Klausiu, ar tu tikrai jį myli? Ar tu nori jo labiau už viską?.. Ar nori gyventi taip, kad palengvintum jo gyvenimą?

Jis ilgokai į ją žiūrėjo tylomis.

— Neabejoju, kad išmokčiau. — Tačiau žiūrėdama į jį ji matė, kad kažkas jame seniai numirė, kad ji taip jo niekuomet ir nepažino.

— O jei tu vėl pajusi, kad mes keliame tau grėsmę, kas tada? Vėl išeisi? Ar parduosi butą? Ar tiesiog vėl atsisakysi tėvystės teisių? — Jis juk buvo jai, o netiesiogiai ir savo paties vaikui, labai žiaurus, ir jie abu tai žinojo, kad ir ką Stivenas paistė apie išdavystę.

— Aš negaliu pažadėti ateičiai. Tegaliu pasakyti, kad aš pabandysiu. Bet man atrodo, kad tu turi suteikti man bent galimybę sugrįžti ir pabandyti. — Ji jam turi suteikti. Kaip miela, kaip širdinga.

— Kaip sugrįžti, kokiomis sąlygomis? Ar tu siūlaisi mane vėl vesti? — ji norėjo išsiaiškinti viską, kartą ir visiems laikams. Tai buvo akistata, kurios ji troško.

— Ne... Manau, kad turėtume pabandyti. Manau, kad tu turėtum sugrįžti ir mes pagyventume kokį pusmetį, gal metus, kol aš pamatysiu...

— Ar tau patinką būti tėvu, tiesa? O jei tau nepatiks?

— Na, tai niekam nepadarys žalos. Popieriai jau sutvarkyti, mes paspausime rankas ir palinkėsime vienas kitam geros kloties, — atrodė, tarsi kalbėtų apie kokį nors verslo susitarimą.

— O Semas? — jai jis jau buvo realus, ypatingas ir brangus asmuo.

— Tada jis tavo.

— Kaip nuostabu. O kaip aš jam tai vėliau paaiškinsiu? Kad tu pabandei ir tau jis nepatiko? Ne, tėvystės išsinuomoti neįmanoma, Stivenai, kaip ir jos išbandyti. Tu arba tai darai, arba ne, tai kaip ir santuoka, meilė, kaip tikras gyvenimas. Tai nėra viena iš tavo teniso partijų, kur pažaidi su skirtingais lošėjais ir pasirenki tuos, kurie žaidžia prasčiau, kad pakutentum savo tuštybę.

Jis jau įsiuto dėl to, ką ji šnekėjo, bet visa tai buvo tiesa, ir jis tai žinojo.

— Kam, tiesą sakant, tu man skambinai? Argi ne šito tu iš manęs norėjai? Ar tu dairaisi geriausio pasiūlymo? — Jis, žinoma, pastebėjo naują žiedą su deimantais ant jos piršto ir Bilį su gausiomis dovanėlėmis, paliktomis prie durų.

— Aš jau nebelaukiu jo iš tavęs. Bet norėjau įsitikinti, kad suteikiau tau galimybę dar kartą prisiminti savo sūnų, prieš tau jį atiduodant kitam vyrui visiems laikams. Maniau, kad tu to vertas. Maniau, kad visuomet dar lieka tas menkas šansas, kad kada nors tu karčiai dėl to gailėsiesi, kad tu pamilsi jį, kai jis gims. Tačiau tu to nepadarei. Tu tenori jį išmėginti tarsi kokį nuomojamą automobilį, o manęs tu nori tam, kad jį prižiūrėčiau, nes tu juk pasiryžęs atleisti man už mano išdavystę, kaip tu tai pavadinai. Tačiau išdaviau ne aš, išdavei tu, ir kūdikis dabar mano.

Jis atrodė sutrikęs, tačiau ne per smarkiai nusiminęs dėl to, ką ji pasakė. Ji net pagalvojo, ar tik jis nepajuto palengvėjimo. Jis liko tas, kas ir buvo. Dabar ji jau tikrai tai žinojo.

— Galėsi jam pasakyti, kad aš pasisiūliau priimti tave atgal, bet tu atsisakei. Juk tu taip jaudiniesi dėl to, ką jam pasakysi.

— Pabandyti, Stivenai. Tai niekai. — Staiga ji pajuto, kad šaukia, bet jai buvo tas pats. Džiaugėsi pagaliau gavusi ant jo parėkti. — Aš noriu mylėti jį besąlygiškai, ar gera, ar bloga, gražus jis ar bjaurus, geros nuotaikos ar blogos, serga ar sveikas, mylėti jį visa ta meile, kiek tik įstengsiu jam suteikti. Aš tai noriu suteikti mūsų kūdikiui. — Jos akyse pasirodė ašaros, ir ji suprato, kad būtent tai ji nori suteikti Biliui, viską, ką ji gali suteikti, visiems laikams.

— Besąlygiška meilė egzistuoja nebent tarp kvailių, — tarstelėjo jis ciniškai.

— Tada aš ir esu kvailė. — Juk kaip tik tokią meilę kažkada ji jam ir siūlė, ir būtent nuo jos nusigręžęs jis išėjo.

— Tada sėkmės, Adriana, — jis ilgokai stovėjo žiūrėdamas į ją, ir visi jausmai, kurie juos kada nors siejo, atrodė išsisklaidę. O paskui jau mažumėlę švelniau: — Man gaila, kad mums nepavyko, Adriana. — Tačiau atsisakyti kūdikio jam nė kiek neatrodė gaila.

Trumpam mažylis jį sudomino, nustebino, bet ta akimirka baigėsi. Kai tik sesutė išnešė kūdikį iš kambario, Stivenas, atrodė, jį visiškai pamiršo.

— Man irgi gaila, — žvilgtelėjo į jį galvodama, kas jis iš tiesų buvo visą tą laiką, kai ji tarėsi jį pažįstanti. — Tavęs man gaila, — negarsiai pridūrė.

— Nereikia man tavo gailesčio. — Pagaliau ji išsilaisvino, žiūrėdama į jį, ir dar kartą apsidžiaugė, kad jam paskambino. Jis elgėsi tiesiai, dabar jau neturėjo ko prarasti. — Aš nebuvau šitam pasiruošęs, Adriana. Tikriausiai niekada nebūsiu. — Tai buvo sąžiningiausi žodžiai, kuriuos jis kada nors jai pasakė, kad ir kaip jį sudomino ką tik gimęs kūdikis, jo grožis. Tiesiog jis nebuvo Bilis, ir dabar ji visiškai aiškiai suvokė, kad Stiveno nebemyli. Ji nemylėjo jo jau daugelį mėnesių, nuo tada, kai Bilis... o gal nuo tada, kai pastojo... tik ji to nežinojo.

— Žinau, — ji lėtai jam linktelėjo, o tada atrėmė galvą į pagalves, šis rytas, atrodė, niekad nesibaigs. — Ačiū, kad atėjai.

Jis palietė jai ranką, tada apsisuko ir išėjo iš kambario netaręs nė žodžio, ir šįsyk ji žinojo, kad jis išeina visiems laikams, ir jai buvo gaila, bet žinojo, jog daugiau jo nebepasiges. Ji gulėjo lovoje, galvodama apie Bilį, beviltiškai ėmė jaudintis dėl to, ką jis galėjo pagalvoti išvydęs ją su Stivenu. Ji troško tik vieno, kad jis sugrįžtų ir ji galėtų jam viską paaiškinti.

Kol ji galvojo apie Bilį, Stivenas žingsniavo koridoriumi ilgu iškilmingu žingsniu, jis trumpam stabtelėjo ties kūdikių palata ir išvydo jų kūdikį. Melsvas ryšulėlis akrilo lopšyje paremtas taip, kad sesutės jį matytų. Melsva kortelė ant lopšio: „Tompsonas, berniukas, 4 kg, 5.15“. Jam davė jos mergautinę pavardę, kaip jis ir buvo teisme pareikalavęs. Žiūrėdamas į jį Stivenas laukė, gal pajus ką ypatingesnio, ko niekada iki šiol nejuto, bet nieko neįvyko. Jis buvo dailutis, o kartu toks neįtikėtinai mažas ir pažeidžiamas. Norėjosi pasiekti jį, palytėti. Jis niekad nepamirš, kaip laikė jį ant rankų, bet kai Adriana jį pasiėmė, palengvėjo. Palengvėjimą jautė ir dabar, žinodamas, kad kūdikis Adrianos, o ne jo. Buvo malonu žinoti, kad jis kažkieno kito. Stivenas svarstė, kad gal reikėtų trumpam pabandyti, gal bent tam, kad ją susigrąžintų, bet dabar pagaliau pajuto palengvėjimą, kad neprivalo šito daryti. Ir net jis suprato, kad tarp jų viskas baigta. Ji norėjo per daug viso to, ko jam nereikėjo. Iš jo ji norėjo per daug.

— Tavo berniukas? — plačiai šypsodamas paklausė senyvas plikas vyriškis su cigaru, bet Stivenas nustebęs pažvelgė į jį ir papurtė galvą. Ne. Ne jo berniukas, kažkieno kito. Ir tada grakščiai išplaukė pagaliau nusiraminęs. Daugiau Stivenui kankintis nebereikės.

DVIDEŠIMT SEPTINTAS SKYRIUS

Adriana visą dieną laukė, kada sugrįš Bilis, bet jis negrįžo. Ji daugybę kartų skambino į jo butą, bet jis neatsiliepė. Ketvirtą valandą ją apėmė neviltis. Kankinosi dėl to, ką Bilis turėjo pagalvoti, norėjo jam viską paaiškinti, papasakoti, kuo baigėsi Stiveno vizitas. Bet neįstengė jo rasti. Jaudinosi ir dėl jo darbe turėjusio vykti vakarėlio staigmenos, nes juk visi pasikliovė ja, ji turėjo atsiųsti Bilį į darbą, kur jį nustebinti bus susirinkę visi jo aktoriai, visi filmo darbuotojai. Pagaliau ėmė skambinti tiesiai jam į darbą, tikėdamasi, kad visi kiti jau turėtų būti ten susirinkę. Pagaliau šeštą valandą kažkas pakėlė ragelį, fone buvo girdėti šventiškas šurmulys. Stengėsi šaukti garsiau, kad perrėktų gaudesį, ir pagaliau režisieriaus asistentas susigaudę, kas skambina.

— Adriana? Sveikiname gimus kūdikiui!

Bilis jau visiems buvo pranešęs apie Semą, bet tie, kurie geriau jį pažinojo, pastebėjo, kad jis neįprastai tylus. Tačiau visi tiesiog pagalvojo, kad jis pavargęs per naktį, Adrianai gimdant. Pasirodo, Bilis visai atsitiktinai pataikė į vakarėlį. Palikęs Adrianą grįžo namo ir norėdamas pravėdinti galvą nuvyko į darbą. Tad pasirodė tik truputėlį vėliau, nei jo laukė. Tarsi jau lemties taip būtų nulemta, kad ar su ja, ar be jos, jis anksčiau ar vėliau turėjo pasirodyti vakarėlyje.

— Gal Bilis ten? — pagaliau ji jį surado.

— Ką tik išėjo. Sakė norintis dar šį tą nuveikti. Bet vakarėlis tai aukščiausio lygio, — režisieriaus asistentas gaudė džiugiai, jau gerokai išgėręs, ir visi taip linksminosi, kad beveik nepasigedo savo garbės svečio. Tas išsmuko, sujaudintas jų pastangų jį pradžiuginti, bet trokšdamas pabūti vienas. Gimtadienio kaip ir pakako.

Adriana vėl pabandė skambinti jam į namus, bet ten buvo paliktas įjungtas atsakiklis. Ji negalėjo patikėti, kad jis taip išslydo jai iš rankų, nė nesuteikęs galimybės paaiškinti, kas įvyko. Jis juk žinojo, kad ji nori pranešti Stivenui apie kūdikio gimimą, bet nesitikėjo, kad pamatys šį sėdintį šalia Adrianos ligoninės palatoje, laikantį kūdikį ant rankų. Bilis iš karto padarė žiauriai skaudžias prielaidas. Ir dabar Adriana, gulėdama ligoninės lovoje, jau ėmė bijoti, kad gal jis niekada nebesugrįš jos aplankyti. Jis turbūt taip ant jos supyko, kad nebenori jos daugiau nė matyti, ir ji nežinojo, ką dar galėtų padaryti, kaip jį surasti. Ji negalėjo išeiti iš palatos ar iš ligoninės, tad pasijuto visiškai užspęsta, praradusi paskutinę viltį.

Ji laikė kūdikį kone visą popietę, o į pavakarę paguldė jį į lopšelį šalia lovos. Kai atnešė padėklą su vakariene, nusiuntė jį atgal. Didžiulį mėlyną meškutį pasodino į kėdę ir liūdna žiūrėjo į jo rožes. Tetroško išvysti Bilį, pasakyti jam, kaip jį myli.

— Gal norėtumėte migdomųjų? — aštuntą valandą vakaro paklausė sesutė, bet Adriana tik papurtė galvą, ir sesutė į jos ligonio kortelę įrašė pastabą apie įtariamą pogimdyminę depresiją. Neliko nepastebėta, kad ji nieko nevalgė nei per pietus, nei per vakarienę, be to, nerodė jokio noro nė maitinti kūdikį. Buvo tyli ir beveik nebendravo, ir vos tik sesutė išėjo, ji vėl surinko buto numerį, bet ir vėl pasigirdo atsakiklis. Paliko Biliui sielvartingą žinutę, maldaudama jai paskambinti.

Ji vėl paėmė kūdikį ir ilgai laikė jį priglaudusi, žiūrėdama į mažą nosytę, užmerktas akis, dailią burnelę, mažus švelnučius suriestus pirštelius. Jis buvo toks meilus ir mažutis, ir tobulas, ir ji taip užsimiršo į jį žiūrėdama, kad nepajuto, kaip devintą valandą virstelėjo prasidarydamos durys, ir Bilis ilgokai stovėjo tarpduryje ją stebėdamas ir įsakydamas sau nieko nejausti nei jai, nei kūdikiui. Staiga grįžtelėjusi jį išvydo. Sulaikiusi kvapą, negalvodama, ji ištiesė ranką ir pabandė išlipti iš lovos, bet tai nebuvo taip lengva.

— Nesikelk, — tarė jis švelniai, — sėdėk. Aš atėjau tik atsisveikinti. — Kalbėjo šaltai ir ramiai, atėjo arčiau jos lovos, tačiau visai neprisiartino. Buvo iškilmingai apsirengęs, ir ji pajuto, kad jis ateina ne iš vakarėlio. Vakarėlis turėjo būti netikėtas, ir vilkėjo jis megztinį ir džinsus, o dabar buvo apsirengęs taip, tarsi būtų pasipuošęs iškilmingai progai. Vilkėjo angliško tvido kostiumą, kremo spalvos marškinius, ryšėjo Hermės kaklaraištį, avėjo solidžius rudus batus, o ant rankos buvo užsimetęs žieminį paltą. Staiga Adriana suprato, kad jis išvyksta.

— Kur tu išvyksti? — paklausė susirūpinusi, ūmai pajusdama, kad viskas tarp jų pasikeitė. Per keletą valandų, nuo to ryto. Vos prieš dvylika valandų jie buvo viena širdis, viena siela, o dabar jis nuo jos atsiplėšė ir išvyksta. Kad tik jai pavyktų užglostyti tą skriaudą, kurią jam padarė, drebėjo galvodama.

— Pamaniau, nuvyksiu į Niujorką keletui dienų aplankyti berniukus. — Žvilgtelėjo į laikrodį. — Turiu išeiti po kelių minučių, kad spėčiau į naktinį reisą. — Žiūrėdama į jį pajuto, kaip jos širdis atsidūrė kulnuose, ją apėmė panika, klaikus išgąstis, kad jį praras. Jai kone užgniaužė kvapą, kai išvydo jį nejaukiai dairantis po kambarį, paskui vėl pažvelgiant į ją, tačiau pastebėjo, kad iš visų jėgų tvardėsi, kad nežiūrėtų į kūdikį.

— Ar berniukai žino, kad tu atvyksti?

— Ne, — tarė niauriai, — noriu juos nustebinti.

— Kiek laiko būsi išvykęs? — nežinojo, ką jam pasakyti, nebent kad ji apgailestauja, kad buvo idiote, kad nereikėjo sukti galvos dėl Stiveno, kad jis kvailys, kad ji irgi kvailė, kad ji myli Bilį labiau už gyvenimą, kad Semas užaugs ir bus jų kūdikis... jei tik jis pasiliktų, jei tik Bilis pasiliktų... jeigu tik jis jai atleistų.

— Aš nežinau, kiek pabūsiu, — atsakė jis, laikydamas paltą rankose ir ilgesingai į ją žiūrėdamas. — Savaitę... porą... Pamaniau, kad nusivešiu juos kur nors trumpam atostogų, kai grįš iš Vermonto, jeigu Leslė neprieštaraus... — Jis visuomet turi maldauti kitų, kad jam leistų susitikti su tais, kuriuos myli... Leslė, Adriana... Stivenas... negalėjo leisti sau dabar apie tai galvoti. Tiesiog bus labai nuostabu vėl išvysti berniukus, išvykti iš Kalifornijos. Jam jau čia visko gana. Jam reikia atsikvėpti. Jo gimtadienio dovana bus išsigauti iš miesto, ir tegu jo bėdomis rūpinasi kiti. Jis palieka pakankamai scenarijų, su kuriais grupė galės dirbti, kol jo nebus, o jeigu jie nesusigaudys, tegu prikuria.

— Beje, aš pasamdžiau tau slaugę. Ji ateis dieną, o jeigu reikės, galės likti ir per naktį, kai grįši iš ligoninės. Aš pats nebuvau su ja susitikęs, bet agentūroje sakė, kad ji puiki. — Jis pagalvojo apie viską, ir Adrianos akys prisipildė ašarų, kai tai pasakė.

— Nereikėjo to daryti. Aš pajėgsiu savimi pasirūpinti.

— Pagalvojau, kad tau su kūdikiu reikės pagalbos. Nebent... — jis apie tai nebuvo pagalvojęs, tad dabar žvilgtelėjo į ją smalsiai, jausdamasis dar kvailiau, — ...ar tu grįši pas mane, ar vyksi pas Stiveną?

Tada ji suprato, ką jis galvoja, ir jai suskaudo dėl jo širdį. Tai ji dėl visko kalta, ir jai dar labiau suspaudė širdį, kad privertė jį kentėti.

— Aš negrįšiu pas Stiveną nei dabar, nei niekada. Ir niekur su juo neisiu, — ištarė taip griežtai, kad jis nustebęs į ją žvilgtelėjo.

— Ryte... man pasirodė... kad... maniau... Žinojau, kad jam skambinsi, bet nemaniau, kad padarysi tai iš karto. Turėjau būti tam pasiruošęs, — tarė tyliai, — bet nebuvau. Todėl nustebau, kai įėjęs išvydau jus visus tris... o taip džiaugiausi dėl Semo ir dėl visko, ir... — jis atrodė toks liūdnas, kai žvelgė į ją, kad jos skruostais pasipylė ašaros, taigi nukreipė akis į kūdikį.

— Aš norėjau viską užbaigti... Žinau, buvau neteisi, bet norėjau, kad jis išvystų kūdikį... ir jį paleistų, dvasiškai, o gal suteiktų jam palaiminimą ar kažką panašaus. Nežinau, ką aš galvojau, nežinau, kokių beprotiškų iliuzijų visą šį laiką buvau kupina, kai jaučiausi Stivenui kažką skolinga, dėl kūdikio. Gal jaučiausi kalta, kad paimu iš jo kažką tokio nuostabaus ir su tuo nueinu, ir dar dalinuosi tuo su tavimi. Tačiau tiesa tai, kad jis nė nesupranta, ką reiškia turėti kūdikį. Jis nežino, ką reiškia mylėti. Jam kūdikis tėra tik našta. Jis mulkis ir kvailys, o aš buvau dar didesnė kvailė, kai už jo tekėjau, — ji nelaiminga pažiūrėjo į Bilį ir ėmė raudoti, o kadangi laikė kūdikį, tas irgi ėmė klykti, ir Bilis, numetęs paltą, pripuolė jai pagelbėti.

— Duok, leisk padėti... — jis buvo ramus ir nesiblaškė, jo rankos darė, ką reikia, o ji jį stebėjo. — Gal jis alkanas?

— Nežinau. Aš neseniai jį maitinau, bet gal jis dar nė nepajuto.

— Gal šlapias, — nedvejodamas patikrino, o tada vikriai vėl susuko jį į antklodėlę, o ji be žodžių stebėjosi, kaip nuostabiai jis susidoroja su viskuo, ką tik paliečia, — ir su scenarijais, ir su suflė, ir su kūdikiais. — Jis tenorėjo, kad tu jį vėl tvirtai susuktum, man taip atrodo. Tu per daug laisvai jį suvystei. Jie mėgsta būti kietai susukti, kaip kokone. Štai, aš tau parodysiu. — Jis greitai jai pademonstravo ir tvirtomis rankomis vėl įteikė jai kūdikį. O Adriana išsišnirpštusi nosį jam padėkojo.

— Nežinau, ką aš galvojau, kai skambinau Stivenui. Bet vos tik jis atėjo, žinojau, kad padariau klaidą, o tada pasirodei tu, ir aš dar nespėjau nieko pasakyti, o tu jau išnykai. — Ji vėl pravirko, įėjo seselė ir papurtė galvą, galvodama, kad Adrianai tikrai pasireiškia ankstyvi pogimdyminės depresijos požymiai. Arba tai, arba jos vyras ją nervina, bet kažkas čia aiškiai negerai. — Ir aš visą dieną bandžiau tau prisiskambinti, bet niekur tavęs neradau! — sušuko kaltindama. — O juk šiandien tavo gimtadienis!

— Na taip, žinau, kad gimtadienis, — šyptelėjo. Ji atrodė labai apgailėtinai, tokia susinervinusi, tokia vaikiška su tuo mėlynu kaspinu plaukuose. Atrodė tarsi kokia paauglė, laikanti kažkieno kito kūdikį. — Bet pasijutau nejaukiai, kai įžengiau į kambarį, o čia radau Stiveną. To aš nesitikėjau, jūs atrodėte taip jaukiai, it šeima.

— Iš pradžių įvyko jaudinanti scena, — paaiškino ji. Norėjo, kad Bilis atsisėstų, bet bijojo jam apie tai užsiminti, kad jis neprisimintų ketinęs spėti į naktinį reisą. — Jis žiūrėjo į kūdikį taip, tarsi gyvenime nebūtų matęs naujagimio. Bet yra toks užsispyręs asilas, toks pasipūtėlis. Jis tikriausiai nieko niekada nemylėjo, išskyrus teniso raketę, o gal savo Porsche. Jis buvo pasiruošęs atleisti man už tai, kad išdaviau jį, priimti mane su kūdikiu atgal pabandyti, ar jam patiks. Ar gali įsivaizduoti? — ji tebepyko tai pasakodama.

— O jei jis būtų priėmęs tave be jokių išlygų, jei būtų pasakęs, kad tave myli?

— Aš supratau, kad jau per vėlu, kad nieko nebeliko, jei kada nors iš viso buvo. Mes su juo niekada nejautėme vienas kitam to, ką jaučiame mudu. Mus siejo kažkas labai paviršutiniška, kas gali sieti jaunystėje. Aš nežinojau, ką reiškia žodis meilė, kol nesutikau tavęs, — ji ištarė tai labai tyliai, o jis padėjo paltą šalia mėlynojo meškučio ir priėjo prie lovos, kur ji sėdėjo tebelaikydama kūdikį.

— Negalėjau pakelti tos minties, kad tave prarasiu, Adriana... tiesiog negalėjau. Esu tai patyręs anksčiau ir žinau, kaip skaudu. — Tada pažiūrėjo į miegantį kūdikį. — Ir tavęs aš nenorėjau prarasti. Noriu jūsų abiejų ir Tomio su Adamu, kai man juos duoda... noriu visiems laikams. Tačiau aš neturiu teisės stoti tau skersai kelio. Tu buvai ištekėjusi už Stiveno, ir jei panorėsi, turi teisę pas jį grįžti. Tačiau jeigu tu jau apsigalvojai, jeigu esi tikra tuo, ko nori, tai aš noriu žinoti... — pažiūrėjo į ją sielvarto kupinomis akimis. Sulaukęs keturiasdešimties jis subrendo.

— Aš niekada nieko labiau nemylėjau, — palinko ji, o jis ją apglėbė, jos skruostais riedėjo ašaros. Jai atrodė, lyg būtų verkusi visą dieną, bet taip pat atrodė ir jam. Ne tiek jau daug džiaugsmo jam buvo lemta patirti per savo gimtadienį. — Negalėčiau gyventi be tavęs. — Ji tebedrebėjo galvodama apie tai, kad per savo kvailumą vos jo neprarado.

Bilis ilgokai šypsojosi nieko nesakydamas, padėjo paguldyti kūdikį į lopšį prie lovos, tada vėl pažvelgė į ją.

— Aš tave myliu. Noriu, kad tu žinotum, kaip tave myliu. — Tada žvilgtelėjo į laikrodį ir nusišypsojo sėsdamas šalia jos ant lovos krašto. — Atrodo, kad ką tik pavėlavau į naktinį reisą. — Tačiau berniukai vis viena nežinojo apie jo atvykimą, tai nesijaus apvilti. — Gal neprieštarausi, jei praleisiu čia naktį? — šyptelėjo jai, ji nusijuokė ir vėl išsišnirpštė nosį. Baigėsi kupina emocijų diena, o juk prieš tai buvo ir tokia pat emocinga naktis.

— Nežinau, ką pasakys sesutės. — Bet neatrodė, kad kuris iš jų dėl to jaudintųsi, kai jie įsirausė vienas šalia kito lovoje, Adriana su savo rausvais naktiniais marškiniais, kuriuos buvo padovanojęs jai Kalėdoms, o jis su angliško tvido kelnėmis. Kai sesutė vėl atėjo patikrinti jos būklės, išvydo juos bučiuojantis ir tylutėliai uždarė duris. Ponia Tompson jautėsi kur kas geriau.

— Jos tikrai pamanys, kad mes nepadoriai elgiamės, — sušnibždėjo Adriana, kai už sesutės nugaros čiūžtelėjo užsidarydamos durys.

— Ir gerai, — sušnibždėjo jis su šypsena. Jie tebesibučiuodami šnabždėjosi toliau.

— Aš turiu tau gimtadienio dovaną, — staiga Adriana prisiminė laikrodį.

— Jau vėl? — nusijuokė Bilis. — Ar ne per greitai?

— Tu pasibjaurėtinas. — Bet jis tvirtai ją pabučiavo ilgu bučiniu, ir pasaulis vėl nušvito laime, kai šitaip laikė ją apkabinęs.

— Aš tau irgi turiu staigmeną, — ištarė susimąstęs, kai jie gulėjo vienas šalia kito ant jos pagalvių.

— Kokią? — Jie toliau tebesišnekėjo patyliukais, nenorėdami pažadinti kūdikio ir dar todėl, kad jų gyvenimas staiga pasirodė esąs toks paprastas, toks taikingas.

— Už kelių dienų mes tuokiamės.

— Tai jau ir būtų metas, — dėjosi rūsčiai į jį žvairuojanti, žybčiodama per Kalėdas jo dovanotu žiedu.

— Ir aš noriu, kad mano pavardė būtų įrašyta Semo gimimo liudijime, — kone griežtai tarė Bilis.

— Na, kaip atrodytų Samuelis Viljamas Tigpenas? — pasiūlė droviai šyptelėdama, o jis pasilenkęs ją pabučiavo.

— Atrodytų puikiai, — nusišypsojo prisitraukdamas ją arčiau savęs ir jausdamas, kaip jos širdis plaka sykiu su jo, vienu ritmu.

Content

Стил Даниэла Širdies plakimas