Фредрик Бакман

Бьорнстад

На Сага Бакман, моята баба, която ме научи

да обичам спорта. Колко тих би бил животът ми

без него. Надявам се в големия бар на небето

да сервират хубаво сухо мартини и винаги

да излъчват „Уимбълдън“ на голям екран.

Липсваш ми.

И на Неда Шафти-Бакман, най-забавната,

най-умната, най-опърничавата и най-добрата ми приятелка.

Ти ме издигаш в облаците, когато имам нужда от това,

и ме сваляш на земята, когато

го заслужавам. Ашегетам.

1

Беше късна вечер в края на март. Един млад човек взе двуцевна ловна пушка в ръка, отиде право в гората, допря оръжието до челото на друг човек и натисна спусъка.

Тази история разказва как се стигна дотук.

2

Туп-туп-туп-туп-туп.

Намираме се в Бьорнстад[1] в началото на март и все още нищо не се е случило. Петък е и всички просто чакат. Утре юношеският отбор на Бьорнстад Хокей ще играе полуфинал в най-висшата младежка дивизия в страната. Колко ли важно би могло да е това? Не много, разбира се. Ако се случваше някъде другаде.

Туп. Туп. Туп-туп-туп.

Бьорнстад се буди рано, както винаги. Малките градчета трябва да си дават аванс, за да могат да се състезават с останалия свят. Редиците автомобили на паркинга пред фабриката вече са покрити със сняг. С полуотворени очи и полузатворени умове, хората са се наредили на тиха опашка, за да потвърдят съществуването си пред системата за отчитане на работното време. Изтръскват ботушите си от кишата, с погледи, настроени на автопилот, и с гласове като от телефонен секретар, в очакване предпочитаният наркотик – кофеин, никотин или захар – да подейства и да приведе телата им в що-годе изправно състояние поне до първата почивка.

Навън пък тези, които работят в по-големия град отвъд гората, се качват по колите си и блъскат с ръкавици по климатиците, а ругатните им са от онези, които човек би се решил да използва само когато е пиян, на смъртния си одър или седи в твърде студено „Пежо“ твърде рано сутринта.

Ако замълчат, могат да го чуят: туп-туп-туп. Туп. Туп.

Мая се буди в стаята си. По стените се редуват рисунки с молив и стари билети от концерти в далечни градове – съвсем не толкова много, колкото ѝ се иска, но значително повече, отколкото родителите ѝ всъщност са ѝ разрешили. Лежи в леглото по пижама и свири на китара. Обича всичко в инструмента. Тежестта му, начина, по който дървото отговаря на почукването на пръстите ѝ, струните, които режат все още сънената ѝ кожа. Простите тонове, меките рифове, за нея това е божествена игра. На петнайсет години е и вече е успявала да се влюби много пъти, но китарата винаги ще си остане първата ѝ любов. Тя ѝ помага да се справи с живота в този град и да издържа на това да бъде дъщеря на спортния директор на малък хокеен клуб насред гората.

Мая мрази хокея, но разбира любовта на баща си. Спортът просто е инструмент, различен от нейния. Понякога мама шепне в ухото ѝ: „Никога не се доверявай на хора, които си нямат нещо, което обичат неконтролируемо“. Майка ѝ обича мъж, който обича място, което обича спорт. Бьорнстад е хокеен град и каквото и да си говорим за жителите му, на тях може да се разчита. Човек знае какво да очаква, ако живее тук. Ден след ден, след ден.

Туп.

Бьорнстад не се намира близо до каквото и да е. Дори на картата изглежда неестествено. „Все едно пиян великан е опитал да напише името си в снега, докато пикае“, биха казали някои. „По-скоро все едно природата и хората играят на дърпане на въже в спор за жизненото пространство“, може би биха възразили по-уравновесените. Във всеки случай градът губи. И отдавна не е печелил. Работните места намаляват, така че всяка година намаляват и хората, а гората изяжда по една-две изоставени къщи на сезон. Преди години, когато още имаше с какво да се похвалят, от общината сложиха табела при отбивката към града. Лозунгът беше от популярните по онова време: „Добре дошли в Бьорнстад – тук искаме малко повече!“. На снега и вятъра им трябваха няколко години, за да заличат думата „повече“. Понякога цялото място прилича на философски експеримент: ако един град падне в гората, но никой не го чуе, ще има ли някакво значение?

За да си отговори на този въпрос, човек трябва да измине няколкостотин метра надолу към езерото. Залата не е кой знае какво на външен вид, но вътре има ледена пързалка. Създадена е преди четири поколения от работници в завода. Хора, които са работели шест дни в седмицата и са имали нужда от нещо през седмия, което да очакват с нетърпение. Това е наследството им. Всичката любов, която градът успява да размрази, продължава да се влага в тази игра: лед и мантинела, червени и сини линии, стикове и шайби, както и всеки грам желание и сила в младите тела, които хвърчат по пързалката. Трибуните се пълнят всеки уикенд, година подир година, въпреки че изявите на клуба се сринаха в такт с икономиката на града. А може би именно заради това – всички се надяват, че когато клубът отново тръгне нагоре, останалите ще го последват по инерция.

Това е причината места като Бьорнстад винаги да влагат надеждите си за бъдещето в младите. Защото те са единствените, които не си спомнят, че едно време всъщност беше по-добре. Това може да бъде благословия. Затова градят юношеския си отбор така, както предните поколения са градили общността си: работят здраво, поемат ударите, не се оплакват, стискат зъби и показват на копелетата от големите градове откъде идват.

Наоколо няма много какво да се види. Но всички, които са били тук, знаят, че това е хокеен град.

Туп.

Амат скоро ще стане на шестнайсет. Стаята му е толкова малка, че ако се намираше в по-голям апартамент в богаташка част от големия град, вероятно не би минала дори за walk-in closet[2]. Тапетите са покрити изцяло с плакати на играчи от НХЛ[3], с две изключения. Първото е негова снимка, на която е на седем години, най-малкото от всичко момчета на леда, носи твърде големи ръкавици и каската му е смъкната над челото. Второто е бял лист, на който майка му е написала части от молитва. Когато Амат се родил, майка му го държала в прегръдките си, легнала на тясно легло в малка болница на другия край на земното кълбо. Били съвсем сами на този свят. Една сестра прошепнала в ухото ѝ молитва, за която казват, че Майка Тереза написала на стената над леглото си. Сестрата се надявала, че молитвата ще даде на самотната жена сила и надежда. Близо шестнайсет години по-късно парчето хартия още виси на стената на сина ѝ; думите са разбъркани, но тя ги е записала така, както ги помни:

Честният може да бъде предаден от другите. Въпреки това бъди честен.

Дружелюбният може да бъде хулен от другите. Въпреки това бъди дружелюбен.

Доброто, което правиш днес, утре може да бъде забравено. Въпреки това върши добро.

Кънките на Амат стоят точно до ръба на леглото му, всяка нощ. „На майка ти сигурно ѝ е било доста тежко – да се родиш с кънките на краката“, хилеше се старият портиер в хокейната зала. Предложил е на момчето да ги съхранява в един шкаф в склада на клуба, но момчето обича да ги разнася напред-назад. Иска да е близо до тях.

Винаги е бил най-ниският във всички отбори, никога не е имал мускули като другите играчи, никога не е удрял шайбата толкова силно. Но никой в града не може да го стигне. Нито един играч от който и да е отбор, срещу който е играл, не е бил бърз колкото него. Не може да го обясни, но предполага, че е горе-долу както някои хора поглеждат цигулка и виждат само дъски и ключове, а други хора – музика. Кънките никога не са му били чужди. Напротив, именно когато пъхне крака в обикновени обувки, Амат се чувства като моряк, стъпил на сушата.

Последните редове, които мама е написала на листа на стената му, звучат така:

Всичко, което изградиш, може да бъде разрушено от другите. Въпреки това гради. Защото накрая всичко е между теб и Бог, никога не е било между теб и другите.

Отдолу, с червен тебешир и решителния почерк на дете от долните класове, е изписано:

КАЗВАТ ЧЕ САМ МНОГО МАЛАК ДА ИГРАИА. ВЪПРЕКИ ТФА ЩЕ СТАНА ГОЛЯМ ИГРАЧ!

Туп.

Веднъж мъжкият отбор на Бьорнстад Хокей завърши втори в най-висшата дивизия на страната. Оттогава са минали повече от две десетилетия и три дивизии, но утре Бьорнстад отново ще може да премери сили с най-добрите. Така че колко важен може да е един юношески мач? Колко да им пука на жителите на едно градче за някакъв тийнейджърски полуфинал в младежка лига? Не много, разбира се. Ако не се случваше точно в тази точка на картата.

Двеста метра южно от пътните табели започва районът, наречен „Възвишението“. Представлява малка групичка ексклузивни имоти с изглед към езерото. Съседите тук са собственици на магазини за хранителни стоки или шефове във фабриката, или имат по-добра работа в някой по-голям град, където колегите им се чудят ококорени по време на фирмените партита: „Бьорнстад? Може ли да се живее толкова навътре в гората?“. Те, разбира се, отговарят нещо за лова, риболова и близостта до природата, но в действителност в днешно време почти всички от тях се чудят дали наистина е възможно. Да се живее тук. Дали е останало нещо друго освен цените на имотите, които падат в такт с температурите.

После ги събужда едно „ТУП“. И те се усмихват.

3

От повече от десетилетие съседите във вилите са свикнали с шума, идващ от двора на семейство Ердал: туп-туп-туп-туп-туп. И после кратка пауза, докато Кевин събира шайбите. И пак: туп-туп-туп-туп-туп. Беше на две и половина, когато за пръв път се качи на кънки, на три, когато му подариха първия стик, на четири вече бе задминал петгодишните, а на пет играеше по-добре от седемгодишните. Зимата, когато навърши седем, лицето му измръзна толкова лошо, че и до ден днешен, ако човек застане близо до него, може да види малките бели петънца по скулите му. Онзи следобед бе изиграл първия си истински състезателен мач и в последните секунди изпусна гол на празна врата. Детският отбор на Бьорнстад спечели с дванайсет на нула, като Кевин вкара всички голове, но въпреки това беше неутешим. Късно вечерта родителите му забелязаха, че не е в леглото си. До полунощ половината град бе образувал жива верига и претърсваше гората. В Бьорнстад криеницата не е шега работа, достатъчно е едно дете да се отдалечи малко, за да бъде погълнато от мрака, а на минус трийсет градуса се замръзва бързо. Чак на разсъмване някой откри, че момчето не е сред дърветата, ами стои на леда долу на езерото. Кевин беше замъкнал дотам една врата, пет шайби и всички фенери, които бе успял да открие, след което час подир час беше стрелял от същия ъгъл, от който бе изпуснал последния удар в мача. Побесня и се разплака, когато го отведоха вкъщи. Белите петна така и не изчезнаха. Беше на седем години и още тогава всички разбраха, че носи мечката в себе си. Такова нещо не може да се скрие.

Родителите му платиха, за да му построят собствена малка пързалка в двора. Той сам я почистваше всяка сутрин, а съседите му всяко лято разравяха гробищата за шайби, в които се превръщаха лехите им. В пръстта там поколения наред ще могат да се открият остатъци от вулканизирана гума.

С годините чуваха как тялото на момчето расте и ударите стават все по-силни и по-бързи. Сега е на седемнайсет и градът не е виждал хокеист, който изобщо да се доближава до неговия талант, още от времето, когато бяха в първата дивизия, преди той да се роди. Има физиката, ръцете, ума и сърцето. И преди всичко има погледа. Когато е на леда, сякаш всичко пред очите му се случва по-бавно, отколкото пред очите на другите. Човек може да се научи на много неща в хокея, но не и на това. Или се раждаш с поглед върху играта, или не. „Кевин? Той е истински хокеист“, казва Петер Андершон, спортният директор на клуба, а той би трябвало да знае най-добре: последният играч от Бьорнстад, който можеше да се мери с Кевин, бе той самият. Стигна чак до Канада и НХЛ, където игра с най-добрите в света.

Кевин знае какво е нужно, повтарят му го още откакто стъпи на кънките за пръв път. Чисто и просто всичко. Нужно е да даде всичко от себе си. Така че всяка сутрин, докато съучениците му още спят дълбоко под дебели одеяла, той ходи да тича в гората и после отива на пързалката. Туп-туп-туп-туп-туп. Събира шайбите. Туп-туп-туп-туп-туп. Събира шайбите. Всеки следобед тренира с юношеския отбор, а всяка вечер – с мъжкия, после ходи на фитнес, а след това прави още една обиколка в гората и завършва с още един час на пързалката, огряна от специалните прожектори, монтирани на покрива на вилата.

Туп-туп-туп-туп-туп. Това е единственото, което този спорт изисква от теб. Чисто и просто всичко, което имаш.

Кевин е получавал всякакви предложения – да се премести в голям отбор или да се запише в хокейна академия в някой по-голям град, но упорито ги отхвърля. Той е момче от Бьорнстад, а баща му е мъж от Бьорнстад. Това може би не значи нищо на други места, но тук означава нещо.

Така че колко да е важен един полуфинал в младежка дивизия? Само толкова, че най-добрият юношески отбор в Швеция отново ще напомни на останалата част от страната за съществуването на това градче. Само толкова, че областните политици може би ще вложат пари за основаването на хокейно училище тук, а не в Хед, така че най-големите таланти в тази част от страната да искат да се преместят в Бьорнстад, вместо в големите градове. Така че един мъжки отбор, съставен от собствени кадри, да може отново да се изкачи до първа дивизия, отново да привлече големи спонсори, да накара общината да построи нова закрита пързалка и по-големи пътища, а може би дори конферентен и търговски комплекс, за каквито се говори от години, така че да могат да се създадат нови фирми и да се отворят нови работни места и жителите да започнат да ремонтират жилищата си, вместо да ги продават. Полуфиналът ще е важен само за икономиката. За гордостта на хората. За оцеляването им.

Важен е само толкова, че едно момче стои в един двор, откакто бузите му измръзнаха преди десет години, и изстрелва шайба след шайба, след шайба, носейки на раменете си надеждите на цял един град.

Полуфиналът чисто и просто означава всичко.

„Низината“ се намира в другия край на Бьорнстад, северно от пътните табели. Централната част на града се състои от редови къщи и малки вили от средна класа, но в Низината има само кооперации, построени възможно най-далеч от Възвишението. Разбира се, в началото това бяха просто лишени от въображение географски прякори: Низината е разположена по-ниско от останалата част на града и свършва с една стара чакълена яма, а Възвишението се намира на хълма над езерото. Но след като хората постепенно се разпределиха по кварталите в съответствие с финансовите си възможности, имената започнаха да се отнасят не само за частите на града, ами и за класата на домакинствата. Дори в най-малките кътчета на Земята децата отрано се научават, че съществуват отделни социални реалности, а тук всичко е просто: колкото по-далеч живееш от Низината, толкова по-добре за теб.

Фатима живее в двустаен апартамент почти толкова навътре в Низината, колкото е възможно. Сега изкарва сина си от леглото насила, а той взима кънките си. Сами са в автобуса, не говорят. Амат е усъвършенствал техниката да придвижва тялото си, без да се налага да буди главата си. Фатима с любов го нарича „Мумията“. Щом стигат до пързалката, тя облича униформата си на чистачка, а той отива да намери портиера. После опитва да помогне на мама със събирането на боклуци от трибуните, но тя го пъди. Момчето се притеснява за гърба на майка си, а майка му се притеснява, че другите деца ще го видят с нея и ще му се подиграват. Откакто Амат се помни, двамата са били сами на този свят. Когато беше малък, събираше празните кенчета от трибуните в края на месеца. Понякога още го прави.

Всяка сутрин помага на портиера, отключва вратите и проверява лампите, събира шайби и кара хладилната машина, подготвя залата за поредния ден. Първо пристигат фигуристите; те се пързалят в най-неудобното време. После се изреждат всички хокейни отбори, докато дойдат най-предпочитаните часове, запазени за юношеския и за мъжкия отбор. Юношите са толкова добри, че почти са се изкачили най-горе в йерархията.

Амат още не играе там, само на петнайсет е, но може би следващия сезон. Ако направи всичко необходимо. Един ден ще измъкне майка си оттук, знае го. Един ден няма да се налага постоянно да пресмята наум приходи и разходи. Децата, които живеят в семейства, където парите могат да свършат, започват да си дават сметка за тези неща по-рано от други.

Амат знае, че възможностите му са ограничени, затова планът му е прост: оттук – в юношеския отбор, оттам – в мъжкия, накрая – в професионалната лига. Когато му преведат първата заплата, той ще вземе хигиенната количка от майка си и никога повече няма да ѝ даде да се доближи до нея. Ще даде почивка на възпалените ѝ пръсти и на изтормозения ѝ гръб. Не иска да трупа вещи. Иска просто една вечер да може да си легне, без да брои.

Когато Амат приключва със задълженията си, портиерът го потупва по рамото и му подава кънките. Амат ги обува, връзва ги, взима стика и излиза на празната пързалка. Такава е сделката им, портиерът получава помощ с вдигането на тежко и заяждащите врати на мантинелата, срещу които ревматизмът му започва да протестира, а Амат сам почиства леда, след като е разполагал с пързалката цял час, преди фигуристите да започнат тренировката си. За него това са най-хубавите шейсет минути през целия ден, всеки ден.

Слага си слушалките, усилва звука докрай и се засилва напред. Хвърчи по леда и се блъска в мантинелата в другия край толкова силно, че каската му се удря в предпазния плексиглас над нея. После се засилва обратно. Пак. И пак. И пак.

Фатима вдига поглед от хигиенната количка и си позволява за няколко секунди да погледа как синът ѝ се пързаля.

Портиерът среща погледа ѝ и тя оформя едно „благодаря“ с устни. Портиерът просто кима и прикрива усмивката си. Фатима си спомня колко странно ѝ се стори, когато треньорите в отбора за пръв път ѝ казаха, че Амат имал изключителна дарба. Тогава разбираше езика само отчасти и за нея си беше мистерия божия как Амат може да кара кънки, при положение че едвам ходи. Оттогава са минали много години, а Фатима още не е свикнала със студа в Бьорнстад, но се е научила да обича града такъв, какъвто е. И нищо друго в живота не би могло да я учуди повече от това, че едно момче, родено на място, където никога не е падал сняг, се е появило на този свят, за да играе спорт върху лед.

В една от по-малките вили в средата на градчето спортният директор на Бьорнстад Хокей Петер Андершон излиза от банята – задъхан и със зачервени очи. Почти не е спал през нощта, а водата не е успяла да отмие неспокойствието му. Вече е повърнал два пъти. Чува как Мира отива да събуди децата. Знае точно какво ще му каже тя: „Боже, Петер, вече си на повече от четиресет години. Ако един юношески мач кара спортния директор на клуба да се притеснява повече от самите юноши, може би е време да вземеш таблетка „Собрил“[4], да пийнеш нещо и просто да се поуспокоиш“. Семейство Андершон живеят тук повече от десетилетие, откакто се върнаха от Канада, но той още не е успял да накара съпругата си да проумее какво означава хокеят в Бьорнстад. През целия сезон Мира не спря да го пита: „Сериозно? Не мислиш ли, че е малко прекалено възрастни мъже да се вълнуват толкова? Юношите са на по седемнайсет години! Та те са почти деца!“.

Първите няколко пъти той си замълча. Но една късна вечер каза истината: „Знам, че това е само игра, Мира. Знам. Но ние сме градче насред гората. Нямаме туризъм, нямаме рудодобив, нямаме високотехнологична промишленост. Имаме мрак, студ и безработица. Ако можем отново да развълнуваме жителите, заради каквото и да е, значи сме извадили късмет. Знам, че не си оттук, скъпа, това не е твоят град, но се огледай наоколо: работните места отново намаляват. Общината е затегнала кранчето. Тук живеят издръжливи хора, имаме мечи дух, но вече понесохме твърде много удари поред. Градът има нужда да спечели нещо. Имаме нужда да почувстваме, поне веднъж, че сме най-добрите. Знам, че това е просто игра. Само че не е... просто игра. Невинаги“.

Мира го целуна силно по челото, притисна го до себе си, усмихна се и прошепна нежно в ухото му: „Ти си идиот“. Така е, разбира се, Петер го знае.

Излиза от банята и чука на вратата на петнайсетгодишната си дъщеря, докато не чува отговора на китарата. Дъщеря му обича инструменти, не спорт. Има дни, когато той съжалява за това, но много по-често се радва за нея.

Мая още лежи в леглото. Щом чува родителите си отвън, започва да свири по-високо. Майка ѝ има две висши образования и може да цитира целия наказателен кодекс наизуст, но не може да научи какво е айсинг[5] или засада, ако ще да я дадат под съд. Баща ѝ, от своя страна, може да обясни подробно всяка една стратегия, която съществува в хокея, но не може да изгледа и един епизод от телевизионен сериал с повече от трима герои, без да избухне на петата минута: „Какво стана сега? Кой е това? Защо да мълча? Изпуснах какво казаха... можем ли да върнем назад?“.

Това кара Мая едновременно да въздъхва и да се смее. Човек никога не копнее да се изнесе от вкъщи така силно, както когато е на петнайсет. Както майка ѝ обича да казва, когато е изпила три-четири чаши вино, а студът и мракът са започнали да си играят с търпението ѝ: „В този град не може да се живее, Мая, може само да се оцелява“.

Никоя от тях не подозира колко вярно е това.

4

По целия път – от съблекалнята до заседателната зала – момчетата и мъжете в Бьорнстад Хокей са възпитавани според следния израз: „Висок таван и дебели стени“.[6] Суровите думи са част от играта, също както и суровите сблъсъци, но случващото се тук си остава между членовете на клуба. Както на леда, така и извън него, защото всички трябва да са наясно, че клубът винаги е на първо място.

Достатъчно рано сутринта е и пързалката е до голяма степен празна, с изключение на портиера, чистачката и един самотен играч от момчешкия отбор, който се пързаля напред-назад по леда. Но по коридорите на горния етаж отекват решителните гласове на мъже със сака, събрали се в един от офисите. На стената е окачена отборна снимка отпреди двайсетина години, от сезона, когато Бьорнстад Хокей стана втори в страната. Някои от мъжете в стаята са участвали тогава, други – не, но всички са решили, че онова време трябва да се върне. Бьорнстад вече няма да е потънало в забрава градче от долните дивизии, отново ще се изкачат до елита и ще предизвикат първенците.

Президентът на клуба седи зад бюрото си. Той вечно е разтревожен като дете, което е откраднало нещо, а тази сутрин се поти дори повече от обикновено. Цялата му риза е в трохи, а той дъвче сандвич по толкова нескопосан начин, че някой страничен наблюдател би се запитал дали президентът всъщност не е разбрал погрешно самата концепция на храненето. Прави така, когато е изнервен. Това е неговият офис, но той има най-малко власт от всички вътре.

На пръв поглед йерархията в един клуб е проста – ръководството назначава президент на клуба, който отговаря за ежедневните дейности и на свой ред назначава спортен директор, който пък набира играчи и треньори за мъжкия отбор. Треньорите поемат отбора и никой не се бърка в работата на другите. Но зад затворени врати нещата изглеждат другояче, разбира се, и президентът винаги има повод да се поти. Мъжете около него са членове на ръководството и спонсори, един от тях е общински политик, а всички заедно са най-големите инвеститори и работодатели в околността. Там са „неофициално“, разбира се. Така се изразяват хората с влияние и пари, когато случайно им хрумне да пийнат кафе на едно и също място толкова рано сутринта, че дори журналистите не са се събудили.

Машината за кафе на Бьорнстад Хокей се нуждае от почистване дори повече от ризата на президента, така че никой не е дошъл заради съдържанието на чашите. Всеки човек в стаята си има интереси и собствени цели, които да постигне чрез един успешен хокеен клуб, но всички са се обединили около едно важно решение: на кого трябва да бият шута.

Петер е роден и израснал в Бьорнстад и е играл множество различни роли тук: хлапето от кънкьорското училище, обещаващият юноша, най-младият играч в мъжкия отбор, капитанът, който почти изведе клуба до първото място, голямата звезда, която отиде да играе в НХЛ, и накрая героят, който се завърна у дома, за да стане спортен директор.

Точно в момента обаче е преди всичко мъжът, който се носи сънено из антрето в малката вила, горе-долу през три крачки удря чело в рафта за шапки и мърмори:

– За Бога... н-я-к-о-й виждал ли е ключовете за „Волво“-то?

За четвърти път претърсва всички джобове на якето си. Дванайсетгодишният му син се задава от другия край на коридора и стъпвайки на пръсти, го заобикаля със заучено движение, без да се налага да вдига поглед от телефона си.

– Лео, виждал ли си ключовете за „Волво“-то?

– Питай мама.

– А къде е мама?

– Питай Мая.

Лео изчезва в банята. Петер си поема дълбоко дъх.

– СКЪПА?

Никакъв отговор. Поглежда телефона си и вижда, че вече е получил четири есемеса от президента на клуба, който му казва, че трябва да се яви в офиса. Обикновено Петер прекарва в залата седемдесет-осемдесет часа седмично и въпреки това едвам успява да види как собственият му син тренира там. В колата има стикове за голф, които ползва два пъти за цяло лято, ако има късмет. Работата като спортен директор изяжда цялото му време: преговаря за договори с играчите, говори с агенти по телефона, седи в тъмната прожекционна зала и изучава новите попълнения. Но това е малък клуб, така че щом приключи работа, помага на портиера да сменя крушки и да остри кънки, запазва билети за автобуса, поръчва екипи, действа като туристическо бюро и разсилен и отделя не по-малко време да поддържа ледената пързалка, отколкото да гради отбор. Ето къде отива останалата част от денонощието. В това отношение хокеят е лесен за разбиране. Никога не може да стане част от живота ти. Просто трябва да бъде целият ти живот.

Когато прие работата като спортен директор, Петер прекара цяла нощ на телефона, разговаряйки със Сюне, който е треньор на мъжкия отбор на Бьорнстад още откакто Петер беше дете. Именно той го научи да кара кънки, той му предлагаше втори дом в залата, когато първият дом на момчето бе изпълнен с алкохол и синини. За него Сюне не беше толкова треньор, колкото ментор и баща. Имаше периоди от живота му, когато старият мъж бе единственият човек, на когото Петер наистина можеше да разчита.

– Сега ти трябва да си възелът – обясни Сюне на новия спортен директор. – Всички тук са въжета: спонсорите са едно въже, ръководството – друго, политиците – трето, феновете – четвърто. Имаш и треньори, играчи, родители, всички те са отделни въжета, които дърпат клуба в различна посока. Ти трябва да си обединяващият възел.

На следващата сутрин, когато Мира се събуди, Петер ѝ обясни ситуацията по още по-прост начин: „Сърцата на всички в Бьорнстад горят за хокея. Моята работа е да се грижа нищо да не се запали“. Мира го целуна по челото и му обясни, че е идиот.

– СКЪПА, ВИЖДАЛА ЛИ СИ КЛЮЧОВЕТЕ ЗА „ВОЛВО“-ТО?

Виковете на Петер се чуват из цялата къща. Никакъв отговор.

Мъжете в офиса преговарят нещата, които трябва да се свършат. Говорят хладно и по същество, сякаш става дума за смяната на някаква мебел. На старата снимка на стената Петер Андершон е застанал в средата. Тогава бе капитан на отбора, а сега е спортен директор. Това е перфектният пример за успешен хокеист, а мъжете в стаята знаят колко е важно изграждането на митология сред феновете и медиите. До Петер стои Сюне, треньорът на мъжкия отбор, който убеди Петер да се прибере от Канада с цялото си семейство, след като приключи с професионалната си кариера като играч. Те, двамата, развиха детската академия с идеята един ден да имат най-добрия юношески отбор в страната. Едно време всички им се смееха, но вече не. Утре същият този юношески отбор играе полуфинал, догодина Кевин Ердал и още няколко играчи ще преминат в мъжкия отбор, в клуба ще се влеят милиони крони и походът към елита ще започне наистина. Това не би могло да се случи без Петер, най-добрия ученик на Сюне.

Един от спонсорите поглежда раздразнено часовника си.

– Не би ли трябвало вече да е тук?

Телефонът на президента се плъзга между потните му пръсти.

– Сигурно е на път. Мисля, че трябва да закара децата си на училище.

Спонсорът се усмихва снизходително.

– Сигурно жена му, адвокатката, има по-важна среща от него, както обикновено. За Петер това хоби ли е, или работа?

Един от членовете на ръководството се прокашля, отчасти на шега, отчасти – не:

– Трябва ни спортен директор, който е ботуш, не чехъл.

Спонсорът се ухилва и предлага:

– Може да назначим жена му вместо него? Може би обувка с висок ток също ще свърши работа?

Мъжете в стаята се смеят. Смехът им отеква чак до тавана.

Петер се насочва към кухнята в търсене на съпругата си, но вместо нея среща Ана, най-добрата приятелка на дъщеря си. Тя прави смути. Или поне на него така му се струва. Кухненският плот е покрит с враждебна розова смес, която капка по капка се приближава до ръба, готова да нападне, победи и анексира паркета. Ана си сваля слушалките.

– Добро утро! Миксерът ви е адски сложен!

Петер диша много дълбоко.

– Здрасти, Ана. Дошла си... рано.

– Не бе, аз спах тук! – отговаря тя безгрижно.

– Отново? Това е... четвърта нощ подред?

– Не ги броя.

– Да, забелязвам. Благодаря. Но не ти ли се струва, че е време все пак да се прибереш у вас и... не знам. Да си вземеш нови дрехи от гардероба или нещо такова?

– Не, няма проблеми. Взела съм си всички дрехи тук.

Петер разтрива врата си и полага сериозни усилия да изглежда поне отчасти толкова ентусиазирано, колкото Ана.

– Колко... хубаво. Но... татко ти не се ли е затъжил вече за теб?

– Споко. Говорим си по телефона и така нататък.

– Разбира се, разбира се, но имам предвид, че в някой от близките дни може би трябва да се прибереш и да поспиш в собственото си легло? Може би?

Ана натиква твърде голямо количество неразпознаваеми замразени плодове в миксера и зяпва Петер учудено.

– Окей. Но ще е адски непрактично, понеже всичките ми дрехи са тук.

Петер дълго време стои и я гледа. После Ана пуска миксера, без да сложи капака. Петер се обръща, отива в антрето и с рязко покачващо се отчаяние се провиква:

– СКЪПА!

Мая още лежи в леглото си, дърпа бавно струните на китарата и оставя тоновете да отекват между стените и тавана, все по-самотни и по-самотни, докато накрая се разтворят в нищото. Като малки, изолирани викове, търсещи компания. Чува Ана да вилнее в кухнята, а после родителите си да се разминават объркани в антрето. Татко изглежда сънен и изненадан, сякаш всяка сутрин се буди на непознато място, а мама е целеустремена като косачка с дистанционно управление, чиято система за разпознаване на препятствия е дала на късо.

Казва се Мира, но никога не е чувала някой в Бьорнстад да произнася името ѝ. Накрая се предаде и просто ги остави да я наричат „Миа“. Хората тук говорят толкова пестеливо, че явно не искат да пилеят дори отделни съгласни. Първоначално Мира се шегуваше, като отговаряше „Имаш предвид Пете?“, когато някой в града питаше за мъжа ѝ. Но всички просто я поглеждаха сериозно и повтаряха: „Не. Петер!“. В Бьорнстад иронията замръзва във въздуха, както всичко останало тук. Така че сега Мира се шегува сама, като отбелязва наум, че децата ѝ носят образцово оскъдните откъм съгласни имена „Лео“ и „Мая“, така че няма опасност главата на някой служител в гражданския регистър да се взриви, като ги прочете.

Крачи из къщи по строго определен маршрут, облича се и в същото време пие кафе, като не спира да се движи напред, минавайки последователно през банята, антрето и кухнята. Вдига блуза от пода в стаята на дъщеря си и я сгъва с едно движение, без да спира и за миг с увещанията, че е време Мая да остави китарата и да стане.

– Отиди да си вземеш душ, миришеш така, все едно стаята се е подпалила и някой е опитал да я изгаси с „Ред Бул“. Татко ще ви закара до училище след двайсет минути!

Мая се измъква неохотно изпод завивките. От опит знае, че няма смисъл да се инати. Все пак няма една от онези майки, с които можеш да спориш. Има си от онези майки, които са адвокати и никога не спират да бъдат такива.

– Татко каза, че ти ще ни закараш.

– Татко е грешно осведомен. А ти ще бъдеш ли така добра да помолиш Ана да почисти кухнята, след като приключи със смутитата си? Обичам я, тя е най-добрата ти приятелка, и не ми пречи, ако спи тук по-често, отколкото спи у дома си, но ако ще прави смутита в кухнята, трябва да се научи да слага капака на миксера, а ти трябва да я научиш поне на ОСНОВНИТЕ функции на парцала за съдове. Окей?

Мая обляга китарата на стената и тръгва към банята, а щом обръща гръб на майка си, завърта очи.

– Не ми върти очи. Виждам те да го правиш дори когато не те виждам да го правиш – изсумтява майка ѝ.

– Спекулации и слухове – измърморва дъщеря ѝ.

– Казвала съм ти, че хората говорят така само в американските сериали! – възразява майка ѝ.

Дъщерята отговаря, като затваря вратата на банята съвсем малко по-силно от необходимото. Петер крещи „СКЪПА!!!“ отнякъде. Мира вдига още една блуза от пода и в същия момент чува как Ана възкликва „fuck[7], по дяволите“, преди да измаже тавана на кухнята със смути.

– Сега можех да правя нещо друго с живота си, да знаете – казва Мира тихо на никого конкретно и пъха ключа от „Волво“-то в джоба на якето си.

Мъжете в офиса все още се смеят на шегата за високите токчета, когато до бюрото на президента достига внимателно прокашляне откъм вратата. Президентът на клуба махва на чистачката да влезе, без да я погледне. Чистачката моли всички за извинение, а повечето мъже вътре я игнорират, макар че един от тях отмества услужливо крака, когато тя се протяга, за да изпразни кошчето. Чистачката му благодари дружелюбно, никой не ѝ обръща внимание, тя не се засяга. Най-големият талант на Фатима е способността да не безпокои никого. Изчаква да излезе в коридора, преди да се хване за гърба и да нададе кратък болезнен стон. Не иска някой да я види така и да разкаже на Амат. Любимото ѝ момче се притеснява твърде много.

Капки пот парят в очите на Амат, когато той спира до мантинелата. Стикът му лежи на леда, ръкавиците се плъзгат по пръстите му заради влагата, всяко вдишване дере гърлото му, млечната киселина бушува в бедрата му. Трибуната е празна, но въпреки това момчето от време на време поглежда натам. Майка му все казва, че трябва да са благодарни, тя и той, и Амат я разбира. Никой не изпитва повече благодарност от нея: към страната, града, хората и клуба, към общината, съседите и работодателя ѝ. Благодарност, благодарност, благодарност. Това е работа на майките. Работа на децата обаче е да мечтаят. Така че синът ѝ мечтае, че един ден майка му ще може да влиза в някоя стая, без да моли за извинение.

Мига, за да махне потта от очите си, наглася си каската и стъпва здраво върху леда. Още веднъж. И още веднъж. И още веднъж.

Петер има четири пропуснати обаждания от президента на клуба. Поглежда стресирано часовника и се обръща към Мира, която влиза в кухнята. Тя оглежда с усмивка кашата, която Ана е оставила след себе си по плота и по пода. Знае, че вътрешно Петер сигурно крещи истерично. Двамата чистят по различен начин: Мира не обича дрехи по пода, а Петер наистина ненавижда мръсотията. Когато се срещнаха, целият му апартамент изглеждаше все едно някой е влязъл с взлом вътре, с изключение на кухнята и банята, които бяха чисти като операционна. Домът на Мира беше пълната противоположност. Може да се каже, че бъдещите съпрузи не си приличаха особено.

– Ето те! Закъснявам за съвещанието в клуба. Виждала ли си ключовете за „Волво“-то? – изпръхтява той.

Опитал е да си сложи вратовръзка и сако и, както обикновено, му се е получило горе-долу. Облеклото на Мира е безупречно, сякаш платовете се подмазват на тялото ѝ. С меко движение с едната ръка тя отпива от кафето и си облича палтото.

– Мда.

Петер стои до нея с разрошена коса, пламнало лице и смути по чорапите.

– И би ли желала да ми кажеш къде са?

– В джоба ми.

– А? Защо?

Мира го целува по челото.

– Ами, захарче, това е добър въпрос. Вероятно съм решила, че би било добре да ги взема, ако искам да отида на работа с „Волво“-то. Опасявах се, че може би няма да се сметне за подобаващо един адвокат да пали колата си, като свързва жици, все едно е крадец.

Петер прокарва объркано ръце през косата си.

– Но... какво, по дя... няма ли да вземеш малката кола?

– Не, ти ще закараш малката кола на сервиз. След като оставиш децата на училище. Говорихме за това.

– Напротив, НЕ сме говорили за това!

Петер компулсивно избърсва с домакинска хартия долната страна на чашата ѝ. Тя се усмихва.

– Но, миличък, написано е в календара на хладилника.

– Ама не можеш просто да си пишеш разни неща, без да ГОВОРИШ с мен!

Тя се почесва сдържано по веждата.

– Говорихме. Сега говорим. Не правим нищо друго, освен да говорим. Слушането, от друга страна...

– Моля те, Мира, имам среща! Ако закъснея, ще...

Мира кима твърде експресивно.

– Абсолютно, абсолютно, скъпи. Ако аз закъснея за работа, някой невинен човек може да се озове в затвора. Но извинявай, прекъснах те. Кажи ми какво ще стане, ако ТИ закъснееш?

Той диша през носа, толкова търпеливо, колкото може.

– Утре е най-големият ни мач за годината, скъпа.

– Знам, скъпи. И утре ще се преструвам, че това е нещо важно. Но дотогава ще трябва да се задоволиш с мнението на останалите в града.

Мира трудно се впечатлява. Това е както най-привлекателното, така и най-дразнещото ѝ качество. Петер опитва да се сети за по-добър аргумент, но вместо това Мира въздъхва престорено драматично, оставя ключовете за „Волво“-то на масата и свива юмрук пред мъжа си.

– Окей. Камък, ножица, хартия.

Петер поклаща глава и опитва да сдържи смеха си.

– Ти какво, да не си на осем?

Мира вдига вежда.

– Ти какво, страх ли те е?

Усмивката на Петер изчезва със същата скорост, с която той вперва поглед в съпругата си и свива юмрук. Мира брои на глас до три, Петер показва хартия, Мира съвсем очевидно изчаква половин секунда повече, след което бързо оформя ножица с пръстите си. Петер ѝ виква, но тя вече е взела ключовете и върви към антрето.

– Ти МАМИШ!

– Научи се да губиш, скъпи. Чао, деца, дръжте се добре с баща си! Даже много добре!

Петер стои в кухнята и крещи:

– Не смей да излизаш! Измамница!

После се обръща към календара на хладилника.

– ТУК ДОРИ НЕ ПИШЕ НЕЩО ЗА КОЛАТ...

Външната врата се затваря след Мира. Двигателят на „Волво“-то стартира. Ана влиза в кухнята и се засмива с устни, покрити с гъст слой смути.

– Някога печелил ли си каквото и да е срещу нея, Петер?

Петер масажира темето си.

– Моля те, би ли отишла да помолиш сина ми и дъщеря ми да се облекат и да седнат в колата?

Ана кима ентусиазирано.

– Разбира се! Само да почистя тук!

Петер поклаща умолително глава и вади нов пакет парцали за съдове.

– Не... Не, Ана... недей, ако обичаш. Наистина подозирам, че така би станало още по-зле.

След като смехът в офиса утихва, един от спонсорите поглежда сурово президента на клуба, почуква с кокалчета по бюрото му и пита:

– Е? Ще има ли проблем с Петер?

Президентът бърше чело и поклаща глава.

– Петер прави най-доброто за клуба. Винаги. Знаете го.

Спонсорът се изправя, закопчава си сакото и довършва кафето си.

– Добре тогава. Имам друга среща, но разчитам, че ще му разясниш какво е положението. Напомни му кой му плаща заплатата. Всички знаем какво изпитва към Сюне, но би било недопустимо до медиите да достигне информация за вътрешен конфликт в клуба.

Не е нужно президентът да отговаря. Никой не знае повече за дебелите стени от Петер. Той ще постави клуба на първо място. Дори днес, когато му наредят да изхвърли Сюне на улицата.

5

Защо хората се вълнуват от спорт?

Може би зависи от това кой си. И кой си бил.

Никой не знае колко точно възрастен е Сюне, той е от онези хора, които като че ли от поне двайсет години са на седемдесет, и самият той не си спомня през каква част от това време е бил треньор на мъжкия отбор. Възрастта го е направила по-нисък, а стресът и хранителните му навици – по-широк, така че в момента има фигурата на снежен човек. Днес е пристигнал на работа много по-рано, но стои скрит в гората до залата, когато вижда групичката да излиза през вратата. Изчаква, докато мъжете влязат в колите си и потеглят. Не защото се срамува, а защото не иска да ги кара те да се срамуват пред него. Познава почти всички от деца, дори е тренирал повечето. Това, че искат да го изритат и да го заменят с треньора на юношеския отбор, е най-зле пазената тайна в градчето. Не е нужно някой да казва на Сюне да не влиза в открит конфликт с тях, той никога не би причинил нещо такова на клуба, а и знае, че сега става въпрос за нещо много повече от хокей.

Бьорнстад е бедно местенце в голяма гора, но тук все още има няколко богати мъже. Те спасиха клуба от фалит, а сега искат възвръщане на инвестициите си: юношите трябва да поведат похода към елита. Утре трябва да спечелят полуфинала си в младежкия шампионат, а следващия уикенд – финала. Когато от общината тръгнат да решават къде да открият хокейното училище, няма да могат да игнорират града с най-добрия юношески отбор в страната. Клубът е в основата на плановете за бъдещето на Бьорнстад. С новото училище ще се появи и нова пързалка, а след това: конферентен център и търговски комплекс. Така хокеят се превръща в нещо повече от хокей, превръща се в туризъм, брандинг и капитал. В оцеляване.

Така че клубът е повече от клуб, той е кралство, в което най-силните мъже в гората се борят за власт, а там няма място за Сюне. Той поглежда залата. Посветил ѝ е целия си живот. Няма семейство, няма хоби, няма дори куче. Скоро ще остане без работа и не знае от какво ще живее тогава, нито пък за какво. Но въпреки това не може да обвини някого, не и президента, не и треньора на юношите и определено не Петер. Бедният, сигурно още не знае, но ще го накарат да уволни Сюне, да вдигне брадвата и после да го обясни на медиите. Защото те трябва да са сигурни, че клубът е обединен и че стените си остават дебели.

Рано или късно всички спортни клубове трябва да решат какво искат да постигнат всъщност, а Бьорнстад не иска просто да играе. Ще заменят Сюне с треньора на юношите поради една-единствена, проста причина: когато говори с играчите си преди мачовете, Сюне им държи дълги речи за това как трябва да играят сърцато. Когато треньорът на юношите застане в съблекалнята, той казва само една дума: „Спечелете“. И юношите печелят. Не са правили друго от десет години.

Сюне просто не е сигурен, че това е всичко, от което трябва да се състои един хокеен клуб – момчета, които никога не губят.

Малката кола се движи по прясно почистените пътища. Мая обляга чело на стъклото потиснато – така, както може само едно петнайсетгодишно момиче. На юг е пролет, но в Бьорнстад като че ли има само два сезона. Тук зимата е толкова естествена, че лятото сякаш винаги изненадва всички. Жителите не успяват да свикнат със слънчевата светлина през тези два-три месеца, преди тя отново да им бъде отнета. През останалата част от годината чувството понякога е като че живееш под земята.

Ана я ощипва силно по ухото.

– Какво, по дяволите? – избухва Мая и разтърква лицето си откъм пострадалата страна.

– Скучно ми е! Да играем игра! – моли Ана разпалено.

Мая въздъхва, но не възразява. Защото обича сърбащата смути идиотка и защото са на петнайсет, а майка ѝ все ѝ напомня, че човек „никога отново няма да има такива приятели, каквито има на петнайсет, Мая. Дори ако запази приятелството си с тях. Просто няма да е същото като тогава“.

– Окей, слушай, какво предпочиташ – да си сляпа и да можеш да се биеш адски добре или да си глуха и да можеш... – започва Ана.

– Сляпа – отговаря Мая без колебание.

Това е любимата игра на Ана и те я играят още от малки. Успокояващо е, че въпреки всичко някои неща не се променят с възрастта.

– Дори не си чула алтернативата! – възразява Ана.

– Не ми пука за алтернативата. Не мога да живея без музика, но бих могла да живея, без да гледам досадната ти физиономия всеки ден.

– Смотла – въздъхва Ана.

– Мъпет – засмива се Мая.

– Добре, тогава това: винаги да си сополива или да ходиш с момче, което винаги е сополиво?

– Винаги да съм сополива.

– Това, че избра този отговор, говори страшно много за теб.

– Това, че изобщо задаваш такива въпроси, говори страшно много за теб.

Ана опитва да удари Мая по бедрото, но Мая се отдръпва и вместо това удря здраво приятелката си по ръката. Ана изпищява, после двете се засмиват една на друга. И на самите себе си.

Когато си на петнайсет, имаш приятели, каквито няма да имаш никога повече.

На предната седалка седи Лео, който цял живот е усъвършенствал техниката да игнорира честотите на звуковите вълни, идващи от кака му и от най-добрата ѝ приятелка. Обръща се към татко си и пита:

– Днес ще дойдеш ли да гледаш тренировката ми?

– Ами... ще опитам... но майка ти ще отиде! – отговаря Петер.

– Мама винаги идва – казва Лео.

Това е просто наблюдение на едно дванайсетгодишно момче, а не обвинение. Въпреки това Петер го възприема като такова. Поглежда към часовника на таблото толкова често, че накрая го почуква с пръст, за да се увери, че не е спрял.

– Стресиран ли си? – пита Ана от задната седалка, като използва тъкмо онази интонация, която може да накара човек да започне да хвърля предмети наляво-надясно, в случай че наистина е стресиран.

– Просто имам среща, Ана. Благодаря, че попита.

– С кого? – пита Ана.

– С президента на клуба. Ще говорим за мача на юношите утре...

– Shit[8], всички са се раздрънкали за тоя младежки отбор. Знаете, че това е просто глупава игра, нали? На никого не му пука!

Ана се шегува, всъщност обича хокей, но Мая веднага я сръчква:

– Не му говори така точно днес!

– Да, ще откачи, ако те чуе! – съгласява се Лео.

– А? Кой ще откачи? – чуди се Петер.

Мая веднага се навежда напред.

– Не е нужно да ни караш чак до училище, татко. Можеш да спреш тук!

– Няма проблеми – настоява Петер.

– Да, няма проблеми... за теб – изпъшква Мая.

– Това пък какво означава? Срам ли те е от мен?

Ана се намесва услужливо:

– Да!

Лео вмята:

– Пък и не иска никой да те види, защото тогава всичките ѝ съученици ще почнат да приказват за хокей.

– Че какво лошо има в това? Това е хокеен град! – казва Петер смаяно.

– Но това не означава, че целият ни живот трябва да се върти само около хокея – казва Мая, обмисляйки да отвори вратата и да скочи в движение. Не мисли, че би си счупила нещо, снегът още е дълбок и рискът сякаш си струва.

– Защо говориш ТАКА? Тя защо говори ТАКА, Лео? – оплаква се баща ѝ от шофьорското място.

– Можеш ли просто да спреш колата? Или да намалиш, достатъчно ще е само да намалиш – моли Мая.

През това време Ана развълнувано тупа Лео по рамото.

– Окей, Лео, слушай – никога повече да не играеш хокей или никога повече да не играеш компютърни игри?

Лео хвърля поглед към баща си. Прокашля се леко засрамено. Сваля си колана, а пръстите му търсят дръжката на вратата.

Татко поклаща глава съкрушено.

– Не смей да отговаряш, Лео. Не смей.

Мира седи във „Волво“-то, което се отдалечава от Бьорнстад. Сутринта чу Петер да повръща в банята. Ако това прави спортът с възрастните мъже в този град, какво ли прави със седемнайсетгодишните момчета, които утре имат мач? Има една стара шега сред съпругите в Бьорнстад: „Искам само мъжът ми да ме гледа така, както гледа хокей“. Мира никога не се е смяла на шегата, защото знае твърде добре как се е зародила.

Знае какво говорят за нея тукашните мъже; знае, че далеч не е лоялната съпруга на спортния директор, която са си представяли при назначаването на Петер. Те не възприемат клуба като работодател, а като армия. Войниците трябва да се отзовават, когато ги повикат, а семействата да стоят гордо на прага и да им махат. Първия път, когато Мира срещна президента на клуба, беше по време на голф турнир, организиран от спонсорите. Докато гостите си приказваха преди официалната вечеря, президентът се появи до нея и тикна празна чаша в ръката ѝ. В хокейния му свят съществуваха толкова малко жени, че щом видеше някоя, която не познава, той автоматично я приемаше за сервитьорка.

Когато осъзна грешката си, президентът просто се засмя, сякаш Мира също следваше да сметне ситуацията за забавна. След като това не стана, той въздъхна: „Човек трябва да има малко чувство за хумор, нали?“. А щом чу, че тя възнамерява да продължи кариерата си паралелно с тази на Петер, възкликна учудено: „Но кой тогава ще се грижи за децата? Нали някой трябва да ги кърми?“. Мира наистина опита да си замълчи. Или може би не „наистина“, но все пак, като гледа назад, ѝ се струва, че поне „опита“. Накрая обаче се обърна към директора на клуба, направи многозначителен жест първо към тлъстите му като колбаси пръсти, стиснали сандвич със скариди, а после към корема му, изпънал до краен предел отчаяните копчета на ризата му, и каза: „Мислех си, че ти можеш да се заемеш с това. Все пак гърдите ти са по-големи от моите“.

Следващия път, когато имаше голф турнир, думите „заедно с половинката си“ бяха премахнати от поканите. Хокейният свят на мъжете стана по-голям, този на жените – по-малък, и нищо не доказва любовта на Мира към Петер толкова явно, колкото факта, че през онзи ден тя не отиде до хокейната зала, за да разбие нечия уста. Научи се, че в Бьорнстад човек трябва да е закоравял. Това помага както срещу студа, така и срещу обидите.

Оттогава минаха десет години и с времето Мира откри, че всичко е по-лесно, ако имаш и добра стереоуредба в колата. Затова увеличава звука. Пуска „усилиусили“ плейлиста на Мая и Лео не защото музиката ѝ харесва, а защото така се чувства близо до тях. Когато децата са още малки, си мислиш, че топката в корема ще отмине. Топката, причинена от гузна съвест, задето всяка сутрин напускаш дома и отиваш на работа. Само че не отминава, а става по-лоша. Затова мама е качила на телефона си музикалните им колекции, списъците с песни, всяка една от които е специално избрана, защото кара някое от децата да извика „УСИЛИ! УСИЛИ!“, когато я пуснат по радиото. Понякога тишината в гората я подлудява, затова Мира пуска музиката толкова силно, че вратите на колата започват да вибрират от баса. По тези ширини небето започва да се стича над дърветата още в ранния следобед, и то почти през цялата година. Трудно е да свикнеш с това, ако си израснал в големия град, където природата е нещо, което се използва главно за скрийнсейвъри и фототапети.

Естествено, всички в Бьорнстад мразят големия град. Изпитват постоянен гняв заради това, че всички природни ресурси са тук в гората, но всички пари отиват някъде другаде. Понякога ѝ се струва, че тъкмо заради това местните хора обичат негостоприемния климат – защото не всеки може да го понесе. Това им напомня за собствената им сила и упоритост. Първата местна пословица, на която Петер научи Мира, бе: „Мечките серат в гората, а всички останали са срали на Бьорнстад, затова тукашните се оправят сами!“.

Свикнала е с някои от аспектите на живота тук, докато други няма да проумее никога. Като това как може в град, където всички ловят риба, да има точно нула ресторанта за суши, или пък защо хора, които са достатъчно корави, за да живеят на климат, който дори дивите животни едвам издържат, не могат просто да кажат какво имат предвид. Тишината в Бьорнстад винаги върви ръка за ръка със срама. Мира помни какво ѝ отговори Петер, когато го попита защо всички тук мразят хората от големите градове толкова много: „Хората от големите градове се срамуват твърде малко“. Той самият все се притеснява какво ще си помислят другите. Когато ги поканеха на вечеря, направо се побъркваше, ако Мира купеше твърде скъпа бутилка вино. По същата причина бе отказал да се преместят в някоя от по-скъпите вили във Възвишението, въпреки че със заплатата на Мира можеха да си го позволят. Останаха в малката си къщичка в средата на града чисто и просто от вежливост. Петер не отстъпи дори когато Мира опита да го изкуши с „повече място за плочите“ му.

Десет години, а Мира все още не се е научила да живее с Бьорнстад и жителите му, само да съществува редом с тях. А от тишината все още ѝ се приисква да си купи тъпан и да тръгне с него по улиците като на карнавал. Усилва звука на уредбата. Барабани по кормилото. Припява си толкова бурно, че почти излиза от пътя, когато косата ѝ се оплита в ръба на огледалото за обратно виждане.

Защо се вълнува от спорт? Не го прави. Вълнува я човекът зад спорта. Защото си мечтае за едно лято, само едно, през което мъжът ѝ ще може да погледне града си в очите, без да сведе глава.

Гръдният кош на Сюне се свива и разширява под тежките му рамене, докато той върви към входа на ледената пързалка. За пръв път в живота си се чувства на реалната си възраст. Тялото му се движи отпуснато като торба медузи, която някой е облякъл с анцуг. Но както става всеки друг ден, след като отваря вратата, Сюне бива обзет от голямо спокойствие. Това е единственото място на света, което наистина разбира. Ето защо опитва да си спомни това, което е получил, а не това, което смятат да му отнемат. Цял един живот в служба на спорта, това е повече, отколкото болшинството от хората могат да кажат за себе си. Той бе благословен с няколко магически мига и видя раждането на двама легендарни таланти.

Гръмогласниците от големите градове никога няма да проумеят какво означава в един мъничък хокеен клуб да изгрее велик играч. Като да видиш череша да цъфти насред замръзнала градина. Може да чакаш години, цял живот, или дори няколко, и пак би било чудо, ако видиш такова нещо дори един-единствен път. Два пъти би било невъзможно. Навсякъде, освен тук.

Първият път беше Петер Андершон. Оттогава са минали повече от четиресет години. Сюне, тогава новоназначен за треньор на мъжкия отбор, го забеляза в хокейната академия. Кльощаво, дребно лапе с твърде големи ръкавици, баща алкохолик и синини, за които никой не питаше, въпреки че всички ги виждаха. Хокеят обърна внимание на момчето, когато никой друг не го правеше. Промени живота му със смайваща сила. Един ден лапето стана мъж и издигна отбора, който тогава беше отписан от всички и пред фалит, до второ място в страната. След това издигна самия себе си до НХЛ, изминавайки невъзможния път от гората до звездите. Преди трагични обстоятелства да го лишат от всичко.

Тогава, след погребението, именно Сюне се обади в Канада на Петер и Мира и им каза, че Бьорнстад се нуждае от спортен директор. Че все още има клуб и град, които се нуждаят от спасяване. А Петер имаше нужда да спаси нещо. Ето как семейство Андершон се прибра у дома.

Вторият път беше преди около десет години. Сюне и Петер бяха хората, които се отделиха от живата верига в гората, защото Сюне разбираше, че издирват хокеен играч, докато всички останали си мислеха, че издирват обикновено момче. На разсъмване намериха Кевин при езерото, с измръзнали бузи и мечи поглед. Петер отнесе седемгодишното момче у дома. Сюне вървеше тихо до него, дишайки дълбоко през носа. В Бьорнстад отново миришеше на череши посред зима.

Същата година, когато един мълчалив двайсет и две годишен играч от мъжкия отбор се отказа от борбата с упоритите травми и липсата на талант, Сюне се приближи до него на паркинга и го спря. Там, където всички други виждаха неуспешен играч, той видя брилянтен бъдещ треньор. Двайсет и две годишният се казваше Давид. Той се обърна неуверено към Сюне и прошепна „не съм добър треньор“, но Сюне му връчи свирка и каза: „Хората, които се мислят за добри треньори, никога не стават такива“. Първият отбор на Давид беше банда седемгодишни хлапета, а един от играчите бе Кевин. Давид им казваше да печелят. И те печелеха. Без да спират.

Сега Кевин е на седемнайсет години, Давид е треньор на юношите, а от следващия сезон и двамата ще са в мъжкия отбор. Заедно с Петер те съставляват триединството на успеха: ръцете на леда, сърцето в треньорската скамейка и мозъкът в офиса. Именно откритията на Сюне ще доведат до падението му. Петер ще го изхвърли, Давид ще вземе работата му, а Кевин ще покаже на всички, че това е било правилното решение.

Един възрастен мъж видя бъдещето. А сега бъдещето го подмина. Отваря вратата към пързалката и оставя всички звуци да го обгърнат.

Защо се вълнува от спорт? Защото без него животът му ще замлъкне.

Защо? Амат никога не са го питали. Хокеят причинява болка и изисква нечовешки жертви – физически, психически и душевни. Чупи крака, къса връзки и вдига Амат от леглото още преди разсъмване. Изяжда цялото му време и изпива всичката му сила. Така че защо? Защото веднъж, когато беше малък, чу фразата „няма бивши хокеисти“. И разбира точно какво означава тя. Беше на пет години, когато треньорът на мъжкия отбор слезе на леда и дойде да говори с децата. Сюне още тогава бе страшно стар, но погледна Амат право в очите и каза: „Някои се раждат с талант, други – не. Някои от вас са получили всичко наготово, други не са получили нищо. Но помнете, че щом стъпите на леда, всички сте равни. И да знаете: волята винаги побеждава класата“.

Лесно е за едно дете да обикне нещо, ако чуе, че може да бъде най-добрият в него, стига да го желае достатъчно силно. А никой не го желае повече от Амат. Хокеят стана път към общността за него и майка му, но той смята да го превърне в нещо повече. Смята да го превърне в път за навън.

Всяка част от тялото го боли, всяка клетка го умолява да си легне. Но той продължава да се носи по леда, измигва потта от очите си, хваща стика по-здраво, забива кънките в леда. С цялата си бързина, с цялата си сила. Пак. И пак. И пак.

Всяко нещо на този свят достига до момент, в който вече не ни изненадва. Това важи за хората, но още повече за хокея. Брилянтни мозъци са посвещавали целия си живот на тази игра, а всички теории са били раздробявани на молекули в кой от кой по-дебели наръчници. През повечето дни на всекиго може да се стори, че вече не са останали изключителни идеи, че всичко е измислено, казано и написано от кой от кой по-самоуверени треньори. Останалите дни са рядкост – отделни случаи, когато ледът разкрива неща, които не могат да се опишат. Такива, които изненадват. Които променят всичко. Не можеш да се подготвиш за тях. Ако искаш да се отдадеш на този спорт, просто трябва да разчиташ, че ще ги разпознаеш, когато ги видиш.

Портиерът върви към трибуната, за да смени винтовете на един стар парапет. Вижда Сюне да отваря входната врата и се изненадва, защото Сюне никога не пристига толкова рано.

– Днес си станал по първи петли – шегува се портиерът.

– Трябва да се работи най-здраво именно преди последния съдийски сигнал – усмихва се Сюне изморено.

Портиерът кима натъжено. Както казахме, уволнението на Сюне е най-зле пазената тайна в градчето. Старият мъж се е запътил към трибуната, за да се качи в офиса си, но изведнъж се спира. Портиерът вдига вежда, а Сюне кима към момчето на леда и замижава. Очите му не са каквото бяха.

– Кой е това?

– Амат. Един от петнайсетгодишните в момчешкия отбор.

– Какво прави тук толкова рано?

– Тук е всяка сутрин.

Момчето е оставило ръкавиците, шапката и якето си на леда, за да служат като маркировка между линиите. Пързаля се колкото се може по-бързо, докато ги достигне, след което сменя посоката, като наглед изобщо не губи от скоростта си. Накрая спира рязко, а шайбата не се отделя от стика му дори за миг. Напред и назад. Пет пъти. Десет пъти. Все така интензивно. После стреля. Всеки път шайбата удря мрежата на едно и също място. Отново. И отново.

– Всяка сутрин? Наказан ли е заради нещо, или какво? – измърморва Сюне.

Портиерът се засмива.

– Просто обича хокей. Помниш ли какво е чувството, старче?

Сюне не отговаря, само изръмжава нещо към часовника си и тръгва нагоре по трибуната. Почти е стигнал до последния ред, когато отново се спира. Опитва да продължи, но сърцето не го слуша.

Виждал е Амат в академията, виждал е всички от момчетата там, но тогава още не беше толкова очевидно. Хокеят е спорт, който възнаграждава повторенията. Едно и също упражнение, едно и също движение, докато реакцията се превърне в инстинкт, запечатан в костния мозък. Шайбата не само се плъзга, ами и подскача по леда, така че ускорението е по-важно от максималната скорост, а координацията между очи и ръце е по-важна от силата. Ледът те оценява според способността да сменяш посоката и да мислиш по-бързо от всички останали. Това е, което отличава великите играчи.

На изчезване са – дните, когато тази игра успява да ни изненада. И никой не ни предупреждава, че нещо такова ще се случи, просто трябва да разчитаме, че ще го разпознаем. Така че Сюне стои на място, докато звукът от остриетата на кънките отеква нагоре към трибуната. Поколебава се за миг, преди да хвърли последен поглед през рамо. Вижда как петнайсетгодишното момче се обръща, хванало леко стика в ръка, след което се засилва и наново се хвърля напред със светкавична скорост. Сюне ще си спомня този момент като една от истинските благословии в живота си: това да види невъзможното да се случва в Бьорнстад за трети път.

Портиерът вдига глава от винтовете на парапета и забелязва, че възрастният треньор се отпуска върху една седалка на най-горния ред. Отстрани изглежда все едно е тежко болен. После портиерът осъзнава, че това се дължи на факта, че никога преди не е виждал стария мъж да се смее.

Сюне диша през носа с насълзени очи, а цялата зала мирише на череши.

Защо хората се вълнуват от спорт?

Защото спортът разказва истории.

6

Амат напуска пързалката, а всяко парченце плат по тялото му е станало прозрачно от пот. Сюне го следва с поглед от върха на трибуната. Момчето има късмет, така и не забелязва, че треньорът на мъжкия отбор седи там горе, иначе би забило нос право в леда от притеснение.

Амат се скрива от погледа му, но Сюне остава на седалката. Отдавна вече е на години, но днес го усеща по-силно. Две са нещата, които най-умело ни подготвят за старостта: децата и спортът. В хокея на двайсет и пет вече си опитен, на трийсет си ветеран, а на трийсет и пет си пенсиониран. Сюне е на два пъти по толкова. Остарял е като всички хора, станал е малко по-нисък и по-широк, има малко повече глава за миене и малко по-малко коса за ресане, и се ядосва малко по-често на тесните столове и долнокачествените ципове.

Но когато вратата се затваря след Амат, старият мъж продължава да вдишва аромата на череши през ноздрите си. Петнайсетгодишен. Боже, какво бъдеще го очаква. Сюне се срамува, че чак сега го е забелязал. Момчето очевидно се е развило експлозивно в последно време, докато всички погледи са били насочени към юношеския отбор, но въпреки това преди няколко години Сюне никога не би пропуснал такъв талант. Не може да го отдаде само на очите си, сърцето му също е остаряло.

Знае, че няма да остане тук достатъчно дълго, че да има възможността да тренира момчето, но се надява, че никой няма да унищожи таланта му. Че няма да го оставят да порасне твърде бързо. За жалост, Сюне знае, че надеждите му са напразни. Когато останалите разберат колко добър играч е всъщност, веднага ще поискат да изстискат всичко възможно от момчето. Клубът се нуждае от това, а градът го изисква. Сюне от години води все същия спор с ръководството, и губи.

Биха били нужни дни, за да се разкаже дългата версия на причините Сюне да бъде изритан от Бьорнстад Хокей. Но кратката се състои само от две думи: „Кевин Ердал“. Спонсорите, ръководството и президентът на клуба настояваха Сюне да вземе седемнайсетгодишното дете чудо в мъжкия отбор, а Сюне отказа. В неговия свят не само хормоните правят мъжа. Професионалният хокей изисква също толкова зрялост, колкото и талант. Сюне по-често е виждал играчи да бъдат съсипвани, защото са получили шанс твърде рано, а не твърде късно. Но вече никой не го слуша.

Хората в Бьорнстад се гордеят с това, че са лоши губещи. Сюне знае, че той самият носи голяма вина за това. Той е човекът, който запечатваше думите „клубът е на първо място“ в главите на всички играчи и водещи фигури още щом стъпеха тук. Доброто на клуба винаги трябва да се поставя над собственото ни его. Сега използват този аргумент срещу него. Можеше да спаси работата си, като остави Кевин да играе в мъжкия отбор. Иска му се да бе сигурен, че е постъпил правилно, като не се съгласи. Но всъщност вече не знае. Може би ръководството и спонсорите са прави, може би той просто е вироглав старец, който е изгубил уменията си.

Давид лежи на кухненския под у дома. Той е на трийсет и две и рижавата му коса е толкова рошава, че изглежда все едно се опитва да избяга от главата му. Като малък го тормозеха заради това; другите деца в класната стая се преструваха, че се изгарят, щом го докоснат. Така се научи да се бие. Нямаше приятели, така че можеше да отделя цялото си време на хокея. Никога не е имал други интереси, което му позволи да стане най-добрият.

Потта му се стича по пода, докато Давид трескаво прави лицеви опори под масата. Върху нея стои компютърът, който цяла нощ е показвал записи на стари мачове и тренировки. Работата като треньор на младежите в Бьорнстад Хокей е направила от Давид човек, когото лесно можеш да разбереш, но с когото е невъзможно да съжителстваш. Когато му се ядоса, приятелката му често казва, че той е от онези хора, които „могат да се почувстват обидени дори в празна стая“. Това може би е вярно; лицето на Давид изглежда сякаш той вечно върви срещу вятъра. Цял живот му повтарят, че е твърде сериозен. Именно затова хокеят така му подхожда. В един хокеен клуб никой не смята, че има такова нещо като „да гледаш на спорта твърде сериозно“.

Утрешният мач е най-важният в живота както на младежите, така и на Давид. По-философски настроен треньор вероятно би им казал, че това са последните шейсет минути, които ще прекарат върху леда като деца. Повечето от тях тази година ще навършат осемнайсет и ще се превърнат в мъже. Но Давид не е философски настроен, затова ще им каже една-единствена дума, както обикновено. „Спечелете.“

Играчите му не са най-добрите в страната, съвсем не. Но са най-дисциплинираните и най-подготвените тактически.

Играли са заедно цял живот, а имат и Кевин.

Рядко играят красиво; Давид вярва в ревностното спазване на тактиката и в твърдата защита, но преди всичко вярва в резултатите. Дори когато родителите и ръководството му опяват да „даде свобода“ на играчите и да опита да играе „по-забавен хокей“. Давид дори не знае какво е „забавен хокей“. За него хокеят може да бъде досаден само в един случай: когато противниковият отбор вкара повече голове от неговия. Никога не е угаждал на някого, никога не е давал място в отбора на сина на маркетинговия директор на някой голям спонсор, както са му казвали да прави. Давид е безкомпромисен и знае, че това не му печели особено много приятели, но не му пука. Искаш да те харесват? Лесно е, просто застани на върха на почетната стълбичка. Така че Давид прави каквото е необходимо, за да стигне дотам. Ето защо не гледа на отбора си по същия начин като всички останали. Защото дори Кевин да е най-добрият му играч, невинаги той е най-важният.

На екрана на компютъра върви мач, игран по-рано през сезона. Противников играч се насочва към Кевин с очевидното намерение да го блъсне в гръб, но в следващия миг самият той се оказва проснат върху леда. Друг играч на Бьорнстад, номер шестнайсет, стои над него. Вече е успял да свали ръкавиците и каската си и го налага с юмруци.

Кевин може да е звездата, но Бенямин Ович е сърцето на отбора. Защото Бени е като Давид – прави каквото е необходимо. Затова години наред треньорът му повтаря едно и също: „Да не ти пука какво говорят хората, Бени. Ще ни харесват, когато печелим“.

Той е на седемнайсет, а майка му го буди рано сутринта, произнасяйки името му. Единствено тя го използва. „Бенямин“. Всички останали казват Бени. Той остава да лежи в леглото си, което се намира в най-малката стая в последната редова къща преди Низината. Става чак когато майка му влиза за трети или четвърти път, а в предупрежденията ѝ се прокрадват думи от родния ѝ език, което означава, че вече наистина е сериозна. Мама и трите големи сестри на Бени използват стария език само когато искат да изразят силен гняв или вечна любов. Тази страна чисто и просто няма достатъчно гъвкава граматика, за да опише как Бени понякога може да бъде най-некадърният представител на най-мързеливия вид смотани задници, или пък как го обичат по-дълбоко от десет хиляди кладенеца със злато. Майка му е способна да съчетае и двете в едно изречение. В това отношение родният им език е уникален.

Тя го наблюдава, докато той се отдалечава с колелото. Мрази, че ѝ се налага да го вдига от леглото преди изгрев слънце, но знае, че ако не го изкара навън, преди да е отишла на работа, синът ѝ изобщо няма да излезе от вкъщи. Тя е самотна майка с три дъщери, но седемнайсетгодишното момче е най-голямата ѝ тревога на този свят. Нищо не може да натъжи една майка така, както син, който се интересува твърде малко от бъдещето и се измъчва твърде много от миналото. Малкият ѝ Бенямин, в когото момичетата от Бьорнстад се влюбват твърде лесно. Момчето с най-красивото лице, най-тъжните очи и най-дивото сърце, което са виждали. Майка му знае, защото се омъжи за човек, който изглеждаше по абсолютно същия начин. А тези мъже вещаят само проблеми.

Давид вари кафе в кухнята си. Всяка сутрин прави по две кани, като с едната пълни термоса си. Кафето в залата е толкова лошо, че да почерпиш някого с него, би могло да се счита за тежко наказуемо престъпление. На компютъра му върви мач от миналата година. Един побеснял бранител преследва Кевин, но Бени изскача от нищото и така го удря по врата със стика си, че бранителят полита с главата напред към скамейката на своя отбор. Половината играчи нахлуват на леда, за да си отмъстят на Бени, който вече ги очаква със свалена каска и свити юмруци. На реферите им отнема десет минути да ги разтърват. През това време Кевин най-спокойно се е върнал на пейката, където си седи невредим.

Има хора, които опитват да оправдаят темперамента на Бени с тежкото му детство и ранната смърт на баща му. Давид никога не прави така, той обича темперамента на Бени. Другите го наричат „проблемно дете“, но тъкмо тези качества, които го правят проблемен извън пързалката, го правят специален, когато стъпи на нея. Пратиш ли го след шайбата, няма значение дали на пътя му ще се изпречат дракони, тролове и всякакви други адски чудовища, Бени ще се върне с нея. А ако някой се доближи до Кевин, Бени би преминал и през бетонна стена, само и само да застане между тях. Тези неща не се учат. Всички знаят колко е добър Кевин, всеки младежки треньор във всеки елитен клуб в цялата страна е опитвал да го привлече, което означава също, че във всеки отбор има поне по един психопат, който иска да го нарани. Затова Давид не приема твърденията, че Бени се „бие“ по време на всеки мач. Той не се бие. Просто защитава най-важната инвестиция, която този град някога е виждал.

Разбира се, Давид е спрял да използва думата „инвестиция“ пред приятелката си. Защото тогава тя пита: „Наистина ли трябва да говориш така за едно седемнайсетгодишно момче?“. Давид се е научил да не се опитва да дава обяснения. Човек или разбира този аспект на хокея, или не.

Бени кара по пътя, който свързва техния квартал с останалата част от града. След като се скрива от погледа на майка си, той спира колелото и пали джойнт. Оставя дима да го изпълни, усеща как сладкото спокойствие го облива на вълни. Гъстата му, дълга коса се сплъстява на вятъра, но студът никога не го е безпокоял. Кара колело навсякъде, независимо от сезона. По време на тренировка Давид често хвали чувството му за равновесие и мускулите на краката му пред другите играчи. Бени не казва нищо, защото подозира, че „лесно е, когато всеки ден караш в дълбокия сняг, напушен като свиня“ не е отговорът, който треньорът очаква.

Минава през целия Бьорнстад напът към дома на най-добрия си приятел. Ето я фабриката, която е най-големият работодател в града, но също така трета поредна година „оптимизира работната сила“, което е по-изискан начин да кажеш, че ще изриташ някого. Ето го големия магазин за хранителни стоки, който е задушил всички по-малки. Бени минава по търговската улица, обхваната от различни степени на разруха, и продължава през промишления район, който с времето става все по-тих. Ето го спортния магазин, където има секция за ловни и риболовни принадлежности, секция за хокейно оборудване и кажи-речи няма секция за нищо друго. Малко по-нататък – кръчма „Кожуха“, посещавана от онзи тип хора, които я превръщат в идеална дестинация за любопитните туристи, които биха искали да изядат автентичен местен пердах.

На запад, близо до гората, има автомобилен сервиз, а още по-нататък, сред дърветата, се намира развъдникът на най-голямата сестра на Бени. Тя отглежда ловджийски и охранителни кучета. Тук вече никой не търси кучета за компания.

В Бьорнстад няма много какво да обикнеш освен хокея, но Бени така и така не обича кой знае колко други неща в живота. Вдишва дима. Другите момчета постоянно го предупреждават, че ще бъде отстранен от отбора, ако Давид научи, че пуши трева, но Бени просто се засмива спокойно, уверен, че това никога няма да стане. Не защото е твърде добър, за да го изхвърлят, определено не. Причината е, че Кевин е твърде добър. Той е скъпоценният камък, а Бени е застрахователната агенция.

Сюне поглежда за последно към тавана на залата. Поглежда знамената и екипите, които висят там – спомени от мъже, които скоро никой няма да помни. До тях има захабен банер с някогашния девиз на клуба: „Култура, ценности, принадлежност“. Сюне бе там, когато го окачиха, но вече не е сигурен какво означава. Понякога се чуди дали изобщо някога е знаел.

„Култура“ е странна дума, когато се говори за спорт. Всички я използват, но никой не може да обясни значението ѝ. Клубовете обичат да разправят как градят култура, но в крайна сметка всички се интересуват от едно: култура на победата. Естествено, Сюне знае, че така е навсякъде по света, но в една малка общност като тяхната може би си личи повече. Обичаме победителите, макар че те рядко са лесни за харесване. Почти винаги са вманиачени, егоистични и безскрупулни. Това няма значение. Прощаваме им. Обичаме ги, когато печелят.

С пукащ гръб и вдървено сърце старият мъж се изправя и отива в офиса си. Затваря вратата след себе си. Личните му вещи вече са събрани в малка кутия, пъхната под бюрото. Няма да прави сцена, когато го уволнят; няма да говори с медиите, просто ще изчезне. Така е възпитан и така е възпитавал другите. Клубът е на първо място. Винаги клубът е на първо място.

В действителност никой не може да разбере как тези двамата са станали най-добри приятели, но всички отдавна са се отказали от опитите да ги разделят. Бени звъни на вратата на вилата, която е по-голяма от половината квартал, където живее той самият.

Майката на Кевин отваря, допряла мобилен телефон до ухото си. Усмихва се приятелски, но стресирано. Таткото циркулира по-навътре в къщата, водейки някакъв свой си шумен разговор. По стената в антрето висят семейни снимки. Бени е виждал тримата членове на семейство Ердал събрани заедно единствено между рамките на тези снимки. В реалността обаче като че ли винаги един от тях е в кухнята, друг – в офиса, а Кевин е на двора. Туп-туп-туп-туп-туп. Затваря се врата и се чува извинение по телефона. „Да, съжалявам, това е синът ми. Хокеистът, да, точно така.“

В тази къща никой не повишава глас, нито го понижава, цялата комуникация е с ампутирани чувства. Кевин е едновременно най-разглезеният и най-малко разглезеният младеж, който Бени е срещал. Хладилникът му е пълен с кутии с храна, строго съобразена с хранителния план на клуба, приготвяна от фирма за кетъринг и доставяна на всеки три дни. Кухнята във вилата струва три пъти повече от цялата къща на Бени и майка му, но никой не готви храна в нея. Стаята на Кевин си има всичко, за което едно седемнайсетгодишно момче може да си мечтае, включително това, че откакто той стана на три, в нея не са влизали други възрастни освен чистачката. Никой в Бьорнстад не е влагал повече пари в тренировките на сина си, никой не е спонсорирал клуба с по-големи суми от компанията на баща му, и въпреки това Бени не е виждал родителите на Кевин на трибуната повече пъти, отколкото би могъл да преброи на пръстите на едната си ръка, ако преди това е заклещил два от тях в някой струг. Бени е повдигал въпроса само веднъж. Тогава Кевин отвърна, че родителите му „не се интересуват от хокей“. Бени го попита от какво се интересуват в такъв случай, а Кевин каза „от успех“. Тогава бяха на десет.

Веднъж, след като изкара най-високия резултат в класа на изпита по история, Кевин се прибра и разказа на техните, че е получил 49 точки от общо 50, а баща му попита безизразно: „Кой въпрос обърка?“. В семейство Ердал перфектното не беше цел, беше норма.

Домът им е бял и правоъгълен като рекламен каталог за нивелири. Докато никой не гледа, Бени бутва безшумно рафта за обувки малко встрани и помества две от снимките на стената, така че да застанат леко накриво. После минава по килима във всекидневната и с единия си палец съвсем набързо разбърква косъмчетата. Щом стига до вратата на верандата, вижда в отражението майката на Кевин, която снове наоколо и механично намества всичко, без да пропусне и дума от телефонния си разговор.

Бени излиза на двора, взима стола си, сяда до Кевин, затваря очи и се заслушва в блъскането.

Кевин спира. Яката на екипа му е потъмняла от пот.

– Притеснен ли си?

Бени не отваря очи.

– Кев, спомняш ли си първия път, когато дойде с мен в гората? Никога преди не беше ходил на лов, държеше пушката така, все едно се страхуваше, че ще те ухапе.

Кевин вдишва толкова дълбоко, че половината от въздуха най-вероятно излиза навън през друго отверстие.

– Абе, ти нищо ли не взимаш на сериозно, пукел проклет?

Широката усмивка на Бени разкрива почти незабележимите нюанси в бялото на зъбите му. Ако го пратиш след шайбата, той ще се върне с нея, дори това да коства зъб – негов или нечий чужд.

– За малко да ме гръмнеш в топките. Гледам на това особено сериозно.

– Значи наистина не се притесняваш за мача?

– Кев, притеснявам се от теб, когато държиш огнестрелно оръжие в близост до тестисите ми. Хокеят не ме притеснява.

Прекъсват ги майката и таткото на Кевин, които съобщават, че излизат. Таткото звучи все едно казва довиждане на някой сервитьор, а майката добавя едно внимателно „миличък“ в края. Сякаш наистина се опитва, но не успява съвсем да го докара като нещо различно от отрепетирана реплика от пиеса. Външната врата се затваря; две коли потеглят от алеята. Бени вади нов джойнт от вътрешния джоб на якето си и го пали.

– Ами ТИ притесняваш ли се, Кев?

– Не. Не, не...

Бени се засмива. Приятелят му никога не е умеел да го лъже.

– Така ли?

– По дяволите, Бени, окей. Мамка му, направо ще се насера! Това ли искаш да чуеш?

Бени изглежда сякаш вече е заспал.

– Колко си пушил днес? – изсумтява Кевин.

– Далеч не достатъчно – измърморва Бени и се свива на стола, все едно смята да спи зимен сън на него.

– Нали се сещаш, че след час ще сме на училище?

– Отлична причина да се напуша.

– Ако Давид те хване, ще те изключат от отбо...

– Не, няма.

Кевин се подпира мълчаливо на стика и поглежда Бени. От всички неща на света, за които човек би могъл да завижда на най-добрия си приятел, на Кевин най-много му се иска да притежава способността на Бени да не му дреме за абсолютно нищо и това да му се разминава. Кевин поклаща глава и се засмива примирено.

– Не, няма.

Бени заспива. Кевин се обръща към вратата, а погледът му потъмнява. Туп-туп-туп-туп-туп.

Пак. И пак. И пак.

Давид довършва лицевите си опори в кухнята. После си взима душ, облича се, събира си нещата и взима ключовете за колата, за да отиде до пързалката и да започне работния си ден. Но най-последното, което трийсет и две годишният треньор прави, преди да потегли, е да остави термоса с кафе на масичката до входната врата и да изтича в банята. Там заключва вратата и пуска докрай кранчетата на мивката и ваната, за да не чуе приятелката му, че повръща.

7

Това е „просто игра“. Всички играчи от време на време чуват тези думи. Мнозина от тях опитват да си втълпят, че наистина е така. Но за да проумееш, че това са глупости, е достатъчно да знаеш само, че никой в този град не би бил същият човек, ако играта не съществуваше.

Кевин винаги ходи до тоалетна точно преди двамата с Бени да тръгнат към училище. Не обича да ползва тоалетните в училище. Не защото са гнусни, а защото го напрягат. Карат го да изпитва странна тревога, която никога не би могъл да обясни на някого. Може да се отпусне достатъчно единствено у дома, обкръжен от неправдоподобно скъпи плочки и мивка, която е колкото ексклузивна, толкова и непрактична, старателно избрана от интериорен дизайнер, който ги бе таксувал за повече часове от самите работници. Тази къща е единственото място на света, където се е научил да бъде сам.

Навсякъде другаде – в залата, в училище и дори по пътя между тях – Кевин се движи в глутница, винаги в средата. Останалите му съотборници гравитират около него, подредени според уменията си на леда. Най-добрите играчи стоят най-близо, докато по-широките кръгове се намират по-ниско в йерархията. У дома Кевин се научи да бъде сам още като малък и за него това бе естествено, но сега не може да понесе да остане сам някъде другаде.

Бени го чака отпред. Както винаги. Ако не можеше да контролира импулсите си, Кевин би го прегърнал. Вместо това просто кима леко и казва:

– Да тръгваме.

Мая се отдалечава от колата на баща си толкова бързо, че на Ана ѝ се налага да тича, за да не изостава. Подава ѝ задъхано пластмасова чаша.

– Искаш ли? Сега съм на диета със смутита!

Мая забавя крачка и поклаща глава.

– Защо се занимаваш с тия диети? Защо мразиш вкусовите си рецептори? Какво толкова са ти направили?

– Стига, супер вкусно е! Пробвай!

Мая допира скептично устни до ръба на чашата. Успява да отпие половин глътка, преди да изплюе съдържанието.

– Има БУЧКИ!

Ана кима доволно.

– Това е фъстъчено масло.

Погнусена, Мая започва да пощи езика си, сякаш е покрит с невидими косъмчета.

– Ана, имаш нужда от помощ. Сериозна помощ.

В Бьорнстад имаше повече училища, защото имаше повече деца. Сега са останали само две постройки: една за долните и средните класове и една за горните класове и гимназията[9]. Всички обядват в една и съща столова. Вече няма нужда от повече.

Амат настига Лифа и Закариас на паркинга. Те са от един клас и са най-добри приятели още от подготвителното училище. Не защото си приличат особено, а просто защото не са като другите. На места като Бьорнстад най-популярните деца стават капитани отрано, а отборите се избират незабележимо още на детската площадка. Амат, Лифа и Закариас бяха от децата, които оставаха встрани. Оттогава са неразделни. Лифа говори по-малко от дърво, Закариас вдига повече шум от радио, а Амат просто оценява компанията им. Тримата са добър отбор.

– ...и после чист шибан headshot[10]! Оня страхливец опита да се скрие... Мамка му, Амат, слушаш ли ме изобщо?

Закариас, облечен със същите черни дънки, черен суитшърт и черна шапка с козирка, с които като че ли не се е разделял откакто бяха на десет, прекъсва лекцията за снощния си, както изглежда, крайно впечатляващ подвиг в ролята на тежковъоръжен снайперист във виртуална вселена и сръчква недоволно Амат по рамото.

– А?

– Чуваш ли въобще какво говоря?

Амат се прозява.

– Да, да, да. Хедшот. Страшен си. Просто съм гладен.

– Тренирал ли си сутринта? – пита Закариас.

– Да.

– Не си наред да ставаш толкова рано.

Амат се засмива.

– Кога си легна снощи?

Закариас свива рамене и разтрива палците си.

– В четири... може би пет.

Амат кима.

– Зак, ти отделяш не по-малко време за игри, отколкото аз за тренировки. Да видим кой пръв ще стане професионалист.

Закариас се кани да отговори нещо, но не успява. Нечия разтворена длан го удря по тила и главата му се килва рязко напред. Още преди да са се обърнали, Закариас, Амат и Лифа се досещат, че това е Бобо. Шапката на Закариас полита към земята, а в следващия миг се чува гръмовният смях на играчите от юношеския отбор, които внезапно ги обграждат. Закариас, Амат и Лифа са на по петнайсет; юношите са само две години по-големи, но толкова ги превъзхождат физически, че със същия успех разликата би могла да бъде и десет. Бобо е най-големият от всички, широк е като врата на плевня и е толкова грозен, че даже плъховете бягат от него. Той минава покрай Закариас и го бутва тежко с рамо. Закариас залита, подхлъзва се и пада на колене. Бобо се засмива с престорена изненада, а юношите около него се присъединяват.

– Хубава брада ти е поникнала, Зак, като лятна прогноза за времето е: „Откъслечни валежи!“ – ухилва се Бобо и продължава още преди смехът на останалите да е заглъхнал: – Имаш ли вече косми и по пишката? Или още плачеш под душа, когато видиш, че е било само мъх от боксерките? Мамка му... Зак... сериозно, чудя се една работа: когато с Амат и Лифа си легнахте заедно за пръв път, как решихте кой пръв ще си загуби девствеността?

Юношите продължават към сградата на училището. Трийсет секунди по-късно вече са забравили случката, но подигравателният им смях остава с момчетата зад тях още дълго. Амат помага на Закариас да се изправи и вижда смълчаната омраза в очите му. Става по-голяма с всяка изминала сутрин. Амат се бои, че някой ден, по някакъв начин, Закариас ще избухне.

Има както малки, така и големи неща, поради които човек обича чувството да бъде част от отбор. Когато още бе в долните класове, Кевин отиде с татко си до коледния базар в Хед. Баща му имаше среща, така че Кевин трябваше да обикаля павилионите сам. Изгуби се и се върна на уговореното място с пет минути закъснение. Баща му вече бе потеглил и Кевин трябваше да извърви целия път обратно до Бьорнстад сам в тъмното. Преспите покрай пътя стигаха до бедрата му и на Кевин му отне половин нощ да се прибере. Беше подгизнал и изтощен, когато прекрачи прага на притихналата къща, залитайки. Родителите му вече спяха. Баща му бе искал да го научи колко е важно да бъдеш точен.

Шест месеца по-късно отборът замина за турнир, който се провеждаше в друг град. Залата там беше най-голямата, която бяха виждали, и на излизане Кевин се изгуби. Намериха го три момчета, батковци на играчи от друг отбор, който Кевин бе унижил на леда два часа по-рано. Завлякоха го в една тоалетна и го набиха. Кевин никога няма да забрави недоумението в очите им, когато от нищото се появи още едно малко хлапе и им се нахвърли, засипвайки ги с буря от удари и ритници. Бени и Кевин бяха окървавени и насинени, когато стигнаха до автобуса с повече от четиресет и пет минути закъснение. Давид стоеше там и ги чакаше. Беше казал на останалите да се прибират и че той ще хване влака с Бени и Кевин, когато се появят. Но всички играчи от отбора бяха отказали да се качат в автобуса. Още дори не бяха научили таблицата за умножение, но знаеха, че един отбор е нищо, ако играчите не могат да разчитат едни на други. Това е нещо както малко, така и голямо. Да знаеш, че има хора, които никога няма да те изоставят.

Кевин и Бени влизат в училище сами, но щом тръгват по коридора, сякаш се превръщат в магнити. Бобо и останалите юноши веднага се скупчват около тях. Само след десет крачки вече се движат в група от дванайсетима души. Кевин и Бени приемат това равнодушно, все пак през целия им живот е било така. Не може да се каже какво точно улавя вниманието на Кевин. Обикновено в деня преди мач нищо на света не може да го разсее, но докато минава покрай редица шкафчета, погледът му се задържа върху нейния. Препъва се в Бени, Бени го наругава, Кевин не го чува.

Мая тъкмо е оставила чантата в шкафчето си, когато се обръща и погледът ѝ среща този на Кевин. В същия миг тя затваря вратата на шкафчето толкова рязко, че прищипва ръката си. Всичко свършва за секунда, коридорът се изпълва с тела, а Кевин изчезва в тълпата. Разбира се, приятелите, които имаш, когато си на петнайсет, не пропускат тези неща.

– Еее... да не би внезапно да се заинтересува от хокей, а? – закача се Ана.

Мая разтърква засрамено прищипаната си ръка.

– Затваряй си човката. Мамка му...

После на лицето ѝ цъфва бегла усмивка.

– Това, че човек не обича фъстъчено масло, не означава непременно, че не може да обича... фъстъци.

Ана така се разсмива, че оплисква цялото си шкафче със смути.

– Окей, fine[11]! Но ако говориш с Кевин, ще ме запознаеш ли с Бени? Той е... ммм... иде ми да го изям. Като... масло.

Мая свъсва чело отвратено, заключва шкафчето си и закрачва по коридора. Ана разперва ръце след нея.

– Какво? Значи ТИ можеш да говориш такива неща, а аз – не?

– Нали знаете, че не си измисля шегите сам? Не е толкова умен. Краде ги от нета – измърморва Закариас и изтръсква унизено снега от дрехите си.

Лифа вдига шапката му от земята и я изтупва. Амат протяга ръка в опит да успокои приятеля си.

– Знам, че мразиш Бобо, но догодина ще сме юноши... тогава ще е по-добре.

Закариас не отговаря. Лифа му хвърля поглед, изпълнен с нещо средно между гняв и примирение. Лифа спря да играе хокей още когато бяха малки. Все слушаше по-големите играчи да повтарят, че трябвало да „носи на майтап“, в съблекалнята. Това е много ефективно изграден аргумент, тъй като, когато Лифа се отказа, всички решиха, че именно това е причината: „В хокея трябва да носиш на майтап“. Ако родителите на Закариас не обичаха спорта толкова много, той също не би продължил, а ако Амат не беше толкова добър, вероятно дори той не би издържал.

– Нещата ще се подобрят, когато станем юноши! – повтаря Амат.

Закариас не казва нищо. Знае много добре, че никога няма да получи място в юношеския отбор, това е последната му година като хокеист. Единствено Амат още не е загрял, че скоро ще остави най-добрия си приятел зад себе си.

Но Амат не обръща внимание на тишината. Отваря вратата, свива зад ъгъла и оттам нататък чува единствено глух тътен в ушните си канали. Когато тя е наблизо, околният свят спира да съществува.

– Здрасти, Мая! – възкликва той малко по-високо от необходимото.

Тя се обръща за кратко и отбелязва присъствието му, нищо повече. Когато си на петнайсет, никой поглед не би могъл да има по-болезнен ефект.

– Здрасти, Амат – отвръща Мая безизразно и се отдалечава още преди да е произнесла цялото му име.

Амат остава на място и избягва погледите на Закариас и Лифа, защото знае, че те няма да положат особени усилия да сдържат смеха си.

– Здрастииии, Маааая... – имитира го Закариас, а Лифа така се разсмива, че му потичат сополи.

– Fuck off[12], Зак – измърморва Амат.

– Сори, сори, но се държиш така още от долните класове. Държах се добре с теб през първите ОСЕМ години, откакто си влюбен в нея, така че сега мисля да почна да те бъзикам – смее се Закариас.

Амат тръгва към шкафчето си, а сърцето му потъва като олово в гърдите. Обича това момиче повече, отколкото обича да кара кънки на лед.

8

Това е само игра. От нея зависят само дребни, незначителни, почти незабележими неща. Като това кой получава одобрение. Чий глас се чува. Ефектът е почти невидим, лесно е да се засмееш и да го отхвърлиш като „недоразумение“ и „преувеличение“. Играта само разпределя властта и чертае граници, превръща някои хора в звезди, а други – в зрители.

Само.

Давид влиза в залата и отива директно в офиса си – най-малката стая в дъното на коридора. Затваря вратата, пуска компютъра и започва да разучава видеозаписи от мачове на утрешните им съперници. Те са изключителен отбор, ужасяваща машина. Ако сравнява играчите им със своите, единствено Кевин може да се мери с тях. Ще е нужно ненадминато отборно усилие, за да има Бьорнстад изобщо някакъв шанс, но Давид знае, че всеки един от играчите му е готов да умре на леда, ако се налага. Прилошава му не заради това, на което е способен отборът му, а заради това, което му липсва. Скорост.

От години нападателната линия на юношеския отбор се състои от Кевин, Бени и трети играч на име Вилиам Лют.

Кевин е гений, а Бени е боец. Но Вилиам е бавен. Той е едър, силен и дава доста добри пасове, така че Давид е измислил тактически решения, които могат да компенсират недостатъците му в мачове с по-слаби противници, но сега ще играят с отбор, който е достатъчно добър да неутрализира Кевин, ако няма бърз играч, който да му отваря пространства.

Давид масажира слепоочията си. Поглежда отражението си в монитора, вижда къдравата рижа коса и изтощените очи. Става и тръгва към тоалетната. Отново повръща.

В по-голям офис малко по-нататък по коридора Сюне седи пред компютъра си. Гледа същите записи като Давид, отново и отново. Едно време двамата винаги виждаха едно и също на леда, мислеха по еднакъв начин за всичко. Но минаха години, Давид стана зрял и амбициозен, а Сюне – стар и упорит. Сега постоянно са в конфликт. Когато Давид твърди, че боят по време на мач трябва да бъде разрешен, защото „ще има по-малко контузии, ако момчетата знаят, че ще ги набият, ако играят грубо“, Сюне отвръща, че това е същото като „да смяташ, че ще има по-малко катастрофи, ако забраниш застраховките, защото тогава хората ще се страхуват повече за колите си“. Когато Давид иска да „увеличи натоварването“ на младежите, Сюне заговаря за „качество пред количество“. Каже ли Давид „горе“, Сюне виква „долу“. Наскоро други спортни федерации предложиха детските отбори до дванайсетгодишна възраст да спрат да броят головете и точките и да премахнат класиранията. Сюне сметна, че това е „разумно“, а Давид каза, че звучи като „комунизъм“. Според Давид Сюне трябва да го остави да си върши работата, а според Сюне Давид не разбира КАКВА му е работата. Те са двама мъже, залегнали в толкова дълбоки окопи, че вече не могат да се видят.

Сюне се обляга назад, разтърква клепачи, въздъхва и чува как столът изскърцва под тежестта на тялото му. Би искал да обясни на Давид колко самотна може да бъде работата в мъжкия отбор, колко вцепеняваща може да е отговорността. Как трябва да си готов да вдигнеш глава, да се промениш, да се адаптираш. Но Давид е млад и свадлив, не е готов да слуша и да разбира.

Сюне затваря очи и изругава. Ами той самият? Не беше ли същият? Едно от най-трудните неща на остаряването е това да си признаеш грешките, които вече е твърде късно да поправиш. Когато имаш власт над живота на други хора, най-ужасното е, че понякога бъркаш.

Старият мъж винаги е отказвал да прехвърля млади играчи в по-горни възрастови групи. Държи на принципа, че човек се развива най-добре сред свои връстници и че твърде ранните шансове за изява задушават таланта. Но сега, докато седи сам в кабинета си и гледа записите, трябва да признае, че вижда същото като Давид. Това, което почти никой друг не разбира: без бързина юношеският отбор ще бъде погубен.

Така че дори Сюне трябва да се запита: колко важни са принципите, ако не печелиш?

Бьорнстад е толкова малък, че почти всички да познават почти всички, но и точно толкова голям, че все пак да е пълен с хора, които никой не забелязва. Робан Холтс е на четиресет и няколко години, брадата му е започнала да посивява, той я почесва и придърпва яката на старото военно яке по-плътно около врата си. Когато вятърът духа откъм морето по това време на годината, чувството е сякаш призраци раздират лицето ти. Робан пресича улицата, като се преструва, че има важни задачи. Втълпява си, че хората, които го виждат, не се досещат, че просто чака „Кожуха“ да отвори.

Оттук може да види покрива на хокейната зала. И той като всички останали говори само за утрешния мач на юношеския отбор, още откакто спечелиха четвъртфинала. Разликата е, че откакто фабриката го уволни заедно с още деветима души, вече няма толкова хора, с които да си говори. Може би и преди това никой не се е интересувал от историите му, просто сега е по-очевидно.

Проверява колко е часът. Един час, докато „Кожуха“ отвори. Преструва се, че няма значение. Влиза в магазина за хранителни стоки, прибрал ръце в джобовете си, така че никой да не види, че треперят. Пълни кошницата с продукти, които нито са му необходими, нито може да си позволи. Взима бирата чак накрая, за да изглежда като спонтанна покупка. „Това ли? А, просто не е зле у дома да има нещо за пийване.“ После моли да използва тоалетната в малката железария. Изпива бирата на един дъх. Излиза и си приказва малко с продавача. Купува няколко специфични винта, като държи да поясни, че са му нужни за мебел, която в действителност не съществува. Връща се обратно на улицата и отново поглежда към покрива на пързалката. Едно време той, Робан Холтс, беше кралят там. Едно време бе по-голям талант, отколкото е Кевин Ердал сега. Едно време бе по-добър от Петер Андершон.

Петер обръща посоката, излиза на пътя, барабани с пръсти по волана. Сега, след като децата слязоха, той отново усеща пулса си. Това е просто младежки мач. Просто мач. Мач. Повтаря мантрата, но нервите го съсипват. Дробовете му сякаш поемат въздух през очните кухини. Хокеят е проста игра: ако желанието за победа е по-голямо от ужаса от загубата, имаш шансове. Никой не печели със страх.

Надява се, че юношите са твърде млади, за да се изплашат, твърде наивни, за да осъзнават колко много зависи от този мач. Защото за публиката няма нюанси, само рай или ад. Гледано от трибуните, човек или е гений, или е безполезен, но никога по средата. Засадите никога не са съмнителни, всяко влизане е или съвсем чисто, или играчът заслужава доживотно наказание. Петер беше на двайсет години и капитан на Бьорнстад, когато отборът почти спечели финала във Висшата лига. Щом се прибра у дома, бащиният глас го посрещна откъм кухнята: „Почти? По дяволите, не можеш почти да се качиш в лодка. Или си на борда, или си във водата. И ако всички други копелета също са във водата, на никого не му дреме, че ти си цопнал последен“.

Малко преди да замине за Канада, за да играе в НХЛ, баща му му каза „да не си мисли, че е нещо“. Възможно е старецът да е искал да прозвучи по-меко, отколкото се получи, да е имал предвид, че със скромност и упорит труд момчето ще стигне толкова далече в Канада, колкото стигна и в Бьорнстад. Възможно е алкохолът да е заострил думите. Възможно е Петер да не е искал да затръшне вратата толкова силно, колкото го направи. Сега няма значение. Младият мъж напусна Бьорнстад смълчан, а когато се прибра, вече беше твърде късно за думи. Човек не може да погледне надгробен камък в очите и да помоли за прошка.

Спомня си как вървеше по малките улички от детството си, осъзнавайки, че хората, които е познавал цял живот, вече го гледат по друг начин. Спомня си как всички млъкваха, когато той влезе в стаята. В началото поглеждаше часовника си, изплашен, че е закъснял за съвещанието. Изпита облекчение, когато този период отмина и останалите започнаха да го възприемат като спортен директор, не като звезда. После клубът продължи да пропада, а щом хората казаха на спортния директор какво всъщност мислят за него, той откри частица от себе си, на която ѝ се искаше отново да почнат да се отнасят с него като със звезда. За хокейната публика няма нюанси.

Тогава защо продължава? Защото никога не е обмислял алтернативата. За мнозина е трудно да си спомнят как са обикнали спорта, но Петер няма такива проблеми. Голямата му любов, още от първия миг, когато обу кънките, се дължеше на тишината. Всичко извън залата изчезна – студът, мракът, болестта на майка му и пиянството на баща му... Когато стъпи на леда, в главата му просто настана тишина. Тогава беше на четири, но хокеят веднага му даде да разбере, че ще изисква от него пълното му внимание. Петер го обикна заради това. И все още го обича.

Мъж на годините на Петер, само че изглеждащ петнайсет години по-стар, вижда колата му да минава през града. Загръща се плътно с военното си яке и се почесва по брадата. Когато беше на седемнайсет, само един човек в целия Бьорнстад смяташе, че Петер има по-голяма дарба от Робан. „Талантът е като да пуснеш два балона да летят към небето: интересното не е кой ще се издигне по-бързо, а кой има по-дълга връвчица“, казваше Сюне. Беше прав, разбира се. Ръководството и спонсорите го принудиха да вземе Робан в мъжкия отбор, въпреки че треньорът настояваше, че е момчето не е готово психически. Там един играч му влезе толкова грубо, че го изкара от игра. Робан се изплаши и през остатъка от сезона предпочиташе да праща топката към мантинелата, отколкото да рискува да влиза в близко единоборство. Първия път, когато публиката го освирка, той се прибра и се разплака. Втория път се прибра и се напи.

Когато навърши осемнайсет, Робан играеше по-зле, отколкото когато беше на седемнайсет, а през това време Петер бе станал по-добър от всичко, което градчето някога бе виждало. Когато получи шанс да играе в мъжкия отбор, вече беше готов. Робан се колебаеше всеки път, когато излизаше на пързалката, докато Петер не го ловеше страх. Отиде в НХЛ същата година, когато Робан започна работа във фабриката. В хокея няма почти. Единият играч сбъдна мечтите си, а другият стои и тъпче в снега, чакайки вратата на кръчмата най-накрая да се отвори.

За да влезеш, трябва да слезеш по пет стъпала. Там отдолу покривът на залата не се вижда.

Сюне чува Давид да излиза от офиса си. Изчаква вратата на тоалетната да се отвори и затвори, после написва четири думи на едно жълто листче и се изправя. Отива в офиса на Давид и залепя бележката на монитора му. Сюне не е религиозен, но в този момент се обръща към всички висши сили, за които се сеща, молейки се да не е допуснал грешка и трите думи да не съсипят живота на още едно младо момче.

В продължение на няколко секунди обмисля да остане, да изчака Давид да се върне, да го погледне в очите и да му каже истината: „Надявам се никога да не спреш с караниците, Давид. Надявам се никога да не спреш да ни пращаш по дяволите. Именно така стана най-добрият“. Но вместо това се връща в офиса си и затваря вратата. Спортът създава сложни характери – достатъчно горди, че да отказват да приемат грешките си, но достатъчно скромни, че винаги да поставят клуба си на първо място.

Давид се връща от тоалетната и прочита думите, изписани на жълтото листче. „Амат. Момчешкият отбор. Скорост!!!“ Това е просто игра. И просто променя животи.

9

Всички възрастни имаме дни, в които се чувстваме изчерпани. Сякаш вече не знаем за какво всъщност сме се борили толкова здраво цял живот, след като реалността и ежедневието ни затрупват и вече се чудим докога ще издържим. Фантастичното е, че всички ние можем да преживеем повече такива дни, отколкото ни се струва. Ужасяващото е, че никога не знаем колко точно.

След като всички заспиват, Мира минава от стая на стая и ги преброява. Майка ѝ винаги правеше така с нея и със сестрите ѝ, преброяваше ги всяка нощ. Казваше, че не проумява как човек може да има деца, без да го прави. Как може да живее, без във всяка една частица от секундата да умира от ужас, че може да ги изгуби. „Едно, две, три, четири, пет, шест“, чуваше я Мира да шепне из къщата, докато всяко дете лежеше, затворило спокойно очи и чувствайки се обгрижено. Това е един от най-красивите ѝ детски спомени.

Кара от малкия Бьорнстад до по-големия град отвъд гората. Пътуването до работа ѝ отнема по-дълго, отколкото повечето нормални хора биха счели за приемливо, но въпреки това то минава изненадващо бързо, като се има предвид, че щом слиза от колата, Мира има чувството, че е прекосила цялата Вселена. Макар да е в пъти по-малък от столицата, където е родена, по-големият град представлява съвсем различен свят от онзи между дърветата. Тук има колеги, които да я окуражават и с които може да обсъжда литература, изкуство и политика, а също така има и противници, които да преследва и с които да се бори.

Често чува, че било странно как е избрала да се омъжи за хокеист, след като не разбира хокея, но това не е съвсем вярно. Не разбира единствено тренировките. Намира мачовете за напълно логични. Адреналинът и граничещото със страх желание да се хвърлиш към бездната и да полетиш или да бъдеш погълнат – Мира разбира всичко това. Изживява го в съдебната зала, в стаята за преговорите. Правото е друг вид игра с друг вид правила, но и там човек или е състезател, или не. Както казват в Бьорнстад: „Някои носят мечката в себе си“.

Може би затова Мира, която на деветнайсет никога не бе живяла в град с по-малко от милион жители, успя да създаде дом сред горските обитатели. Разбира любовта им към борбата и я споделя. Тя самата трябваше да се бори, за да си проправи път през правното образование, където бе обградена от богаташки синчета, на които никога не им се бе налагало да мият чиниите в семейния ресторант вечер. Затова знае каква е забавната истина за успеха, постигнат чрез сражение – битката никога не спира. Човек така и не престава да се бои, че ще падне от върха, защото все още може да затвори очи и да усети млечната киселина и болката, предизвикани от всяка една крачка по пътя нагоре.

Петер го заболява коремът още щом влиза в офиса на президента. Вътре цари хаос от стари снимки, трофеи и стикове за голф. В ъгъла има маса, върху която стоят няколко скъпи бутилки алкохол, а през вратата на полуотворения гардероб се виждат чисти ризи и костюм. Ще влязат в употреба, тъй като президентът седи зад бюрото си и яде сандвич, постигайки същия ефект като немска овчарка, която опитва да изяде балон, пълен с майонеза. Петер опитва да овладее импулса да избърше бюрото и президента със салфетка. Успява да се въздържи само от второто.

– Може ли да затвориш вратата? – казва президентът между хапките.

Петер си поема дълбока глътка въздух. Усеща как червата му се връзват на възел. Знае, че всички в града смятат, че е наивен и не разбира накъде отиват нещата. Но него просто го бива да се надява. Щом затваря вратата обаче, надеждата си отива.

– Ще назначим Давид за треньор на мъжкия отбор – казва президентът, все едно участва във видео с инструкции по липса на дипломатичност.

Петер кима горчиво. Президентът изтупва трохите от вратовръзката си.

– Всички знаят колко сте близки със Сюне... – отронва той като извинение.

Петер не отговаря. Президентът избърсва пръсти в панталоните си.

– Не ме гледай така, по дяволите, изглеждаш все едно съм продал кучето ти на китайски ресторант. Трябва да мислим за доброто на клуба, Петер!

Петер гледа в пода. Той е отборен играч, сам се определя така и знае, че за да си такъв, важното е да разбираш собствената си роля и нейните ограничения. Днес ще трябва да си го повтори многократно и да принуди мозъка си да контролира сърцето. Сюне бе човекът, който го убеди да стане спортен директор, и именно вратата на неговия офис бе винаги отворена, когато на Петер му беше тежко.

– С цялото ми уважение: знаете, че не съм съгласен с решението. Не смятам, че Давид е готов – казва той тихо.

Погледът му не среща този на клубния президент, вместо това оглежда стените така, все едно търси нещо. Винаги избягва зрителен контакт, когато нещо му е неприятно. Мира казва, че Петер започва да „стреля по невидими глинени панички“, веднага щом се окаже изправен и пред най-малкия конфликт. Не може дори да каже, че са му върнали грешно ресто в магазина, без да започне да се поти и да му се прииска да се свие в ембрионална поза на пода.

Зад президента има картини и банери. На един от тях, захабен и избелял, пише: „Култура, ценности, принадлежност“. Петер би искал да попита президента какво според него означава това сега, когато се кани да изрита мъжа, изградил всичко, върху което стоят. Но си замълчава. Президентът разперва ръце.

– Съзнаваме, че Давид действа с твърда ръка, но постига резултати. Спонсорите направиха голяма инвестиция... по дяволите, Петер, те ни спасиха от фалит. И имаме шанс до няколко години да постигнем нещо голямо – само с продукти от академията.

Петер го поглежда в очите за пръв път и отговаря фрустрирано през зъби:

– Идеята не е да ползваме „продукти“. Не произвеждаме пирони, а възпитаваме хора. Момчетата са направени от плът и кръв, не от бизнес планове и възвръщаемост на инвестициите. Развиването на младежка дейност не трябва да се превръща във фабрика, колкото и да им се иска на някои спонсори да вярват...

Той прехапва здраво устни и не произнася последните думи. Президентът се почесва по наболата брада. Изглеждат изморени – и двамата. Петер отново свежда поглед.

– Според Сюне Давид изисква твърде много от юношите. Страх ме е какво ще се случи, ако се окаже прав – измърморва той.

Президентът се усмихва. Свива рамене.

– Знаеш ли какво става с въглените, когато ги подложиш на екстремен натиск, Петер? Превръщат се в диаманти.

Семейство Андершон никога не играе „Монополи“ – не защото родителите не искат, а защото децата отказват. Последния път Мира грабна дъската, пъхна я наполовина в откритата камина и заплаши да я изгори, ако Петер не признае, че е измамил. Мама и татко толкова обичат да печелят, че Мая и Лео отказват да се състезават с тях от чист инат. Лео обича хокей, защото иска да е част от отбор, но вероятно би бил също толкова щастлив да отговаря за оборудването, колкото и да играе като център[13]. Мая избра китарата. Човек не може да се състезава с китара, макар че мама наистина, наистина, наистина се постара да установи дали все пак няма и такава възможност. Последният спортен спомен на Мая е от състезание по пинг-понг, когато бе на шест години. Играчите тичаха в кръг около масата, едно момиче се блъсна в Мая, тя изгуби равновесие и отпадна от надпреварата. После учителят по физкултура, който трябваше да раздаде медалите, се заключи в един килер, за да се скрие от Мира. Дъщерята трябваше да утешава майка си през целия път до вкъщи. После ѝ каза, че иска музикален инструмент.

Мира никога не е изпитвала повече гордост и завист от първия път, когато чу Мая да включва усилвателя в гаража и да свири Дейвид Боуи с татко си на барабаните. Мразеше и обичаше Петер заради това, че прояви достатъчно тактичност да се научи да свири. Така можеше да бъде близо до Мая по времето, когато тя се влюби в музиката.

Петер има чувството, че гръдният му кош е натежал твърде много, за да може да стане от стола. Президентът опитва да звучи насърчително:

– Ръководството иска ти да съобщиш на Сюне и да говориш с медиите. Важно е да покажем, че всички сме обединени около това решение.

Петер разтърква вежди с кокалчетата на пръстите си.

– Кога?

– Веднага след финала в младежката дивизия.

Петер вдига поглед изненадано.

– Имаш предвид полуфинала? Утре?

Президентът поклаща спокойно глава.

– Ако загубят полуфинала, Давид няма да получи работата. Ръководството ще избере някого другиго. Тогава може би ще са ни необходими още няколко седмици.

Светът на Петер се разклаща.

– Ти шегуваш ли се с мен? Да не би да обмисляте да изритате Сюне и после да вземете някого ОТВЪН?

Главата на президента отново се отмества наляво и надясно. Той отваря малък пакет чипс, изяжда една шепа и изтупва солта от сакото си.

– Моля ти се, Петер, не бъди наивен! Ако юношите спечелят финала, това ще бъде неизмерима реклама. Спонсори, частни и общински, всички ще искат да участват! Но ръководството не се интересува от „почти“... само ни виж, виж клуба...

Президентът разперва ръце малко по-рязко от необходимото, но продължава да говори, необезпокоен от последвалия порой от чипс.

– Не бъди лицемер, Петер! Самият ти не влагаш цялото си време в клуба само за „почти“. Не стана спортен директор за „почти“. На никого не му пука дали момчетата са се представили добре, всички ще си спомнят единствено резултата на таблото. Давид няма никакъв опит като треньор на мъжки отбор, но можем да преглътнем това, ако спечели. Но ако не спечели... ох... знаеш правилата в живота: или печелиш, или си като всички останали.

Спортният директор и клубният президент дълго време се гледат. Не казват нищо повече, защото и двамата знаят как стоят нещата. Ако Петер не се съобрази с ръководството и спонсорите, той също може да бъде заменен. Клубът е на първо място. Винаги.

Четиримата членове на семейството са невероятно различни. И макар Мира да спря да им напомня, че Петер все пак си ПРИЗНА, че е измамил, тя продължава от време на време да се сеща за случая с дъската за „Монополи“ и... да се срамува. Откакто роди, не е минала и секунда, през която да не се чувства като лоша майка, във всяко отношение. Защото не разбира децата, губи търпение, не знае всичко, не им приготвя по-добър обяд за училище, и защото все още иска от живота повече неща от това да бъде майка. Чува как другите жени в Бьорнстад въздъхват зад гърба ѝ: „Знаеш ли, че тя е на п-ъ-л-е-н работен ден, представяш ли си?“. Колкото и да се опитваш да се отърсиш от тези думи, някои от тях остават с теб.

Мира се чувства свободна, когато отива на работа. Срамува се да го признае пред себе си, но знае, че е добра в работата си, а никога не се чувства така като родител. Дори в най-хубавите, искрящи мигове, когато са на почивка, Петер и децата си играят на брега и всички се смеят и са щастливи, Мира се чувства фалшиво. Сякаш не го заслужава и просто показва перфектна, ретуширана семейна снимка за пред света.

Работата ѝ може би е изтощителна и тежка, но е ясна и логична. А с родителството никога не е така. Ако на работа Мира направи всичко както трябва, то най-често събитията протичат по план. Като майка обаче няма значение дали ще изпипа всички възможни детайли на света. Нещата пак могат да се развият по възможно най-ужасния начин.

Когато стана спортен директор, Петер научи труден урок. Трябваше бързо да свикне с факта, че всички вечно ще са недоволни от него. Тежко му беше да го приеме, тъй като е от хората, които винаги искат да угодят на другите. Сюне бе този, който му каза да не се страхува. Каза, че способността му да прави компромиси ще го отведе далеч, че е човек, който може да слуша и да взима трудни решения с главата си, а не със сърцето си.

Може би Сюне не е предвидил собственото си уволнение, когато го е казал. Може би е остарял и си е променил мнението.

Може пък и самият Петер да се е променил, не е сигурен. Излиза от кабинета на президента, затваря вратата и подпира отчаяно чело на стената. Знае правилата, всички знаят правилата; клубът или е специален, или е като всички останали.

Но нищичко от това не го кара да се чувства по-добре. Има чувството, че разочарова всички. Винаги.

В единия от ъглите на бюрото на Мира има колекция от семейни снимки, която с времето заема все повече място. Сред тях има снимка на нея и Петер, направена в деня, когато заминаха за Канада, малко след като той получи договора за НХЛ. Мира я забелязва тъкмо докато сваля чантата си. Вижда изтощеното си отражение в стъклото на рамката и започва да се смее. Боже, колко са били млади. Тя беше бременна и тъкмо бе завършила право, а той беше бъдеща суперзвезда. Всичко бе толкова просто, точно по онова време, в продължение на няколко вълшебни седмици. Отражението ѝ спира да се смее, когато си спомня колко бързо посърнаха усмивките от снимката.

Петер си счупи крака по време на предсезонния лагер, а щом се възстанови, трябваше да си проправи път от долната лига. Когато най-накрая заигра в първия отбор, отново си счупи крака. След четири мача в НХЛ. Минаха две години, докато се завърне. Шест минути след началото на петия си мач той падна и остана да лежи. Мира изпищя на глас. Тя, която цял живот се бе клела да не пренебрегва себе си заради мъж, заряза всичко и преживя заедно с него девет операции, дълги часове рехабилитация, физиотерапевти, специалисти. Толкова талант и пот, а накрая останаха само сълзи и горчивина за мъжа, чието сърце искаше много повече, отколкото тялото му можеше да понесе. Спомня си как лекарят ѝ съобщи новината, че мъжът ѝ никога повече няма да може да играе на професионално ниво, защото никой не смееше да го каже лично на Петер.

Тогава вече имаха малък син и чакаха дъщеря. Мира вече бе решила, че ще я кръстят Мая. Няколко месеца имаха татко, който бе там, без да е там. Няма бивши хокеисти, тяхната температура така и не се изравнява с нашата. Като да опитваш да реинтегрираш завърнали се у дома войници. Когато нямат за какво да се борят или състезават, те се носят по течението без цел и посока. Целият живот на Петер бе пропит с графици, автобуси и съблекални. Време за ядене, време за трениране и дори време за лягане. Една от най-зловещите думи, които можеш да кажеш на такъв човек, е „ежедневие“.

Имаше дни, когато Мира обмисляше да се откаже и да се разведе. Но винаги си спомняше един от онези нелепи девизи, изписани и разлепени навсякъде из момчешката стая на Петер: „Отстъпвам назад само когато се засилвам“.

Петер е сам в коридора. Вратата на офиса на Сюне е затворена. Петер я вижда така за пръв път от двайсет години и никога преди не е бил толкова благодарен, че не се налага да погледне някого в очите. Сеща се за банера в офиса на шефа: „Култура, ценности, принадлежност“, а в главата му отекват думите на Сюне по време на една предсезонна тренировка преди цяла вечност: „Културата се оформя както от това, което поощряваме, така и от онова, което позволяваме“. За треньора Сюне това важеше, когато ги караше да тичат в гората, докато повърнат, но за човека Сюне казаното се отнасяше и за живота.

Петер си взима кафе, изпива го, въпреки че вкусът му напомня на нещо умряло на дъното на чашата, след което се спира пред стената в коридора. Там е окачена отборната снимка от сребърния сезон – най-важният спомен на клуба. Същата снимка виси из цялата сграда. Робан Холтс стои до Петер на средния ред. Дори не са си говорили, откакто Петер се върна в Бьорнстад, но не минава и ден, без да се замисли какво ли щеше да стане, ако се бяха разменили. Ако Робан бе по-талантливият, ако той бе заминал за Канада, а Петер бе останал да работи във фабриката. Може би тогава всичко щеше да се развие различно.

Една сутрин Мира издърпа Петер от леглото, преди децата да са се събудили. Накара го да отиде и да ги погледне, докато спят. „Сега те са твоят отбор“, зашепна тя, отново и отново, докато сълзите се търкулнаха от очите му надолу към бузите ѝ.

През тази година съградиха живота си наново. Останаха в Канада и се бориха с всяка мантинела, която им пращаше реалността. Мира бе назначена в една кантора, а Петер работеше почасово като застрахователен агент. Получаваше се, всичко бе спокойно – и тъкмо когато Мира започна да планира бъдещето, двамата започнаха да будуват посред нощ, защото осъзнаха, че нещо не е наред.

През цялото си детство момчетата слушат как единственото, което трябва да правят, е да дават най-доброто от себе си. Ако просто правиш всичко, на което си способен, това ще е достатъчно. Петер поглежда в очите образа си от снимката, който е толкова непонятно млад. Срещна Мира за пръв път същата вечер, когато загубиха последния мач долу в столицата. Чудо беше, че изобщо стигнаха толкова далеч, но за Петер не бе достатъчно. За него това беше повече от мач, това беше шансът на провинциалното селце да покаже на големия град, че не всичко може да се купи. Вестниците в столицата надменно кръстиха мача „Дивото зове“. Тогава Петер впери очи в съотборниците си и изкрещя: „Парите може да са техни, но хокеят е наш!“. Дадоха всичко от себе си. Но не беше достатъчно.

Вечерта отборът излезе да отпразнува среброто. Петер седя сам цяла нощ в един малък семеен ресторант до хотела. Мира беше на бара. Петер се разплака пред нея, не заради себе си, а защото вече не можеше да погледне собствените си съграждани в очите. Беше ги предал. Получи се наистина странна първа среща, но от разстоянието на времето Петер вече може да се усмихне. Какво му каза тя? „Някога обмислял ли си да спреш да се самосъжаляваш през цялото време?“ Той се разсмя и спря да се смее чак след няколко дни. Оттогава всеки ден хлътва по нея.

Веднъж, много по-късно, Мира бе пила вино и се държеше буйно както винаги, когато бе пияна. Стисна го за ушите толкова силно, че Петер буквално си помисли, че ще му ги откъсне, а когато изви умолително глава към нея, тя му призна, шептейки: „Обичам те, проклет идиот. Разбираш ли, че се влюбих в теб още тогава? Ти беше плахо селянче от гората, но знаех, че човек, който току-що е станал втори в цялата страна, но въпреки това седи и реве, защото се бои, че ще разочарова любимите си хора, ще бъде добър съпруг. Ще бъде добър баща. Ще защитава децата си. Никога няма да допусне нещо да се случи на семейството му“.

Мира си спомня всеки сантиметър от пропадането в мрака. Най-големият ужас за всички родители е моментът, в който се събудят и се ослушат за тихия дъх на децата си. И всяка нощ се чувстваш нелепо, когато ги чуеш, защото си се тревожил без причина. „Как станах такъв човек?“, мислиш си. Обещаваш си да се отпуснеш, знаеш, че нищо няма да се случи. Но следващата нощ пак лежиш буден, взираш се в тавана, клатиш глава и си мислиш: „Това е за последно“. После се изнизваш от леглото и покриваш с длани гърдите на децата само за да почувстваш как се свиват и разширяват. Но една нощ гръдният кош на едно от тях се свива, без да се разшири обратно.

И ти пропадаш. Всички часове в чакалнята на болницата, всички нощи на пода до леглото на момчето, сутринта, когато лекарят съобщи новините на Петер, защото никой не смееше да ги каже на Мира. Двамата просто рухнаха. Ако нямаха Мая, щяха ли да могат да продължат да живеят? Как се справяш с нещо такова?

Мира така се беше зарадвала, когато напуснаха Бьорнстад, че никога не би могла да си представи колко ще се радва да се върне обратно. Но там можеха да започнат отначало. Петер, Мая и тя. После се появи Лео. Бяха щастливи, или поне толкова щастливи, колкото може да бъде семейство, което носи мъка, твърде голяма, за да бъде погълната от времето.

Но Мира все още не знае как да се справи.

Петер допира ръка до стъклото на рамката. Мира така и не спря да кара пулсът му да се ускорява. Все още я обича така, както когато човек е тийнейджър и има чувството, че сърцето му се качва в гърлото и ще го задуши. Но тя сгреши. Петер не можа да предпази семейството си. И не минава и ден, без да се пита дали не бе могъл да постъпи другояче. Дали не бе могъл да сключи сделка с Бог? Да се лиши от таланта си? Да жертва всичките си успехи, дори живота си? Какво би му дал Бог в замяна? Не би ли му разрешил да заеме мястото на първородния си син в ковчега?

Нощем Мира все още обикаля из къщата и брои децата им. Едно, две, три. Две в леглата си. Едно на небето.

10

Кой каквото ще да казва за Бьорнстад, но това място може да ти вземе дъха. Когато слънцето изгрее над езерото, когато утрините са толкова студени, че кислородът става хрупкав, когато дърветата като че ли се навеждат почтително над леда, за да пропуснат колкото се може повече светлина за децата, които си играят върху него, когато се зачудиш как хората могат да живеят доброволно на места, където се виждат единствено сгради и асфалт. Тук четиригодишните си играят сами навън, а има и хора, които продължават да не си заключват вратите. След Канада родителите на Мая се държаха толкова загрижено, че дори в голям град поведението им би изглеждало пресилено, а в Бьорнстад изглеждаше по-скоро психотично. Странно е да растеш в сянката на мъртъв батко: децата, на които им се случва, обикновено или се страхуват от абсолютно всичко, или не се боят от нищо. Мая е от вторите.

С Ана се разделят в коридора, използвайки тайното си ръкостискане. Бяха в първи клас, когато Ана го измисли, но на Мая ѝ хрумна, че единственият начин да си остане тайно е ако го правят толкова бързо, че никой да не може да проследи всички фази: юмрук горе, юмрук долу, длан, длан, пеперуда, свит пръст, пистолети, джазови ръце[14], малка ракета, експлозия, дупе в дупе, out bitches. Ана измисли всички имена. Мая все още се смее всеки път, когато си ударят дупетата едно в друго, след което Ана ѝ обърне гръб, вдигне ръце във въздуха, изкрещи „...and Ana is OUT bitches![15]“ и си тръгне.

Но вече не го казва толкова високо, не и когато са в училище и другите могат да я видят. Свира ръце, понижава глас и опитва да не бие на очи. През цялото им детство Мая обичаше най-добрата си приятелка, защото не беше като никое друго момиче, но тийнейджърството действа като шкурка на Ана. Тя става все по-полирана, все по-незабележима.

На Мая понякога ѝ е мъчно за нея.

Мира поглежда часа, грабва документите от чантата си, отправя се бързо към първата си среща за деня, а веднага след това – към следващата. Както обикновено, закъснява, връща се на бегом в офиса, вече изоставайки от графика си. Има една дума, която преди ѝ харесваше, но сега мрази, когато я чува произнесена на бьорнстадски диалект: „кариеристка“. Приятелите на Петер я наричат така, някои с възхищение, други с презрение, но никой не нарича Петер „кариерист“. Това я наранява, защото знае какво намекват. Човек има „работа“, за да изхранва семейството си, но да имаш „кариера“, е егоистично. Това е нещо, което правиш заради себе си. Така че сега Мира блуждае между двете и се чувства еднакво гузно както в офиса, така и у дома.

Животът ѝ се превърна в компромис. Като млада си мечтаеше за криминални дела и драматични съдебни процеси в големи градове, но сега реалността ѝ поднася споразумения, договори, спогодби, срещи и писма, писма, писма. „Твърде висококвалифицирана си за тази работа“, каза шефът ѝ, когато я назначиха. Все едно имаше избор. Образованието и компетентността ѝ можеха да ѝ осигурят шестцифрена месечна заплата на много места по света, но в близост до Бьорнстад няма друга алтернатива. Клиентите им са горски фирми и общински предприятия, работата често е монотонна, рядко стимулираща, винаги напрегната. Мира често си мисли за Канада и за приказките на всички хокейни треньори. Те искаха „the right kind of guy[16]“. Не просто добри играчи на леда, а такива, които се държат добре и в съблекалнята, не създават проблеми и си вършат работата. Играят и си мълчат.

Колежката прекъсва мислите ѝ. Тя е най-добрата приятелка на Мира и нейният пеницилин срещу болестта, наречена скука.

– Никога не съм имала такъв махмурлук. Имам вкус на дакелски задник в устата. Вчера видя ли ме да ближа нещо?

– Снощи не бяхме заедно – усмихва се Мира.

– Така ли? Сигурна ли си? Беше afterwork[17]. А? Не беше ли с нас? Не беше ли afterwork? – измърморва колежката и се просва върху един стол.

Висока е почти един и деветдесет и върви така, сякаш всеки сантиметър се подразбира. Вместо да се свива покрай притеснителните мъже в кантората, тя се появява на работа с кървавочервени обувки, които имат токове, остри като армейски ножчета и високи като кубински пури. Все едно е излязла от въображението на илюстратор на комикси. Мира не е срещала друг човек, който по такъв начин да доминира с присъствието си една стая. Или един купон.

– Какво правиш? – чуди се тя.

– Работя. Ти какво правиш? – контрира я Мира с усмивка.

Колежката махва с ръка и слага другата пред очите си, сякаш си представя, че е студена кърпа.

– Ей сега почвам.

– Трябва да съм готова с това до обяд – въздъхва Мира над документите си.

Колежката се навежда напред и наднича към листовете.

– На нормален човек ще му е необходим цял месец, за да схване всичко това. Твърде си добра за тази фирма, знаеш го, нали?

Колежката все повтаря, че завижда на Мира за ума ѝ. Мира, от своя страна, ѝ завижда за средния пръст, който често влиза в употреба. Усмихва се примирено.

– Припомни ми любимата си реплика.

– Стига си мрънкала, затваряй си устата и фактурирай – засмива се колежката.

– Затваряй си устата и фактурирай! – повтаря Мира.

Двете жени се навеждат над бюрото за кратък high five[18].

В една класна стая има учителка, която опитва да накара групичка седемнайсетгодишни момчета да замълчат. Това е една от онези сутрини, когато съвсем искрено се пита защо си причинява това. Не само учителската професия, ами и Бьорнстад. Повишава глас пред класа, а момчетата най-отзад продължават да я игнорират. Дори не го правят нарочно, тя е напълно убедена, че в действителност изобщо не забелязват присъствието ѝ. Естествено, в класната стая има и други ученици, които искат да научат нещо, но те не се виждат или чуват. Свели са глави, стиснали са здраво клепачи и се надяват, че хокейният сезон скоро ще приключи.

Има една проста истина, която важи както за градовете, така и за хората – те най-често не стават такива, каквито им казваме да бъдат, а такива, каквито им казваме, че са. Учителката постоянно чува за себе си, че е твърде млада за тази работа. Твърде красива. Че няма да я уважават. Момчетата пък чуват, че са други неща: Мечки. Победители. Безсмъртни.

Хокеят иска да са такива. Има нужда да са такива. Треньорът им ги учи на това, за да имат смелостта да влизат в единоборство на леда. Никой не се сеща да им каже да запазят този начин на поведение само за спортната зала. Разбира се, по-лесно е да се обвини учителката: тя е тази, която е твърде млада. Твърде красива. Твърде чувствителна. Твърде докачлива. Твърде трудна за уважение.

В последен опит да поеме контрол над ситуацията, учителката се обръща към капитана, звездата на отбора, който седи в ъгъла и гледа в телефона си. Произнася името му. Той не реагира.

– Кевин! – повтаря тя.

Той вдига вежда.

– Да? С какво мога да ти помогна, красавице?

Младежите около него се засмиват като по команда.

– Следиш ли урока? Ще го има на изпита – казва тя.

– Вече го знам – отвръща Кевин.

Не го казва предизвикателно или агресивно. Гласът му е безразличен като бюлетин за метеорологичната обстановка в морето. Това я вбесява.

– Аха, значи го знаеш? – изсумтява тя.

– Чел съм учебника. Нали ни разказваш същото, което пише вътре? И телефонът ми би могъл да върши работата ти.

Младежите се разхилват толкова гръмогласно, че прозорците потреперват. Бобо, естествено, съзира шанса си. Той е най-едрото и най-предвидимо момче в училище, винаги готов да изрита всеки, който падне на земята.

– Успокой се, Мис бонбонени гащички! – засмива се той.

– Как ме нарече? – виква тя и осъзнава, че Бобо точно това иска.

– Това е комплимент. Обичам бонбони.

Бурният смях я залива като вълна.

– Седни!

– Успокооой се, Мис бонбонени гащички. Трябва да се гордееш.

– Да се гордея?

– Да. След две седмици ще обикаляш наоколо и ще разправяш на всеки срещнат, че ТИ си била учителка на легендарния младежки отбор, донесъл златни медали на Бьорнстад!

Голяма част от класа избухва в овации, длани барабанят по радиаторите, стъпала тропат по пода. Тя разбира, че е твърде късно да опитва да ги надвика, вече е загубила. Бобо се качва на чина си като мажоретка и запява: „Ние сме мечките! Ние сме мечките! Ние сме мечките, мечките от БЬОРНСТАД!“. Останалите играчи също скачат на крака и се включват. Когато учителката излиза от класната стая, всички вече са се съблекли до кръста и скандират „МЕЧКИТЕ ОТ БЬОРНСТАД!“. Всички без Кевин, който седи, вперил поглед в телефона си. Изглежда също толкова спокоен, колкото би бил, ако се намираше в тъмна, празна стая.

В офиса колежката облизва отвратено зъбите си.

– Сериозно, имам чувството, че съм изяла тупе. Нали не мислиш, че съм се натискала с този от счетоводството, а? Планирах да се натискам с онзи другия, забравих какво работеше. С рошавата коса, дънките и готиния задник.

Мира се смее. Необвързаността на колежката граничи с екстремното, докато Мира е фанатично моногамна. Самотната вълчица и квачката – обречени са да си завиждат. Колежката измърморва:

– Окей. Ти кого от офиса си избираш? Ако трябва да решиш на момента?

– Не започвай пак...

– Знам, знам, омъжена си. Но ако мъжът ти беше мъртъв.

– ЕХОО?

– Божее, трябва ли да си толкова чувствителна? Може и просто да е болен. Или в кома. Така по-добре ли е? С кого би си легнала, ако мъжът ти беше в кома?

– С никого – изръмжава Мира.

– А ако оцеляването на човечеството зависеше от това? Рошавият с дънките, нали? Във всеки случай не Язовеца!

– Чакай, кой беше Язовеца?

Колежката прави, Мира трябва да признае това, доста впечатляваща имитация на мъжа, който наскоро стана един от шефовете във фирмата и по случайност поразително прилича на язовец. Мира така се разсмива, че почти разлива кафето си.

– Не му се подигравай, той е мил.

– И кравите са мили, но не ги държим вкъщи.

Колежката мрази Язовеца не като човек, а като идея. Той получи шефското място, макар всички да знаят, че то трябваше да е за Мира. Това е тема, която тя избягва да обсъжда, защото не би могла да се насили да признае истината. Фирмата ѝ предложи позицията, но тя отказа. Повишението би означавало твърде дълги вечери и твърде много пътувания, а тя не можеше да причини това на семейството си. И ето че сега седи и не смее да разкаже на приятелката си, защото не иска да види разочарованието в погледа ѝ. Разочарованието, че Мира е имала шанса, но не се е възползвала.

Колежката отхапва един счупен нокът и го изплюва в кошчето.

– Виждала ли си как Язовеца заглежда жени? С малките си, присвити очи... Залагам хиляда крони, че е от мъжете, които обичат да им завираш маркери в ану...

– Опитвам се да РАБОТЯ! – прекъсва я Мира.

Колежката я поглежда със сензационно недоумение.

– Какво? Това е обективно наблюдение. Особено компетентна съм по въпроса с маркерите, но щом искаш, можеш да си седиш на коня и да гледаш отвисоко, все едно си морално безупречна само защото мъжът ти е в кома!

– Още си пияна, а? – усмихва се Мира.

– Петер обича ли такива неща? Маркери?

– НЕ!

Колежката веднага се извинява объркано.

– Извинявай, темата чувствителна ли е? Карали ли сте се по тоя повод?

Мира я изпъжда от офиса си. Времето ѝ за смях е ограничено. Има си график и сутринта дори се надяваше, че ще може да го спази. После един от шефовете минава през кабинета ѝ и я пита дали има време „да погледне набързо“ един договор, който ѝ отнема час. След това ѝ звъни клиент със спешна поръчка, която ѝ отнема още един час. Обажда се Лео, за да каже, че тренировката му ще започне с половин час по-рано, защото от юношеския отбор са поискали повече време на леда, така че Мира трябва да се прибере по-бързо днес следобед. Обажда се Мая и моли майка си да ѝ купи струни за китарата, като се прибира. Петер ѝ праща съобщение, че довечера ще закъснее. Шефът влиза отново и пита Мира дали има време за „бърза среща“. Няма. Въпреки това отива.

Опитва се да бъде the right kind of guy. Макар да е невъзможно едновременно с това да бъде the right kind of майка.

Мая си спомня запознанството си с Ана до най-малката подробност. Стиснаха си ръцете преди още да са видели лицата си. Мая бе на шест и караше кънки сама на езерото. Естествено, родителите ѝ не ѝ бяха разрешили, но те бяха на работа, а бавачката бе заспала на стола, така че Мая взе кънките и се изниза навън. Може би нарочно търсеше рисковете, може би разчиташе, че ръката на някой възрастен ще се протегне да я спаси, преди да се е случило нещо лошо, или може би просто бе като почти всички деца: родена за приключения. Свечери се по-бързо, отколкото бе очаквала. Не забеляза промяната в цвета на леда, а когато той се спука под краката ѝ, водата я парализира толкова бързо, че Мая дори не успя да се изплаши. Нямаше никакви шансове: шестгодишна, без шипове или щеки за лед, и с толкова премръзнали ръце, че едвам успяваше да се задържи на повърхността. На практика вече беше мъртва. Кой каквото ще да казва за Бьорнстад, но той може да ти вземе дъха. Само за секунда.

Видя ръката много преди да види самата Ана. Мая никога няма да проумее как едно шестгодишно момиче успя да издърпа друго момиче на нейните години и килограми, при това с подгизнали дрехи, но Ана бе такава. Невъзможно е да разделиш две момичета след такова преживяване. Ана, детето на природата, което ходеше на лов и риболов, но не разбираше много-много другите хора, стана най-добра приятелка на Мая, която бе нейна пълна противоположност.

Първия път, когато отиде на гости на Ана и чу родителите ѝ да се карат, Мая разбра, че приятелката ѝ може и да познава езерото, но това не означава, че не може да пропадне под леда по друг начин, вътре в себе си. Оттогава Ана спи по-често при Мая, отколкото в собствения си дом. Измислиха тайното си ръкостискане, за да си напомнят, че винаги ще бъдат „sisters before misters[19]!“. Ана повтаряше фразата като мантра още преди да е разбрала какво означава. Във всеки удобен момент разправяше как ще ходят на риба или на лов или ще се катерят по дърветата. Това докарваше Мая до лудост, тъй като тя предпочиташе да си седи вкъщи до радиатора и да свири на китара. Но, Боже, колко обичаше приятелката си!

Ана бе като торнадо. Стоъгълно кубче в малко общество, където всички трябваше да влязат в кръгли формички. Бяха на десет, когато Ана я научи да стреля с пушка. Мая си спомня, че таткото на Ана винаги криеше резервния ключ за шкафа с оръжията в кутия, която се намираше най-отгоре на един рафт в дъното на вмирисаното на мухъл мазе. Освен ключове и бутилки алкохол, в кутията имаше и порно списания. Когато ги видя за пръв път, Мая ги зяпна шокирано, а Ана просто сви рамене: „Татко не разбира от интернет“. Стреляха в гората, докато не им свършиха патроните. Тогава Ана, която винаги си носеше нож, издялка мечове и двете се фехтуваха до смрачаване.

Сега Мая гледа след приятелката си в коридора, вижда я как сваля стеснително ръцете си и дори не смее да извика „OUT“, защото си мечтае единствено да бъде колкото се може по-нормална. Мая мрази тийн годините, мрази шкурката, мрази кръглите формички. Липсва ѝ Ана. Липсва ѝ момичето, с което си играеха на рицари в гората.

Хората стават такива, каквито слушат, че са. А Ана вечно слуша, че нещо не ѝ е наред.

Бени е потънал толкова дълбоко във възглавницата на стола в кабинета на директора, че по-голямата част от тялото му се намира на пода. Всичко това е театрално представление, директорът трябва да му се развика за това, че е закъснявал толкова много през този срок, но всъщност просто му се иска да поговорят за хокей. Като всички останали. Да го изключат или да го накажат дисциплинарно, е просто немислимо.

Бени от време на време се замисля за Адри, най-голямата му сестра, която има развъдник за кучета. Колкото по-напред стигат в плейофите, толкова по-ясно Бени осъзнава приликата си с кучетата: ако си полезен, ти отпускат каишката.

Чуват учителката дълго преди да влети през вратата.

– ТЕЗИ МАЙМУНИ... ТЕЗИ... НЕ ИЗДЪРЖАМ ПОВЕЧЕ! – крещи тя още преди да е прекрачила прага.

– Успокой се, Мис бонбонени гащички – усмихва се Бени и в този момент наистина му се струва, че тя ще го удари.

– ОЩЕ ВЕДНЪЖ! КАЖИ ГО ОЩЕ ВЕДНЪЖ И СЕ ЗАКЛЕВАМ, ЧЕ НЯМА ДА СИ В СЪСТОЯНИЕ ДА ИГРАЕШ УТРЕ! – заканва му се тя, вдигнала длан.

Директорът виква силно, скача от стола, хваща я под мишницата и я извежда в коридора. Може би това е правилната реакция. Но както учителката, така и Бени знаят, че директорът се ядоса на грешния човек.

В класната стая в другия край на коридора Бобо се подхлъзва на чина си и пада по лице на пода, все още гол до кръста и крещейки „мечките от БЬОРНСТ...“. Около него има само два вида седемнайсетгодишни – такива, които обичат хокей, и такива, които го мразят. Такива, които се ужасяват, че Бобо може да се е наранил, и такива, които се надяват на това.

11

Често повтаряна и също толкова често пренебрегвана истина е, че независимо дали кажеш на едно дете, че ще се справи с всичко, или че няма да се справи с нищо, то най-вероятно ще се окажеш прав.

Бенгт няма лидерски подход. Просто крещи. Амат тренира при него, откакто е в момчешкия отбор, и един от най-големите му страхове е, че ако Давид получи мястото в мъжкия отбор през следващия сезон, Бенгт може да поеме юношите. Не би могъл да издържи още две години с този човек, дори заради хокея. Бенгт не разбира нито от тактика, нито от техника; мисли си, че всичко е война, а единствените надъхващи реплики, които знае, са „трябва да спечелите битката за замъка!“ и „не им давайте да ви ебат в гъза!“. Ако момчетата държаха брадви, вместо стикове, той пак би ги тренирал по абсолютно същия начин.

Останалите в отбора се чувстват още по-зле, разбира се. На човек му е спестено най-лошото, когато е най-добрият, а този сезон Амат е именно това. На Закариас му се налага да заляга под патентованите фонтани от слюнка на Бенгт, когато треньорът закрещи „сърби ли те белегът от смяната на пола, Зак?“ или „по-бавен си от бременна жена, по дяволите!“. Амат обаче лети напред. Като се сети колко близо беше до това да се откаже преди дванайсет месеца, не знае дали да се радва, че е продължил, или да се страхува от това, че сериозно е обмислял да не го направи.

Беше уморен, това е всичко, което си спомня. Уморен от борбата, уморен от постоянните крясъци, уморен от псувните и ударите, уморен от съблекалнята, където юношите се промъкваха по време на тренировка и нарязваха обувките му или хвърляха дрехите му под душа. Уморен от опитите да докаже, че е нещо различно от това, което говореха за него: синът на чистачката. От Низината. Твърде малък. Твърде слаб.

Една вечер след тренировка Амат се прибра, легна и не стана четири денонощия. Майка му търпеливо го остави на мира. Чак на петата сутрин отвори вратата на стаята му, готова да тръгва за работа, и каза:

– Може да играеш с мечки. Но това не означава да забравиш, че си лъв.

Когато го целуна по челото и сложи ръка на сърцето му, той прошепна:

– Твърде е трудно, мамо.

– Баща ти толкова би се гордял, ако можеше да те види как играеш – отвърна тя.

– Татко сигурно дори не е знаел какво е хокей на лед... – измърмори Амат.

– Именно заради това! – отговори тя високо, а говорим за жена, която много се гордее с това, че никога не повишава глас.

Онази сутрин вече бе изчистила трибуните, коридора и офисите и бе стигнала до съблекалнята, когато портиерът мина оттам и почука на рамката на вратата. Тя погледна нагоре, а той кимна към леда и се усмихна. Амат беше оставил ръкавиците, шапката и якето си между линиите. Това бе денят, когато момчето осъзна, че единственият начин да стане по-добър от мечките в тяхната игра, е да спре да играе по техния начин.

Давид седи на върха на трибуната. Изживял е по-голямата част от своите трийсет и две години вътре в спортните зали, отколкото извън тях. Обича хокея по много причини, но най-вече защото това е най-сложното просто нещо, на което е попадал. Отнема една секунда да го научиш, но цял живот да го овладееш.

Когато стана треньор, Сюне го накара цял сезон да гледа мачовете на мъжкия отбор от главозамайващите места на върха, а сега това е навик, от който не може да се отърси. Оттук горе хокеят изглежда различно. Истината е, че Сюне и Давид всъщност винаги се бяха разбирали за въпросите, просто не можеха да се разберат за отговорите. Сюне искаше да задържи всички играчи в собствената им възрастова категория възможно най-дълго, за да имат време да работят над слабостите си, да станат пълноценни играчи, да изградят безпогрешен отбор. Според Давид този начин на мислене водеше до създаването на отбор, в който няма изключителни играчи. Сюне смяташе, че млад играч, който играе с по-големите, ще използва само силните си качества. Давид смяташе същото, просто не виждаше проблем в това. Не искаше цял отряд, пълен с играчи, които са страшно добри по един и същи начин, искаше да има специалисти.

Сюне беше като Бьорнстад: закотвен в старото убеждение, че дърветата не трябва да растат твърде нависоко, наивно уверен, че е достатъчно просто да работиш усърдно. Именно затова клубът се срина паралелно с рязкото покачване на безработицата в града. Работниците не са достатъчни, трябва да има и човек с идеи. Колективите работят само ако са изградени около звезди.

В този клуб има толкова много мъже, които вярват, че всичко в хокея „трябва да бъде такова, каквото си е било винаги“. Когато чуе нещо такова, на Давид му идва да се увие в някой килим и да закрещи, докато не си скъса гласните струни. Все едно хокеят някога е бил константа! Когато са го измислили, пасовете напред не са били разрешени, а в продължение на две поколения играчите не са носели каски. Хокеят е като всички останали живи организми: трябва да се приспособява и развива, иначе умира.

Давид вече не помни колко години са се карали със Сюне по този въпрос, но когато вечер се прибере в ужасно настроение, приятелката му често го дразни, като го пита: „Пак ли се скара с баща си?“. В началото в това имаше нещо забавно. Когато Давид стана треньор, Сюне му беше нещо повече от наставник. Краят на кариерата на един хокеист представлява безкрайна редица от врати, които се затварят, докато той стои от грешната им страна. Давид не можеше да живее без отбор, без да бъде част от нещо. Когато контузиите го принудиха да слезе от леда на двайсет и една години, единствено Сюне проумя това.

Той научи Давид да бъде треньор, а в същото време научи Петер да бъде спортен директор. В много отношения двамата бяха коренно различни. Давид можеше да се скара и с врата, а Петер толкова се боеше от конфликти, че не можеше да убие дори времето си. Сюне се надяваше, че ще се допълват, но вместо това просто развиха взаимна ненавист.

Дълги години най-дълбокият срам на Давид бе това, че не можеше да преодолее завистта, която изпитваше, когато Сюне и Петер отидеха да разговарят, без да го поканят. Любовта му към чувството за единство, което предлага спортът, се корени в ужаса му да не бъде изключен от колектива. Така че накрая направи това, което правят всички амбициозни ученици: разбунтува се срещу учителя си.

Беше на двайсет и две, когато започна да тренира групата седемгодишни момчета, сред които Кевин, Бени и Бобо. Вече е техен треньор от десет години, като през това време ги спои в един от най-добрите юношески отбори в цялата страна. И най-накрая осъзна, че не може да остане лоялен към Сюне. Играчите са по-важни, клубът е по-голям. Именно този принцип стои в основата на хокея: отборът е по-голям от аза. Давид е твърдо убеден, че тъкмо по тази причина академиците, които никога не са стъпвали в съблекалня, не могат да разберат културата вътре в един отбор. Хората, които по цял ден дрънкат по медиите за опасностите на „елитизма“, са обладани от твърде много егоизъм и тревога, за да могат да съзрат кое е най-добро за групата и да го поставят пред собствените си интереси.

Давид знае какво ще кажат местните, когато вземе работата на Сюне. Знае, че на мнозина това няма да се хареса. Но ще им харесат резултатите на таблото.

Бенгт слага край на тренировката, като надува свирката толкова близко до ухото на Закариас, че момчето се препъва в собствения си стик. Бенгт се усмихва злорадо.

– Както обикновено, днес най-зле се представи малката госпожица Зак. Затова на теб се пада честта да събереш шайбите и конусите!

Бенгт напуска пързалката, следван от останалата част от отбора. Някои от момчетата се засмиват на Закариас, а той опитва да им покаже среден пръст, но се оказва, че жестът е изненадващо труден, когато носиш ръкавици за хокей. Амат вече прави кръгчета по леда, за да събере шайбите. Това винаги е било част от приятелството им. Амат не слиза от пързалката, докато Закариас още е там.

След като Бенгт изчезва от полезрението им, Закариас се изправя ядосано, навежда се пресилено напред, имитирайки стила на пързаляне на треньора им, и започва да се чеше разпалено по задника.

– СЪБЕРИ ШАЙБИТЕ! ЗАЩИТАВАЙ КРЕПОСТТА! НЕ ИМ ДАВАЙ ДА ТЕ ЧУКАТ ОТЗАД! НЕ ИСКАМ НИКАКВО ЧУКАНЕ В ГЪЗА НА МОЯТА ПЪРЗАЛКА! ЧАКАЙ... КАКВО ПО... К’ВО Е Т’ВА ТУКА? В МОЯ ГЪЗ? ТОВА ЧУКАНЕ ЛИ Е? МЪНИЧКО ЧУКАНЕ? АМАТ, В ГЪЗА МИ ИМА МАЛКО ЧУКАНЕ! МАХНИ ГО ВЕДНАГА, МАХНИ ГО ТИ КАЗВАМ!

Закариас се пързаля назад и опитва да бутне Амат, който се отдръпва, смеейки се, така че приятелят му нацелва отворената вратичка в мантинелата и се стоварва върху скамейката.

– Искаш ли да останеш да гледаме тренировката на юношите? – пита Амат, макар да знае, че Закариас не би се съгласил за нищо на света.

– Спри да казваш „юношите“, когато имаш предвид „да гледаме Кевин“. Знам, че той е твоят идол, Амат, но си имам собствен живот! Карпа дием[20]! Смей се и обичай!

Амат въздъхва.

– Все тая, забрави...

– АМАТ, ТОВА В ЗАДНИКА ТИ КЕВИН ЕРДАЛ ЛИ Е? – виква Закариас.

Амат удря неспокойно по леда със стика си.

– А ще правим ли нещо през уикенда?

Наистина се опитва да звучи небрежно. Сякаш не е мислил за това цял ден. Закариас се изправя от скамейката, а езикът на тялото му напомня на бебе слон, простреляно със стреличка с приспивателно.

– Имам две нови игри! Но ще трябва да си донесеш контролер, защото прецака последния!

Амат изглежда леко засегнат от това описание. Все пак счупи игралния контролер с челото си, защото именно там го уцели Закариас, след като се разбесня, задето загуби. Прокашля се и събира последните останали шайби.

– Ами… мислех си, че можем да... излезем.

Закариас го поглежда така, сякаш приятелят му е предложил взаимно да си наливат отрова в ушите.

– Къде да излезем?

– Ами... навън. Хората... излизат. Така правят.

– Имаш предвид, че Мая така прави?

– Имам предвид ХОРАТА!

Закариас се изправя на кънките си и започва да танцува и да пее:

– Мая и Амат ходили във фермааа и Амат опръскал я със спермааа...

Амат удря силно една шайба, която се блъска с трясък в мантинелата до Закариас. Въпреки това обаче не успява да се сдържи и се засмива.

Давид стои с Бенгт в коридора пред съблекалнята.

– Това е грешка! – настоява Бенгт.

– Колкото и невероятно да звучи, чух те още първите дванайсет пъти. Сега върви да подготвиш юношите за тренировка – отвръща Давид студено.

Бенгт се отдалечава с тежка стъпка. Давид масажира слепоочията си. Бенгт не е безполезен асистент-треньор, Давид понася крясъците и ругатните му, защото те са част от културата в съблекалнята, пък и, за Бога, една част от момчетата в отбора има нужда от тиранин по време на тренировките, за да успее изобщо да си облече правилно екипировката. Но понякога Давид се замисля как ли би вървяла работата с младежите, ако я поеме Бенгт. Та той разбира от хокей горе-долу колкото средностатистическия кибик по трибуните. Ако Давид излезе на улицата и хвърли камък в произволна посока, със сигурност би уцелил нещо, което, стига да има пулс, ще знае не по-малко от тях.

Амат и Закариас се задават, смеейки се, по коридора, но млъкват, веднага щом виждат Давид. Долепят се до стената, за да не стоят на пътя му. Давид вдига ръка и Амат подскача стреснато.

– Амат, нали?

Момчето кима.

– Ние... просто събираме шайбите... само се шегувахме... таковата, знам, че Зак имитираше Бенгт, но беше само на шега...

Давид го гледа неразбиращо. Амат преглъща.

– Или, така де, ако не си ни видял... не беше... нищо.

Давид се усмихва.

– Виждал съм те на трибуните по време на тренировките. Присъствал си на повече занятия, отколкото някои от юношите.

Амат кима смутено.

– Аз... съжалявам... просто опитвам да се уча.

– Това е добре. Знам, че изучаваш играта на Кевин, той е добър модел за подражание. Обърни внимание как винаги следи кънките на защитниците, когато остане в положение един на един: веднага щом противникът наклони кънки и отмести центъра на тежестта си, Кевин бутва шайбата и стреля.

Амат кима онемял. Давид го гледа право в очите, момчето не е свикнало възрастните да правят така.

– За всеки е ясно, че си бърз, но трябва да тренираш ударите си. Упражнявай се да изчакваш вратарят да се отмести встрани. Тогава трябва да стреляш в движение в обратната посока. Мислиш ли, че ще можеш да се научиш на това?

Амат кима. Давид го потупва здраво по рамото.

– Добре. Учи се бързо, защото след петнайсет минути ще тренираш с юношите. Отиди в съблекалнята да си вземеш екип.

Ръката на Амат инстинктивно се насочва към ушите му, сякаш трябва да ги почисти, за да е сигурен, че е чул правилно. Давид вече е продължил нататък.

Закариас изчаква треньорът да завие зад ъгъла, преди да се хвърли на врата на приятеля си. Амат хипервентилира. Закариас прочиства гърло.

– Сериозно, Амат... ако трябва да избираш дали да легнеш с Мая или с Кевин, какво би...

– Млък – смее се Амат.

– Просто проверявам! – ухилва се Закариас, почуква го по каската и изръмжава: – Убий ги, приятел. Убий ги!

Амат си поема глътка въздух, дълбока като езерото до залата, след което за пръв път подминава съблекалнята на момчетата и влиза в юношеската. Веднага е посрещнат от освирквания, сексуални обиди и дружното „МАХАЙ СЕ ОТТУК, ШИБАН ЧЕРВЕЙ“ от страна на по-големите играчи, но щом Давид излиза от тоалетната, наоколо настава такава тишина, че човек може да чуе как на пода пада бандаж. Давид кима на Бенгт, който хвърля неохотно една фланелка в ръцете на Амат. Фланелката смърди. Амат никога не е бил по-щастлив.

Най-добрият му приятел стои в коридора. Отвън.

В хокея няма „почти“.

12

Дългите бракове са сложни. Всъщност толкова сложни, че повечето хора, които имат такъв, понякога се питат: „Дали все още съм женен, защото съм влюбен, или просто защото не бих могъл отново да оставя някого да ме опознае толкова добре?“.

Мира знае, че постоянното ѝ мрънкане влудява Петер. Знае, че той вечно се чувства критикуван. Понякога му се обажда по пет пъти на ден само за да провери дали е свършил нещо, което е обещал да направи.

Виновна е снежната буря. Мира никога не му го е казвала.

Офисът на Петер е перфектно подреден, бюрото е толкова чисто, че човек би могъл да яде от него, ако изобщо някой би посмял да яде нещо там, без да се притеснява, че Петер ще изпадне в пристъп на паника заради трохите, естествено.

Рафтовете са пълни с музикални плочи, които той не смее да отнесе вкъщи, защото се бои, че тогава Мира ще го накара или да ги изхвърли, или да купи по-голяма къща. Поръчва си ги по интернет и ги адресира до канцеларията на клуба. Рецепционистът се е превърнал в неговия дилър. Някои хора пушат скришом от половинката си. Петер пазарува скришом.

Прави го, защото това го успокоява. Плочите му напомнят за Исак. Никога не ѝ го е казвал.

Мира не си спомня точно колко големи бяха децата, когато дойде снежната буря, но още не бяха прекарали достатъчно зими в Бьорнстад, за да са свикнали с природните сили. Беше около Коледа, децата бяха във ваканция, но стана някакъв проблем на работа и на Мира ѝ се наложи да отиде на извънредна среща. Петер изведе Мая и Лео да карат шейна. Мира стоеше до колата и ги гледаше как се отдалечават в завихрената белота. Беше толкова красиво и в същото време злокобно. Почувства се изоставена, когато се изгубиха от погледа ѝ. Плака през целия път до офиса.

Когато Петер се контузи в Канада, а Мира тръгна на работа, той остана сам вкъщи с Исак. Един ден бебето го заболя коремът и не спираше да пищи. В паниката си Петер опита какво ли не – люлееше го, изведе го с количката, пробва всички домашни рецепти, за които бе чувал, но нищо не помогна. Докато не пусна една плоча. Може би имаше нещо в стария грамофон, в пращенето на колоните, в гласовете, които изпълниха стаята... но Исак млъкна. После се усмихна. И накрая заспа в прегръдките на Петер. Това е последният път, когато си спомня да се е чувствал като добър баща. Да е бил способен да си втълпи, че всъщност знае какво прави. Никога не го е казвал на Мира, нито на някого другиго. Но сега купува тайно плочи, защото се надява този миг да се върне поне още веднъж.

След срещата онази сутрин Мира се обади на Петер. Той винаги вдигаше, но не и този път. После по радиото казаха, че над гората се е разразила снежна буря и е препоръчително хората да не излизат навън. Мира звъня хиляди пъти, крещя на гласовата му поща, но не получи отговор. Накрая скочи в колата и потегли, настъпила газта до дупка, въпреки че не виждаше нищо на повече от метър пред капака. Щом стигна до мястото, където я бяха оставили сутринта, Мира се втурна право между дърветата, крещейки истерично. Строполи се на земята и започна отчаяно да рови в снега, все едно очакваше да намери децата си отдолу. Ушите и пръстите ѝ измръзнаха. Впоследствие дори не знаеше как да обясни случилото се. Едва няколко години по-късно осъзна, че е преживяла нервен срив.

Десет минути по-късно телефонът ѝ иззвъня. Обаждаха се Петер и децата, съвсем спокойни и безгрижни. Питаха я къде е. „ВИЕ КЪДЕ СТЕ?“, изкрещя тя. „У дома“, отвърнаха те, с усти, пълни със сладолед и канелени кифли. Щом Мира попита „защо?“, Петер отговори неразбиращо: „Имаше виелица, затова се прибрахме“. Телефонът му бил в някакво чекмедже в спалнята и той забравил да го зареди.

Мира никога не му го е казвала, нито пък на някого другиго, но така и не се възстанови напълно след онази снежна буря. Не можа да се отърси от чувството, че е изгубила и тях. Така че понякога звъни на мъжа и децата си по пет пъти на ден – само за да им мрънка. За да знае, че са там.

Петер слага плоча в грамофона, но днес това не помага. Не може да спре да мисли за Сюне. Предъвква едни и същи неща с часове, взира се в един изключен монитор, хвърля все по-силно малка подскачаща топка в стената.

Телефонът звънва. Прекъсването е така добре дошло, че Петер дори забравя да се подразни на жена си за това, че вечно приема за даденост, че той ще забрави да изпълни каквото е обещал.

– Остави ли колата на сервиз? – пита тя, въпреки че вече знае отговора.

– Да! Да, разбира се! – казва Петер с абсолютното убеждение, с което говори само когато лъже.

– А как стигна до офиса? – пита тя.

– Откъде знаеш, че съм в офиса?

– Чувам те да тупкаш онази идиотска топка в стената.

Той въздъхва.

– Трябва да си намериш работа като адвокат или нещо такова, някой казвал ли ти го е?

Адвокатът се смее.

– Ще го обмисля, ако кариерата ми като играч на камък, ножица, хартия не потръгне.

– Ти мамиш.

– А ти лъжеш.

Гласът на Петер потреперва, когато той ненадейно прошепва:

– Толкова те обичам.

Мира се засмива, за да не се чуе, че плаче.

– И аз.

Затварят. Мира обядва четири часа по-късно от планираното, при това пред компютъра, за да успее да си свърши работата и въпреки това да ѝ остане време да купи нови струни на Мая, преди да се прибере, и да откара Лео на тренировка. Петер изобщо не яде, не иска да даде шанс на тялото си отново да повърне.

Дългите бракове са сложни.

В съблекалнята на юношите е по-тихо от обикновено. Сериозността на утрешния мач им е влязла под кожата. Вилиам Лют, който тъкмо е навършил осемнайсет, но тежи колкото малък лек автомобил и има брада, гъста като козина на видра, се навежда към Кевин и прошепва с интонацията на затворник от филм, който пита за нож, издялкан от четка за зъби:

– Имаш ли снус[21]?

Миналия сезон Давид спомена на Бенгт, че някъде бил чел, че доза снус вреди на кондицията повече от каса бира. Оттогава юношите могат да са сигурни, че само някой да забележи кръгли следи от износване по джобовете на дънките им, ще получат такова навикване от Бенгт и от родителите си, че чак линията на косата им ще се дръпне назад.

– Не – отговаря Кевин.

Лют все пак кима благодарно и се отправя на лов из съблекалнята. Двамата играят един до друг в нападение, но независимо колко по-едър и силен е Лют, винаги Кевин е бил безспорният авторитет. Бени, който може да бъде описан като малко по-авторитетно изостанал, лежи на пода и дреме, но въпреки това се протяга да вземе един стик и го използва, за да сръчка Кевин в корема.

– К’во, по дяволите? – изръмжава Кевин.

– Дай ми снус – моли го Бени.

– Ти да не си глух, пукел такъв! Току-що казах, че не ми е останал!

Бени остава да лежи спокойно на пода, без да откъсва очи от Кевин. Продължава да го бута със стика, докато накрая Кевин го дръпва от ръцете му, протяга се към якето си и вади оттам почти пълна кутийка със снус.

– Кога ще се научиш, че не можеш да ме лъжеш? – усмихва се Бени.

– Кога ще почнеш да си купуваш свой си снус? – отговаря Кевин.

– Вероятно горе-долу по някое време.

Лют се връща без снус. Кимва весело на Кевин.

– Родителите ти ще дойдат ли на мача утре? Майка ми е купила билети кажи-речи за цялата рода!

Кевин замълчава и започва да облепя стика си. Бени го вижда с периферното си зрение и знае точно какво означава това, така че се обръща към Лют и се засмива:

– Съжалявам, че ще те разочаровам, Лют. Но роднините ти ходят на твоите мачове, за да гледат как играе КЕВИН.

Съблекалнята избухва в подигравателен смях. А на Кевин не му се налага да отговаря на въпроса дали родителите му ще дойдат на мача. Трудно е да имаш по-добър приятел от Бени, като се изключи това, че никога няма снус.

Амат седи в един ъгъл, зает с най-добрата си имитация на празно пространство. Като червей и най-млад в съблекалнята, той с основание е смъртно изплашен да не привлече вниманието върху себе си. Вдигнал е поглед високо, така че да избягва зрителен контакт с останалите, но все пак да успее да види, ако някой реши да го замери с нещо. Стените над закачалките са покрити с бележки с лозунги: „Работи здраво, печели просто“. „Отборът преди аза.“ „Играем за мечката от предната страна на фланелката, не за името от задната.“ По средата има надпис с особено голям шрифт, изглежда поставен наскоро, който гласи: „Ние сме лоши губещи, защото добрите губещи са тези, които губят често!“.

Амат се разконцентрира за миг. Вижда Бобо да се задава към него, но вече е късно. Защитникът надвесва туловището си над него и Амат изчезва в сянката му. Зачаква Бобо да го удари, но вместо това той се усмихва. Това винаги е по-лошо, разбира се.

– Извини момчетата, те нямат елементарно възпитание, знаеш.

Амат мига усилено, без да знае какво да отговори. Бобо очевидно се наслаждава на ситуацията. Обръща се към останалите играчи, които са замлъкнали в очакване. Бобо посочва парчетата лента за стикове, захвърлени навсякъде по пода.

– Що за кочина? А? Така ли трябва да изглежда съблекалнята? Да не мислите, че МАЙКИТЕ ви работят тук, а?

Юношите се засмиват. Бобо започва да марширува демонстративно и да събира парченцата лента, докато те не изпълват шепите му. Тогава ги вдига като новородено към тавана, поглежда новодошлия, усмихва се и пояснява:

– Тук работи майката на А-м-а-т, пичове!

Парченцата лента се понасят за секунда към тавана, преди да завалят като малки, остри снаряди към момчето в ъгъла.

Топлият дъх на Амат докосва ухото му, когато защитникът му нарежда:

– Ще бъдеш ли така добър да извикаш мама, червей? Тук е страшно разхвърляно.

Съблекалнята се изпразва за десет секунди, когато Бенгт изревава „ВРЕМЕ Е!!!“. Кевин остава най-отзад. Подминава Амат, който седи на колене на пода и събира парчета лента, прехапал долната си устна.

– Само се шегуват – информира го Кевин, без капка съчувствие.

– Да. Само се шегуват – повтаря Амат тихо.

– Познаваш... Мая... нали? – възкликва Кевин напът към вратата, сякаш току-що му е хрумнало.

Амат вдига поглед. Гледал е всяка тренировка на юношеския отбор този сезон. На Кевин нищо не му хрумва ей така. Всичко, което прави, е премислено и планирано.

– Да – смотолевя Амат.

– Има ли си гадже?

Отговорът се бави. Кевин барабани очаквателно със стика по пода. Амат се взира дълго в ръцете си, но накрая поклаща глава бавно и неохотно. Кевин кимва радостно и тръгва към пързалката. Амат остава вътре, дъвче вътрешната страна на долната си устна, диша тежко през носа, хвърля лентите в кошчета, наглася протекторите си. Последното, което вижда на излизане от съблекалнята, са десет почти изтрити думи, изписани с молив върху пожълтяла, смачкана бележка: „От хората, на които е дадено много, се очаква много“.

Присъединява се към юношите в централния кръг на леда. В средата му е изрисувана голяма, заплашителна мечка. Символът на клуба: сила, големина, страх. Амат е най-дребният на пързалката, винаги е бил; още откакто бе на осем, всички му повтарят, че няма да се справи със следващото ниво, че не е достатъчно здрав, достатъчно силен, достатъчно голям. Но сега се оглежда и вижда отбор, който утре ще играе полуфинал. Това е един от четирите най-добри юношески отбора в цялата страна. И Амат е тук. Поглежда Лют и Бобо, Бенгт и Давид, Бени и Кевин. Смята да им покаже, че може да играе. Ако ще да го убият.

Почти нищо не може да накара Петер да се чувства толкова зле, колкото го кара да се чувства хокеят. И, абсурдно, но почти нищо не може да го накара да се чувства по-добре. Той премисля, премисля, премисля ситуацията си, докато накрая кислородът в офиса свършва. Когато неудовлетворението и гаденето вече стават нетърпими, Петер се изправя и отива на пързалката. Обикновено там мисли по-добре, затова сяда на една седалка и започва да тупка топката си, забил поглед в бетонния под. Дори не забелязва, че долу започва тренировката на юношеския отбор.

Сюне излиза от офиса си, за да си вземе кафе. На връщане вижда Петер да седи сам на трибуната. Сюне знае, че спортният директор вече е зрял мъж, но за един стар треньор е трудно да спре да възприема момчетата като момчета.

Сюне никога не му е казвал, че го обича. За един родителски образ това може да бъде не по-малко трудно, отколкото за истински баща. Но знае колко много Петер се страхува да не разочарова всички. Всички мъже са движени от страхове, а най-големият страх на Петер е, че не е достатъчно добър. Достатъчно добър баща, достатъчно добър съпруг, достатъчно добър спортен директор. Той изгуби родителите и първото си дете, а всяка сутрин умира от ужас да не загуби Мира, Мая и Лео. Не би издържал да се страхува, че може да изгуби и клуба си.

Сюне го вижда най-накрая да вдига глава и да поглежда към юношите на леда. Първоначално следи тренировката разсеяно. Толкова е свикнал да следи случващото се в отбора, че започва да преброява играчите, без дори да се замисли. Сюне стои в сенките, за да види изражението му, когато загрее какво става.

От десет години Петер помага за оформянето на тази група момчета, знае имената на всички играчи и техните родители. Отмята ги един по един наум, за да види дали някой липсва, дали някой не е контузен, но явно всички са там. Всъщност са с един повече. Преброява ги повторно. Сметката не излиза. Накрая вижда Амат. По-нисък и слаб от всички, все още с екипировка, която му е леко голяма, точно както в академията. Петер го зяпа. После прихва.

Толкова пъти е чувал, че това момче трябва да спре да играе, че няма шанс, а ето го сега на леда. Никой друг не се е борил по-здраво за тази възможност и Давид му я дава точно днес. Това е една малка сбъдната мечта, в цялата си простота, а днес Петер има нужда от нещо такова.

Сюне кима едновременно доволно и тъжно. Връща се в офиса си, затваря вратата. Довечера ще проведе една от последните си тренировки с мъжкия отбор, а когато сезонът приключи, ще се прибере и вътрешно ще му се иска това, което се иска на всички нас, когато напускаме нещо: нещото да се провали. Да се окаже, че не може да функционира без нас. Че сме незаменими. Но няма да стане нищо такова, пързалката ще си остане там, където винаги е била, а клубът ще продължи да съществува.

Амат наглася каската си и веднага влиза в единоборство. Пада тежко на леда, но скача обратно на крака. Отново го бутат, той отново скача. Петер се обляга назад и се усмихва с онази широка усмивка, за която Мира казва, че използва само преди да заспи, след като е изял два топли сандвича със сирене и е изпил чаша червено вино. Позволява си да остане на трибуната още петнайсет минути, преди да се върне в офиса. С облекчено сърце.

Фатима стои в тоалетната и разтяга гърба си, бавно и внимателно, така че никой да не я чуе, когато изскимтява от болка. Понякога сутрин буквално се изтъркулва от разтегателния диван, защото мускулите ѝ отказват да помогнат на тялото да се изправи. Опитва да го крие доколкото може, винаги оставя момчето си да седи на крайната седалка в автобуса, така че да гледа в друга посока и да не види болката, изписана на лицето ѝ, когато пристигнат и тя се изправи. Дискретно оставя краищата на найлоновите торбички в кошчетата да стърчат навън, за да не се налага да се навежда толкова ниско, когато трябва да ги изпразни. Всеки ден измисля нови начини да компенсира болките.

Моли за извинение, когато влиза в офиса на Петер. Ако не бе проговорила, той дори нямаше да я чуе. Петер вдига поглед от документите си, поглежда часовника и казва учудено:

– Ама, Фатима, какво правиш тук?

Тя отстъпва ужасено две крачки назад.

– Съжалявам! Не исках да преча, просто щях да изпразня кошчето и да полея цветята, мога да се върна по-късно, след като си си тръгнал!

Петер се почесва по челото. Засмива се.

– Никой ли не ти е казал?

– За кое?

– За Амат.

Петер осъзнава, твърде късно, че не бива да се говори така на една майка. Тя веднага ще си помисли, че синът ѝ е претърпял ужасна злополука или пък, че е бил арестуван. Няма средно положение, когато кажеш на някой родител „разбра ли за детето си“.

Петер я хваща нежно за раменете и я отвежда в коридора, а после към трибуната. Минава половин минута, преди Фатима да разбере какво гледа. После закрива лицето си с ръце и се разплаква. С юношите тренира момче, което е с една глава по-ниско от всички останали. Нейното момче.

Гърбът ѝ никога не е бил по-изправен. Би могла да пробяга хиляда мили.

13

Юношите не се напрягат, казано им е да играят на седемдесет и пет процента, никой не иска контузии преди мача. Амат не може да си позволи този лукс, хвърля се напред във всяка ситуация, засилва се, сякаш опитва да издълбае леда, докато стигне до бетона отдолу. Това не му донася нищо. Юношите го препъват и спират, притискат го до мантинелата, удрят го по китките със стиковете си, търсят всяка пролука в екипировката му, за да го наранят. Някой го блъска с лакът във врата, Амат се просва на четири крака, вижда Лют да спира рязко пред него, но не успява да затвори очи, преди леденият душ от кънките да засипе лицето му. Давид не продумва. След четиресет и пет минути Амат е толкова потен, изморен и бесен, че от него се иска епична сдържаност, за да не изкрещи: „Защо съм тук? Защо ме извикахте, ако дори няма да ме оставите да играя?“. Чува смеха зад гърба си. Знае, че и да каже нещо, просто ще му се изсмеят още по-високо.

– Нали ти казах. Твърде е слаб – изсумтява Бенгт, докато Амат се надига от леда за хиляден път.

Давид поглежда часа.

– Ще пробваме един на един. Амат срещу Бобо – инструктира той.

– Ти шегуваш ли се? За Амат това е втора тренировка поред, той издъхва!

– Просто нареди конусите – отговаря Давид.

Бенгт свива рамене и надува свирката. Давид остава до мантинелата. Знае, че възгледите му за хокея са спорни; знае, че трябва да продължава да печели, за да му позволят да играе по своя си начин. Но той и не се интересува от друго. А няма победители, без да има губещи. Не се раждат звезди, без някой от колектива да бъде жертван.

Давид предпочита прост вариант на упражнението „един на един“ – върху леда се нареждат редица конуси, от единия край на игрището чак до другия, така че между тях и мантинелата да се образува коридор. Защитник се изправя срещу нападател. Ако шайбата напусне коридора, защитникът печели, така че нападателят е принуден да търси начин да го преодолее в рамките на ограничено пространство.

Бенгт поставя конусите на около седем-осем метра от мантинелата, но Давид му казва да стесни коридора. Бенгт го поглежда учудено, но се подчинява, а Давид му прави знак да приближи конусите още повече. Двама от юношите се размърдват нервно, но не казват нищо. Накрая коридорът става широк само около метър, така че Амат няма никакъв шанс да се възползва от бързината си и да заобиколи Бобо. Ще трябва да се сблъска с него тяло в тяло. Амат, който е четиресет килограма по-лек от защитника, също осъзнава това. Засилва се с шайбата, а бедрата му крещят, пълни с млечна киселина. Разбира се, упражнението предполага известно спортсменско разстояние между нападател и защитник, но Бобо не му оставя такова. Хвърля се право върху него с цялата си тежест. Тялото на Амат тупва върху леда като чувал с брашно. От скамейката се чува силен смях. Давид прави отсечен жест, с който ги подканва да повторят.

– Посрещни го като мъж! – виква Бенгт.

Амат намества каската си. Опитва да диша спокойно. Този път Бобо връхлита по-бързо, а на Амат му причернява пред очите. След миг осъзнава, че лежи в ъгъла до мантинелата, но не е съвсем сигурен как се е озовал там. Вече не чува смеха от скамейката, в ушите му отеква неясно ехо. Изправя се, взима шайбата. Бобо забива стика право в гърдите му. Чувството е като да се удариш с всичка сила в нисък висящ клон на дърво.

– Изправи се! – крещи Бенгт.

Амат се надига на колене. От устата му капе кръв, прехапал си е устната или езика, или и двете. Бобо се надвесва над него, но сега не злорадства. Този път изглежда почти притеснен. В очите му се мярка зрънце съчовечност. Или поне човечност.

– По дяволите... Амат. Стой долу. Не виждаш ли, че Давид това иска? Че затова си тук?

Амат поглежда към скамейката. Давид стои спокойно със скръстени ръце и чака. Вече дори Бенгт изглежда разтревожен. Чак сега Амат разбира какво има предвид Бобо. За Давид единствено победата е от значение, а големите мачове се печелят единствено от отбори с високо самочувствие. Така че какво правиш в деня преди най-големия мач? Оставяш отбора да прегази някой по-слаб. Амат не е тук като играч, а като жертва.

– Не ставай – моли го Бобо.

Амат не го слуша.

– Отново – прошепва той и се изправя с разтреперани бедра.

Бобо не отговаря веднага, затова Амат удря със стика по леда и изкрещява:

– ОТНОВО!!!

Не биваше да го прави. Цялата скамейка го чува. Не оставя избор на Бобо. Погледът на защитника потъмнява.

– Окей. Както искаш. Наперен идиот.

Амат се засилва. Бобо го очаква в средата, принуждава го да се приближи до мантинелата, игнорира шайбата и се засилва право в тялото му. Главата на Амат се удря в мантинелата, той се строполява на пода и му трябват десет секунди, за да успее да се изправи на колене.

– Отново? – изръмжава Бобо през стиснати зъби.

Амат не отговаря. Отива до синята линия, взима шайбата и заема позиция, като оставя след себе си тънка следа кръв по леда. Вижда как тялото на Бобо се напряга, докато той прави убийствен завой над мечката в средата на терена и се връща в коридора, за да сложи край на упражнението. „Като мъж“, мисли си Амат. Като мъж.

Не би трябвало да му е останала енергия, за да се засили така, както се засилва. Не би трябвало да има смелостта да се насочи право към Бобо след всички удари, които получи. Но в живота има моменти, когато или потъваш, или изплуваш, и вече нищо няма значение. Какво повече могат да му направят? Fuck them[22]. Бобо се задава насреща му с пълна сила, но в абсолютно последния миг Амат не го посреща като мъж, а се превива на две, вижда кънките на Бобо да се накланят, бутва шайбата между тях и извърта чевръсто тялото си встрани.

С една крачка Амат подминава защитника, с две настига шайбата, с три вече се намира в зоната за нападение. Чува как Бобо се блъска в мантинелата някъде зад него, но вече вижда единствено вратата. Повежда си шайбата надясно, наляво, надясно, изчаква страничното помръдване, изчаква, изчаква, изчаква, накрая вижда кънките на вратаря да се накланят само на два милиметра и стреля в движение към далечния ъгъл. В обратната посока. Мрежата се разклаща, когато шайбата се озовава във вратата.

Лъв сред мечки.

Обзет от сляпа ярост, Бобо се засилва чак от другия край на игрището. Той е един от най-лошите кънкьори в отбора, но когато стига до Амат с вдигнат високо стик, все пак е набрал достатъчно скорост и разполага с достатъчно предимство в теглото, че да прати момчето в болница. Не чува бързите, резки крачки зад себе си, така че ударът в рамото го изненадва, а адската болка се разпространява чак до челюстта му.

Амат се свлича на леда изтощен, но в безопасност. Бобо лежи по гръб и мига към лампите, а над него се появява лицето на Бени.

– Достатъчно, Бобо – казва той.

Бобо кима на пресекулки. Бени му помага да стане и разтърква раздразнено рамото си.

Когато си на петнайсет, шумът от удар на хокейна шайба в мрежата на врата може да бъде най-прекрасният звук на света. Когато си на трийсет и две – също.

– Запиши го в групата за утре – казва Давид и напуска скамейката.

Когато юношите се отправят към съблекалнята, Амат все още лежи на леда. Гласът на Бенгт достига до него през гъста като сметана мъгла:

– Събери шайбите и конусите. Обикновено казвам на момчетата, че вечерта преди мач чукането е забранено, но ти едва ли ще чукаш някого, така че просто забрави за чекиите, защото утре ще играеш.

На момчето му отнема един час да се добере до съблекалнята, полузалитайки, полупълзейки. Помещението е празно. Радиаторът е изключен. Обувките му са нарязани, а всичките му дрехи лежат подгизнали на пода под душа. Това е най-хубавият ден в живота му.

14

Събота е и всичко ще се случи днес. Всичко най-хубаво и всичко най-лошо.

Часът е шест без петнайсет сутринта, а Мая търси болкоуспокояващи в кухненския шкаф. Трескава и хремава, тя се връща в леглото си и се свива до Ана. Почти е заспала, когато Ана я ритва и измърморва сънено:

– Посвири ми.

– Тихо.

– Посвири ми!

Мая изръмжава.

– Знаеш ли, имам въпрос за теб. Какво предпочиташ – да не свиря на китарата всеки път, когато ме помолиш, или ДА НЕ ТЕ УБИЯ С НЕЯ!?

Ана дълго време се цупи мълчаливо. После докосва внимателно бедрото на Мая с вечно ледените пръсти на краката си.

– Моля те?

Мая се предава и започва да свири. Защото Ана обича да заспива под звуците на китарата, а Мая обича Ана. Има температура, кашля и се чувства ужасно, а последното, което си помисля, преди самата тя да заспи, е как трябва да остане цял ден в леглото.

Впоследствие ще ѝ се иска да го бе направила.

Дворът е обгърнат от гъст мрак, когато Петер паркира малкия автомобил пред сервиза, който се намира в последната къща в западния край на града, точно преди началото на гората. Спа три тревожни часа и се събуди с натежали сетива. Глигана, негов приятел от детинство, стои в слабо осветен гараж, наведен над капака на един толкова стар „Форд“, че явно се нуждае по-скоро от магически ритуали, а не от гаечен ключ. Винаги са го наричали Глигана, защото играеше като диво прасе. Висок е колкото Петер, но е два пъти по-широк. Коремът му може да е омекнал малко в сравнение с дните му като хокеист, но мускулите на ръцете и рамената му все още изглеждат като изковани от метал. Само по тениска е, въпреки че вратата на гаража е отворена. Здрависва се, без да се притеснява от факта, че Петер няма къде да избърше лепкавата смес от масло и нечистотия, която остава по дланта му. Знае много добре, че мръсотията докара приятеля му до лудост.

– Миа уж каза, че ще я оставиш вчера – ухилва се той и кима към колата.

– Щях – признава Петер, борейки се с паниката от изцапаните си пръсти.

Глигана се засмива сухо, дава му парцал и почесва брадата си, толкова гъста и буйна, че прилича на космата бандитска качулка с процеп за очите.

– Ядоса ли се?

– Да кажем, че не беше много доволна – споделя Петер.

– Искаш ли кафе?

– Имаш ли сварено?

– От кафеварка? Да не си станал някой благородник? – подхилква се Глигана. – В ъгъла има кана за вода и разтворимо кафе.

– Ще се оправя, благодаря.

Глигана нарочно го потупва по ръката, а Петер се избърсва с раздразнена усмивка. Все същите шеги – четиресет години по-късно. Глигана взима фенер и излиза на двора. Петер застава до него разтреперан и изпълнен с чувство на безполезност, каквото може да изпитва само мъж от определено поколение, докато гледа друг мъж от същото поколение да поправя колата на съпругата му. Глигана се изправя и спестява на Петер техническата терминология:

– Дреболия. Бобо ще я оправи, като се събуди. Можеш да се върнеш да я вземеш към девет.

Връща се в гаража, вдига разсеяно едната гума на „Форд“-а и като че ли не се напряга повече, отколкото се напряга Петер, когато изхвърля велпапе в кофата за разделно събиране. За жалост, Бобо е наследил както силата, така и неадекватните кънкьорски умения на баща си. Едно време Глигана всяваше страх като защитник, но Сюне често въздъхваше: „Момчето може да се препъне и в синята линия на леда“.

– Не можеш ли днес да оставиш Бобо да поспи малко повече? Заради мача следобед – казва Петер.

Глигана вдига вежда, без да вдигне поглед, прокарва ръка по лицето си, за да избърше потта, и оставя лъскави петна масло по брадата си.

– Ще са нужни два часа да се оправи колата. Ако дойдеш да я вземеш в девет, Бобо ще може да почне в седем, така че няма да го будя рано.

Петер отваря уста, но не казва нищо. Хокейният мач си е хокеен мач, но на следващия ден това семейство пак ще трябва да стане, за да си изкарва прехраната. Бобо е солиден защитник, но далеч няма потенциал да стане професионалист. В къщата има още две по-малки деца, а световната икономика не чака никого. Мечките серат в гората, а всички останали са срали на Бьорнстад.

Глигана му предлага да го откара до тях, но Петер предпочита да се разходи. Има нужда да си успокои нервите. Минава покрай фабриката, която приютява все по-малко хора. Подминава големия магазин за хранителни стоки, който задуши малките. Поема по пътя към центъра и завива по търговската улица, която с всеки изминал сезон става все по-къса.

Рамона е доживяла до пенсионна възраст, но хубавото на това да имаш собствен бизнес е, че никой не може да те принуди да спреш да работиш. Кръчмата е нейна, откакто не е на майка ѝ, а преди това пък беше на дядо ѝ. Общо взето, изглежда по същия начин, с тази разлика, че дядо пушеше вътре, а Рамона пуши навън. Три цигари преди закуска, като пали последната от изгасващия пламък на предишната. Момчетата, които всяка вечер играят билярд и пият бира на кредит в кръчмата, гальовно я наричат „Мама Марлборо“. Няма собствени деца, Холгер не можа да се сдобие с наследници, а може би и никога не е имал нужда. Казваше, че единственото семейство, което иска освен Рамона, е спортното. Веднъж някой го попита дали има спорт, който не харесва, а Холгер отговори: „Политиката, трябва да спрат да я показват по телевизията“. Ако къщата им се бе подпалила, той щеше най-напред да спаси Рамона, държейки през цялото време абонаментната си карта за Бьорнстад Хокей. Беше техен, този откачен спорт. Най-силният му смях и най-топлите му пръсти, обгърнали нейните, останаха на трибуната в залата. Тя пушеше, а той се разболя от рак. „Страдам от иронична болест“, заявяваше Холгер безгрижно. Рамона не позволява на никого да казва, че е „умрял“. Холгер я изостави, тя така гледа на нещата. Като предателство. Сега, когато него го няма, Рамона стои в снега като голо дърво без кора, беззащитна.

Научила се е да живее по такъв начин, че дните да минават. Хората така правят. Следобед, когато смяната във фабриката приключи, „Кожуха“ се пълни с млади мъже, които тя нарича „момчетата“, докато полицията и клубът ги наричат много по-лоши неща. Способни са на много гадости, но обичат Рамона така, както само Холгер я е обичал. Понякога ги закриля твърде много, знае го. Бьорнстад ражда сурови хора и житейските условия не са смекчили характерите на момчетата ѝ, но те са всичко, което ѝ е останало от него, те са единственият начин да се доближи до миналото.

Смъртта прави странни, неразбираеми неща с любящите души. Рамона остана да живее в апартамента над кръчмата и не ходи по-далеч от пепелника пред входната врата; след като магазинчето от другата страна на улицата фалира, някои от момчетата, които зареждат склада на големия хранителния магазин, ѝ купуват храна оттам. Минали са единайсет години, откакто Холгер я изостави, и на всеки мач на мъжкия отбор, дори когато местата са разпродадени, на трибуната има две празни седалки.

Петер я вижда отдалече. Рамона го изчаква.

– Господинът търси ли нещо? – пита тя.

Остаряла е, но си е все същата, точно като кръчмата. Тези, на които не им допада, че вечерно време „Кожуха“ предлага убежище на местните бандити, говорят за нея като за неприятна лелка със социални фобии, която е напът да си загуби ума, но макар понастоящем Петер да я вижда рядко, при всяко посещение има чувството, че се прибира у дома след дълго пътуване.

– Още не знам – усмихва се той.

– Изнервен си заради мача?

Не е нужно да отговаря. Тя изгася третата цигара с подметката си, пъхва фасовете в пакета и предлага:

– Уиски?

Той поглежда към небето. Градът скоро ще се събуди и явно дори слънцето планира да изгрее рано. Всички стават с мечтата, че един юношески мач ще промени всичко. Дали общината отново ще насочи поглед към гората? Дали ще се сдобият с хокейно училище, а може би дори с търговски център? Може би хората ще започнат да дават други упътвания. „Карай направо, покрай Хед“, вместо сегашното „Ако стигнеш до Бьорнстад, значи си подминал отбивката“. Петер е отделил толкова много време да убеждава останалите в това, че вече сам не знае дали си вярва.

– С удоволствие бих пийнал чаша кафе – казва той.

Рамона се подсмихва и слиза по стълбите към кръчмата.

– Така е със синовете на бащи, които са обичали уиски твърде много: или го пиете постоянно, или изобщо. В някои семейства няма средно положение.

Петер е ходил в „Кожуха“ повече пъти, преди да навърши осемнайсет, отколкото след това. Прибираше баща си от кръчмата, а понякога му помагаше да повали някой и друг събирач на дългове от Хед. Мястото изглежда същото като едно време. Вече не мирише толкова на цигари, но като се имат предвид останалите неща, на които може да мирише един подземен бар, това не е непременно нещо добро. Сега помещението е празно, разбира се, Петер никога не ходи там вечер, „Кожуха“ не е здравословно място за спортен директор на слабо представящ се мъжки отбор. Старите мъже в бара винаги са имали какво да кажат, но от по-младите може да се очаква нещо повече от сурови думи. Под кожата на някои хора в този град има постоянно напиращо насилие. Петер не го забелязваше като дете, но може би тъкмо заради това го видя толкова ясно, когато се върна от Канада. Тих гняв, излъчван от онези, които не бяха успели нито в хокея, нито в училище, нито финансово, нито пък бяха потърсили спасение на друго място. Сега ги наричат „Групата“, макар че те самите никога не използват тази дума.

Клубът на привържениците на хокейния отбор винаги се е казвал „Ursus Arctos“[23] и официално мъжете, които висят в „Кожуха“, са част от него, заедно с пенсионерите, учителите и родителите с малки деца, които седят на трибуната със седалки. Групата съществува без членски карти и тениски. Градът е твърде малък за големи тайни и Петер знае, че дори в най-силните си дни те не наброяват повече от трийсет-четиресет души, но все пак това е повече от достатъчно, за да налага допълнително полицейско наблюдение по време на мачовете на мъжкия отбор, така че безопасността да е гарантирана. Играчи, които са били привличани от други градове, но според феновете не са направили достатъчно на леда, за да оправдаят заплатите си, са се появявали внезапно в офиса на Петер с желание да скъсат договорите си и да се преместят. Журналисти от местния вестник един ден задават критични въпроси, а на другия са необяснимо незаинтересовани. Заради Групата противниковите отбори се боят да идват в Бьорнстад. За съжаление, спонсорите също. Мъжете на по двайсет и нещо, които посещават „Кожуха“, са станали най-консервативните хора тук. Те не искат модерен Бьорнстад, защото знаят, че модерният Бьорнстад няма да иска тях.

Рамона плъзга чашата кафе по бара и почуква по дървения плот.

– Искаш ли да си излееш душата?

Петер се почесва по темето. Мама Марлборо винаги е била най-видният психолог в Бьорнстад. Макар и стандартната ѝ препоръка да е „вземи се в ръце, хората си имат по-сериозни проблеми“.

– Просто ми се насъбраха много грижи.

Той вдига поглед към стените, покрити със знамена, шалчета, снимки на играчи и фланелки от мачове.

– Кога за последно гледа мач, Рамона?

– Не съм ходила, откакто Холгер ме изостави. Знаеш това, момче.

Петер върти чашата между пръстите си. Изважда портфейла си. Рамона му махва, за да го спре, но той все пак оставя парите на бара.

– Ако не искаш да ги вземеш за кафето, можеш да ги оставиш във фонда.

Тя кима одобрително и взима банкнотите. Фондът са парите, които държи в спалнята си. Взима от тях, когато някое от момчетата остане без работа и не може да се справя със сметките.

– Точно сега един от старите ти приятели на леда се нуждае от фонда. Робан Холтс беше съкратен от фабриката. Прекарва тук твърде много време.

– Лошо – измърморва Петер, защото не знае какво друго да каже.

Мислеше си да се обади на Робан от Канада, а после си мислеше да му се обади, като се прибра у дома. Мислите обаче не са достатъчни. Двайсет години са твърде дълго време и вече не знае как би могъл да започне разговора. Трябва ли да помоли за прошка? За какво? И как? Погледът му отново се насочва към стените.

– Този хокей. Някога замисляла ли си се колко странен спорт е това, Рамона? Правилата, пързалката... на кого му хрумват такива неща?

– На човек, който иска да осигури на пияните мъже с пушки по-безопасно за обществото хоби? – предполага остарялата собственичка на бара.

– Имам предвид... по дяволите... може би звучи откачено, но понякога се чудя дали не гледаме твърде сериозно на всичко това. Дали не притискаме юношите прекалено здраво. Та те са почти... деца.

Рамона си налива уиски. Все пак закуската е най-важното ядене за деня.

– Зависи какво искаме от децата. И какво децата искат от хокея.

Петер стисва чашата по-силно.

– И какво искаме, Рамона? Какво може да ни даде спортът? Влагаме целия си живот в него, а на какво се надяваме, в най-добрия случай? Няколко мига... няколко победи, няколко секунди, през които се чувстваме по-велики, отколкото сме всъщност, няколко единични възможности да си въобразим, че сме... безсмъртни. Но това е лъжа. Не е нещо важно.

Мълчанието се настанява между тях и остава да лежи там недокоснато. Едва когато Петер оставя празната си чаша върху дървения плот и се изправя, за да си ходи, възрастната вдовица допива уискито си и изсумтява:

– Спортът ни дава единствено мигове. Но какво е животът, Петер, ако не просто един миг?

Най-добрият психолог в града.

Мира събира екипировката на Лео, сгъва изпраните дрехи, прибира багажа му в сака и го оставя в антрето. Той е на дванайсет и би трябвало сам да си събира нещата, Мира го знае. Но знае също така, че ако го остави да се оправя сам, ще го откара до залата, след което ще трябва веднага да се върне обратно, за да вземе всичко, което е забравил.

След като приключва с всичко, успява да седне пред компютъра за половин час. По време на една родителска среща, когато Лео още беше в долните класове, учителката му ѝ разказа как е отговорил синът ѝ, когато го попитала какво работят родителите му: „Татко работи с хокей. Мама работи с писане на мейли“.

Слага кафе, отмята точки от списъците и графика си, чувства се като че ли има камък в гръдния кош, диша дълбоко. „Пристъпи на паника“, каза ѝ психологът преди шест месеца, след което Мира повече не стъпи там. Срамуваше се. Все едно животът ѝ не беше достатъчно щастлив, все едно не беше доволна. Как би могла да обясни тези думи на семейството си? „Пристъпи на паника“, какво изобщо е това? Адвокат, съпруга на спортен директор, хокейна майка, небесата знаят, че обича да бъде и трите неща, но понякога, докато кара през гората в едната или другата посока, Мира спира колата, седи в мрака и плаче. В тези моменти си спомня как собствената ѝ майка бършеше сълзите от бузите на децата си и шепнеше: „Никъде не е казано, че животът е лесен“. Да бъдеш родител, означава вечно да се чувстваш като твърде малко одеяло. Колкото и да опитваш да завиеш всички, все на някого ще му е студено.

Събужда Лео в осем, закуската му стои на масата, след половин час Мира ще го закара на тренировка. После ще се върне у дома да вземе Ана и Мая, като и трите ще работят безвъзмездно в столовата в залата по време на мача на юношите. След това трябва да откара Лео до дома на негов приятел и най-вероятно Мая до дома на нейна приятелка. После се надява, че Петер ще се прибере навреме от офиса, за да могат да изпият по чаша вино заедно, може би дори да хапнат малко размразена лазаня, преди той да заспи от изтощение, а тя да седи будна до полунощ, отговаряйки на писмата във входящата си кутия, която никога не се изпразва. Утре е неделя, което означава още пране на хокейни дрехи, събиране на багажи в сакове и будене на тийнейджъри. В понеделник се връща обратно на работа, а честно казано, в последно време работата ѝ е гадна. Откакто отказа шефската позиция, изискванията към нея иронично се повишиха. Знае, че я оставят да идва последна сутрин и да си тръгва първа следобед просто защото е най-добрата в това, което прави. Но отдавна не е чувствала, че се представя в най-добрата си светлина. Няма време. Изнемогва.

Когато децата бяха малки, тя виждаше толкова много родители да губят самообладание по трибуните. Тогава не знаеше защо, но вече разбира. От един момент нататък хобитата на децата не са просто хобита, родителите влагат толкова часове в тях, правят такива жертви и инвестират толкова много пари, че дори във възрастните им мозъци се загнездва едно по-дълбоко значение. Хобитата започват да символизират други неща и компенсират или засилват собствените ни неуспехи. Мира знае, че звучи нелепо, знае, че това е просто нелеп мач от нелеп спорт, но днес дълбоко в себе си тя също се притеснява дотолкова, че да ѝ се гади. Притеснява се заради Петер, юношите, клуба и града. И дълбоко в себе си също иска да спечели нещо.

Минава през стаята на Мая, събира дрехи от пода, а щом дъщеря ѝ изсумтява насън, слага ръка на челото ѝ. Топло е. След няколко часа Мира ще се изненада, че въпреки това дъщеря ѝ доброволно, дори ентусиазирано, ще настоява да отиде в залата. Мая обикновено се прави на мъченица така усърдно, че би могла да накара дори цъфнал косъм да звучи като причина да не ходи на хокей.

Впоследствие майката ще съжали хилядократно, че не е принудила момичето да остане вкъщи.

15

Има много неща, от които ни боли, без да знаем защо. Тревогата може да бъде като личен закон за гравитацията, която притиска душата ни. Бени винаги е заспивал лесно и е спал трудно. В деня на мача се събужда рано, но не от нерви, такива неща нямат място в живота му. Излиза преди майка му да е станала, оставя колелото в началото на гората и изминава пеша оставащите километри до развъдника на Адри. Седи в двора и гали кучетата, докато не се появяват двете му други каки, Катя и Габи. Те целуват малкия си брат по косата, а после навън излиза най-голямата сестра, удря го силно по врата и пита дали наистина е нарекъл учителката си „бонбонени гащички“. Бени никога не лъже Адри. Тя отново го удря по врата, после го целува също толкова силно и прошепва, че го обича и че не иска да го сполети нещо лошо, но ако още веднъж чуе, че се е обърнал така към някой преподавател, ще го убие.

Четиримата закусват, обградени от кучетата, без да говорят кой знае колко. Правят го веднъж годишно, малък помен, достатъчно рано сутрин, че майка им да не разбере. Тя така и не прости на мъжа си. Когато се случи, Бени беше твърде малък, за да го намрази, а трите сестри са някъде по средата. Всеки води своя лична борба. Когато Бени се изправя, моли никоя от тях да не тръгне след него, а те не питат къде отива. Просто го целуват една по една и му казват, че е идиот и че го боготворят.

Той се връща при колелото си през снега, отива с него до гробището, свива се на земята, облегнал гръб на надгробния камък на Алан Ович, и пуши трева, за да смекчи болката дотолкова, че сълзите да могат да потекат. Пръстите на момчето докосват захабените букви върху плочата. На този ден преди петнайсет години, в една ранна мартенска сутрин, Алан взе ловджийската си пушка, преди семейството му да се е събудило. После отнесе цялата си болка право в гората. Няма значение колко пъти обясняваш нещо такова на едно дете. Никой не губи родител по такъв начин, без да проумее, че всички възрастни лъжат, като казват, че „вината не е твоя“.

Човек го боли. А душата се свива.

Минутите пълзят към обяд. Кевин е на двора и с меки, овладени движения дриблира с шайбата, описвайки сложна траектория между четиресетте стъклени бутилки, поставени на леда. На всички останали им се струва, че това се случва непонятно бързо, но за него всяко движение с китката е лежерно. Неговото време тече по-бавно от това на другите, не знае защо. Когато бе малък, по-големите деца го биеха, защото беше толкова добър. Докато на една тренировка Бени не се появи от нищото. Прекараха няколко месеца, гостувайки си един на друг. Вечер под завивките четяха с фенерчета старите комикси на сестрите на Бени и животът им придоби логика. Собствените им суперсили ги обединяваха.

– Миличък? – прекъсва го майка му от вратата на верандата и сочи часовника си.

Когато Кевин се приближава, тя протяга предпазливо ръка и изтупва снега от рамото му. Дланта ѝ се задържа там по-дълго и по-нежно, отколкото е свикнал. Майка му прехапва устни.

– Притеснен ли си?

Кевин поклаща глава. Тя кима гордо.

– Трябва да тръгваме, баща ти е взел билети за по-ранен полет до Мадрид. Ще те оставим пред залата.

– Може би ще имате време да гледате първата третина[24]?

Вижда в очите ѝ, че тя се разкъсва вътрешно. Просто никога не би го признала.

– Много бързаме, миличък, татко ти има важна среща с клиент.

– Ще играят голф – изръмжава Кевин.

Това е най-близката до открито възражение реплика, която би си позволил. Майка му не отговаря. Кевин знае, че е безсмислено да продължава, в този дом на почит не е хокеят, а това да се избягват разговорите за чувства. Повишиш ли глас, губиш. В отговор чуваш единствено „не мога да водя дискусия с теб, ако крещиш“, последвано от затварянето на врата някъде в къщата. Кевин тръгва към антрето.

Майка му се колебае. Отново протяга ръка към рамото му, но се спира и вместо това докосва нежно шията му. Тя е шеф в голяма компания и всичките ѝ подчинени я харесват тъкмо заради отзивчивостта и съчувствието, които проявява. Като че ли ѝ е по-лесно да го прави, когато отношенията между хората са професионални. Години наред си лягаше вечер и заспиваше, мечтаейки за всички неща, които ще прави, когато остарее и има повече време, а сега се буди отчаяна посред нощ, защото вече не помни какви са били тези неща.

Искаше да даде на Кевин всичко, което тя не получи като дете, като си мислеше, че ще ѝ остане време и за всичко останало. Говоренето и слушането. Годините минават твърде бързо; някъде между работното ѝ време и тренировките на Кевин тя стана възрастен човек, но така и не се научи как човек може да комуникира с детето си, когато се налага да вдига глава нагоре, за да го погледне в очите.

– Ще дойдем на финала! – обещава тя, както може само една майка, която живее в свят, където е напълно невъзможно да се състои финал без участието на сина ѝ.

Столовата още е празна, макар че залата вече се пълни с хора. Мира вари кафе и вади хлебчета за хотдог от фризера. Мая се взира през прозореца.

– За кого се оглеждаш? – дразни я Ана.

Мая я поглежда сурово, при което Ана свива ръце пред устата си и имитира пращящ глас от пилотска кабина:

– Дами и господа, ще ви помолим да не отваряте снаксовете си по време на полета, защото на борда има хора, алергични към фъстъчено масло.

Мая я ритва по пищяла. Ана отскача настрана и продължава със същия глас:

– В КРАЕН СЛУЧАЙ можем да ви разрешим да оближете бавно солта от фъстъ...

Мира вижда всичко, чува всичко и разбира почти всичко, но замълчава. Невъзможно ѝ е да остави дъщеря си да порасне, но проблемът е, че никой не я пита. Мира също е била на петнайсет и за съжаление, си спомня точно какви мисли се въртяха в главата ѝ тогава.

– Ще донеса млякото от колата – извинява се тя, когато вижда, че Ана се кани да каже нещо, което нито майката, нито дъщерята са готови да чуят в присъствието на другата.

Татко вече седи в колата, моли Кевин да седне отпред и започва да го разпитва за изпита по английски в понеделник. Цялото съществуване на татко е стремеж към съвършенство, целият му живот е шахматна дъска и той не е доволен, ако не е два хода пред всички останали. „Успехът никога не е случаен. Късметът може да ти донесе пари, но не и успех“, както казва често. Безпощадността му в бизнеса плаши хората, но Кевин никога не го е виждал да вдига ръка срещу някого или дори да крещи. Ако поиска, може да бъде даже чаровен, но без всъщност да разкрива каквото и да било за себе си. Не губи самообладание и никога не се превъзбужда – така е, когато през цялото време живееш в бъдещето. Днес е денят на мача, но в понеделник е изпитът по английски. Два хода напред.

„Задачата ми е да ти бъда баща, не приятел“, обясни веднъж преди много години, когато Кевин спомена, че майката на Бени гледа почти всичките им мачове. Не беше нужно да се ядосва, за да обясни на Кевин как стоят нещата: майката на Бени не спонсорира клуба с милиони крони всяка година, не се грижи лампите в залата да светят. Така че може би ѝ остава малко повече време да ходи на мачове.

Бени хваща пътя покрай езерото, за да може да пуши, без да го види някой и майката на Лют да не стартира нова петиция, както направи, когато бяха в подготвителното училище и Лют видя Бени да яде сладки, въпреки че не беше събота. Тя е с две ръце за справедливостта и равенството, стига човек да се придържа към нейното конкретно разбиране за значението на тези думи. Почти всички родители са така. Бени винаги си е мислил, че този град е ужасно място да бъдеш възрастен. Заравя фаса в снега, стои със затворени очи между дърветата и обмисля дали просто да не се обърне и да тръгне в другата посока. Далеч от всичко тук. Да открадне кола и да остави Бьорнстад в огледалото за обратно виждане. Чуди се дали това би го направило по-щастлив.

Паркингът пред залата е пълен с хора. Таткото на Кевин спира малко встрани.

– Днес нямаме време да останем и да си поговорим – казва той и кима към другите спонсори и родители на паркинга, които са също толкова впечатлени от парите на семейство Ердал, колкото са децата им от играта на Кевин.

Когато израснеш в семейство, което никога не обсъжда чувствата си, се научаваш да долавяш нюансите в такива думи. Не беше нужно татко да се извинява на Кевин, че няма да го закара чак до главния вход, но все пак го направи. Потупват се набързо по раменете и Кевин слиза.

– Ще се чуем после – казва татко.

Кевин винаги му се обажда след мач. Има бащи, които питат „спечелихте ли?“, но таткото на Кевин пита „с колко спечелихте?“. Кевин го чува как си води бележки. Една част от мазето вкъщи е отделена на грижливо подредени кутии, пълни с дебели тетрадки с подробна статистика от всеки мач, който Кевин е изиграл още откакто бе малко дете. Сигурно има хора, според които е неправилно да питаш сина си „колко гола вкара?“ вместо „вкара ли гол?“, но както баща му, така и самият Кевин биха отговорили по един и същи начин: „Колко голове вкарват техните синове?“.

Кевин не пита баща си дали ще имат време да гледат първата третина, просто затваря вратата и вдига сака на рамо, сякаш днес е събота като всяка друга. Но след като колата прави обратен завой, той се обръща и се заглежда след нея, докато тя не се скрива от погледа му. Около него има повече родители, отколкото играчи. За тях това не е събота като всяка друга.

По някаква причина майката на Кевин се обръща и поглежда през задния прозорец. Обикновено никога не прави така; и тя като мъжа си смята, че е от голямо значение да не проявява сантименталност и да научи Кевин да бъде самостоятелен. Виждали са как разглезени деца от съседските къщи във Възвишението порастват и се превръщат в триумф на посредствеността – безпомощни мрънкала, които като камъни за кърлинг цял живот са се плъзгали по вече разчистен път. Родителите на Кевин не възнамеряват да го оставят да се превърне в такъв човек. Дори когато боли, дори когато като малък Кевин извървя пеша в мрака целия път от Хед, защото татко му искаше да го научи на последиците от това да закъсняваш, дори когато майка му трябваше да се престори на заспала, когато момчето се прибра. Дори когато плака тихо във възглавницата си. Най-удобното за родителите не е най-доброто за децата, тя е убедена в това. Кевин порасна силен, защото му позволиха да го направи.

Но майка му винаги ще си спомня това, което видя през прозореца на колата тази събота. Ще си спомня как изглежда синът ѝ на паркинга. В най-важния ден от живота си той е най-самотното момче на света.

Амат се опитва да изглежда така, все едно съвсем случайно се е запътил към столовата. Справя се горе-долу толкова добре, колкото когато човек се опитва да изглежда сякаш съвсем случайно е изял сладоледа на най-добрия си приятел. Мира се е запътила в обратната посока, но щом го вижда, се усмихва весело и казва твърде високо:

– Здравей, Амат! Мая ли търсиш?

В този миг Амат изобщо не се чувства като Джеймс Бонд, в нито едно отношение. Мира посочва към кафето и продължава надолу по стълбите, но се обръща и виква:

– Успех днес!

После напряга мускули и изръмжава драматично, както е чувала да звучат петнайсетгодишните, когато си пожелават късмет:

– Убий ги!

Амат се усмихва засрамено. В столовата Ана и Мая са повишили гласове и водят разпалена дискусия, а Мира бърза да се отдалечи, преди някоя от тях да каже нещо по въпроса с момчетата, което после да трябва да изтрива от майчиния си мозък със сапун, вода и значителни количества Ризлинг.

Бени застава до Кевин, без приятелят му да го чуе. Слага ръка на рамото му и не казва и дума за лъщящите очи на Кевин. В замяна Кевин не споменава нищо за годишнини и гробища. Никога не е имало нужда. Просто се поглеждат в очите и казват това, което винаги изричат преди мач:

– Кое е второто най-приятно нещо на света, Кев?

Кевин не отговаря веднага и Бени го сръчква с лакът в корема.

– Ей, суперзвездата, кое е ВТОРОТО най-приятно нещо?

– Сексът... – усмихва се Кевин.

– Но ПЪРВО трябва да излезем на леда, за да правим НАЙ-ПРИЯТНОТО нещо! – виква Бени и замахва толкова изразително със сака си, че Кевин трябва да залегне.

Докато вървят към съблекалнята, Кевин вдига поглед и пита:

– Отиде ли до тоалетна, Бенямин?

Когато бяха малки, по време на един от първите им мачове заедно, Бени се напика на скамейката. Не защото не стигна навреме до тоалетната, а защото едно от децата в противниковия отбор цял мач опитваше да спъне Кевин, затова Бени отказваше да стане от скамейката и да рискува да пропусне смяна[25], оставяйки Кевин беззащитен.

Бени се засмива високо. Кевин също. После двамата взимат стиковете си и отиват да правят най-приятното нещо на света.

– Ама чу ли новите песни, а? Направо са INSANE[26]! Надрусваш се само като ги слушаш! – обяснява Ана разпалено.

– Какво точно не разбираш? Не обичам техно! – вика Мая.

– Не е ТЕХНО, а ХАУС! – отсича Ана оскърбено.

– Whatever[27]. Обичам музика, в която някой свири поне на ЕДИН инструмент и текстът се състои от малко повече от ПЕТ думи.

– Божеее, кога ще прослушаш музика, която не е като саундтрак на самоубийство? – пита Ана, спуска коса пред лицето си и имитира музикалния вкус на Мая, като засвирва безкрайно бавно на въздушна китара и запява, стенейки: „I’m so sad, wanna die, because my music suuucks…[28]“.

Мая се засмива високо и контрира, като размахва едната си ръка във въздуха, а с другата натиска копчетата на невидим лаптоп:

– Окей, но това е музиката, която ти слушаш: „Унц-унц-унц... ДРОГА! ЙЕЕ! Унц-унц-унц-унц!“.

Амат се прокашля близо до тях. В този момент двете вече подскачат толкова щуро из столовата, че Ана обръща цяла купчина кутии с желирани мечета. Мая се спира и започва да се смее с глас.

– Окей ли сте...? – пита Амат.

– Просто много, много се интересуваме от музика – ухилва се Мая.

– Окей... аз... знаеш, просто минавах, аз... може би ще играя днес – казва Амат.

Мая кима.

– Чух за това. Честито.

– Сигурно през повечето време ще седя на пейката. Но съм част от... отбора... аз... но ако няма да правиш нищо след това... Имам предвид вечерта. Тази вечер. Или ако ще правиш нещо, може... исках просто да питам дали... или ако искаш... с мен...

Ана се подхлъзва на две торбички желирани мечета и едвам не обръща хладилника с безалкохолните напитки. Мая се смее толкова силно, че започва да ѝ се повръща.

– Извинявай, Амат, съжалявам, какво каза?

Амат се кани да отговори, но не успява. Кевин е застанал до него и въобще не си прави труда да изглежда сякаш минава случайно. Дошъл е заради Мая. Когато го вижда, тя спира да се смее.

– Здрасти – казва той.

– Здрасти – казва тя.

– Казваш се Мая, нали?

Тя кима предпазливо. Оглежда го от глава до пети.

– Да. Ти как се казваш?

Минават няколко секунди, преди Кевин да разбере, че Мая се шегува с него. Всички в Бьорнстад знаят как се казва.

Засмива се.

– Ефраим фон Байсмагнет[29], на вашите услуги.

Кевин, който по принцип никога не се шегува, сега се покланя театрално. Мая се засмива. Амат стои отстрани и мрази това, че смехът ѝ е най-хубавият звук, който някога е чувал, и че не е насочен към него. Кевин гледа Мая очаровано.

– Довечера с отбора ще се събираме у нас. За да отпразнуваме победата. Родителите ми ги няма.

Мая вдига вежда скептично.

– Изглеждаш много сигурен, че ще спечелите.

Кевин като че ли не разбира коментара.

– Ние винаги печелим.

– Аха, така ли, Ефраим аф[30] Байсмагнет? – шегува се Мая.

– ФОН Байсмагнет, ако позволите – усмихва се Кевин.

Мая се смее. Ана се изправя от пода и приглажда засрамено косата си.

– Там ли ще е... Бени? На партито?

Мая я ритва по пищяла. Кевин кима доволно.

– Ще видиш. Вземи и приятелката си. Ще бъде готино.

После се обръща към Амат, сякаш сега го забелязва, и възкликва:

– И ти ще дойдеш, нали? Вече си част от отбора!

Амат опитва да си придаде самоуверен вид. Кевин е две години по-голям и когато застанат един до друг, това си личи съкрушително ясно.

– Може ли и аз да взема приятел? – пита той тихо.

– Сори, Ахмед! Само за съотборници е, нали се сещаш? – отговаря Кевин и го тупва по гърба.

– Казвам се Амат – казва Амат, но Кевин вече си е тръгнал.

Мая и Ана изчезват със смях в столовата. Амат остава сам в коридора.

Ако довечера получи един-единствен шанс да реши мача, ще даде всичко от себе си, за да го направи.

16

Човек може да се гордее с един отбор по различни причини. Може да се гордее с мястото или с общността, или с някой конкретен човек. Отдаваме се на спорта, защото ни напомня, че сме малки, но също така и защото ни прави по-големи.

Мира оставя момичетата в столовата и се засмива неохотно. Ако чуеше нещата, които самата тя говореше на приятелките си, когато беше на петнайсет, Петер би изпитал рязка нужда от дефибрилатор. Двамата бяха така изненадани един от друг в началото. Тя го наричаше „единственият спретнат хокеист“, а той си запушваше ушите, когато Мира се шегуваше с другите бармани. Беше свикнала да е единственото момиче на работното място, а в това отношение адвокатските бюра не бяха по-различни от кръчмите, но тя никога не бе имала проблем с тестостерона. Петер бе този, който трябваше да диша в хартиена торбичка, след като по време на една от малкото вечери, когато съпругите още бяха канени, един лишен от предни зъби играч от мъжкия отбор информира Мира, че е отъркал пениса си „във всяка една проклета чаша тук“, надявайки се, че жената на спортния директор ще се погнуси. Тя отвърна, като подробно му разясни женския еквивалент на описаното от него действие, а беззъбият не посмя да я погледне повече през остатъка от вечерта. Петер се засрами. И все още се срамува. Последният смутен неандерталец. След всички тези години те все още могат да се изненадват един от друг. Това не е толкова лошо.

Запътила се е към паркинга, но спира при пързалката и се взира в нея. Колкото и да се опитва, тук никога няма да бъде нещо повече от половинката на Петер. Приема, че всички възрастни от време на време се замислят за живота, който са могли да живеят някъде другаде. Това колко често ти минават такива мисли може би определя колко щастлив можеш да бъдеш. Майка ѝ все казваше, че дъщеря ѝ е настроена неизлечимо романтично и в същото време неизлечимо състезателно. Мира предполага, че това е вярно, като се има предвид, че с Петер три пъти са играли заедно боулинг и въпреки това още са женени. След третия път потърсиха в интернет „дежурен брачен консултант“ в един и половина през нощта. Боже, колко му се дразни понякога и колко го обича... Не изпитва онази любов, която покълва и расте, а тази, която те измъчва. Все едно непрестанно се намира в критично състояние. Иска просто денонощието да имаше четиресет и осем часа. Дори не е алчна, би се задоволила и с трийсет и шест. Просто иска да изпие едно питие и да изгледа докрай някой сериал, прекалено ли е да помоли за нещо такова? Просто иска да има време да ушие достатъчно голямо одеяло.

Твърде често си мисли за другия живот. Онзи, който някой друг живее. Ужасно се радваше за Петер, когато му предложиха договор в НХЛ, но и ужасно се зарадва за себе си, когато кариерата му приключи. Когато тя най-накрая почувства, че си е намерила място. Ще му го признае ли някога? Че за нея краткото време, когато той не беше нито играч, нито спортен директор, а продаваше застраховки и просто се опитваше да бъде доволен от живота, бе най-хубавият период от брака им? Как да кажеш такова нещо на някого, когото обичаш?

Когато Исак умря, сякаш го последваха всички и всичко. Дробовете им колабираха и те имаха нужда от изфабрикувана любов, която да им направи изкуствено дишане. Затова Мира взе най-тежкото решение, което някога бе вземала: осъзна, че се налага да върне Петер към хокея.

Границата между живот и оцеляване е тънка, но когато си едновременно романтик и състезател, това има един положителен страничен ефект: никога не се предаваш. Мира взима млякото от колата, остава на място и се засмива сама на себе си. Осъзнава, че се е научила да го прави все по-често. После взима зелен шал с надпис „Бьорнстад Хокей“ и го връзва около врата си. На връщане в залата поздравява и прегръща хора, облечени в същия цвят. За кратък миг всичко останало губи значение. Не е нужно да разбираш всичко, което се случва на леда, за да го обичаш, нито пък е нужно да обичаш този град, за да се гордееш с него.

Петер обикаля около залата като призрак, който не може да влезе вътре. Целият му ден беше поредица от онези секунди, в които влизаш в стая и веднага забравяш какво си искал да вземеш оттам. В коридора пред офиса си се блъска разсеяно във Фрак, което си е постижение, тъй като Фрак се забелязва отдалече. Висок е около два метра, а и е станал доста по-широк, отколкото беше, когато играха заедно на финала във Висшата лига. Винаги е бил от хората, които компенсират слабото си самочувствие, като привличат колкото се може повече внимание върху себе си. Говори високо като дете със слушалки, а като тийнейджър винаги ходеше на купони, облечен с костюм, докато всички останали носеха дънки, защото бе чел в някакво списание, че това се харесва на момичетата. Когато пък бяха последен клас в гимназията, един от спонсорите на клуба умря и всички от отбора трябваше да се явят на погребението с костюми. Щом разбра за това, той реши да отиде с фрак. Така получи прякора си.

Сега е собственик на няколко големи магазина за хранителни стоки, един тук, един в Хед и два на други места, чиито имена Петер не е проявил достатъчно внимание да запомни, когато Фрак му е разказвал за тях. Все пак той говори толкова много, че са го изхвърлили от всички ловни клубове в цялата околия, защото не може да си мълчи дори в гората. Когато играеха заедно, Фрак жестикулираше с дългите си ръце всеки път, когато съдията отсъдеше срещу него, а настроението му прескачаше толкова бързо между смях, плач, отчаяние и бяс, че Сюне казваше, че все едно се опитва да тренира „мим, който никога не си затваря устата“. Фрак бе посредствен играч, но обичаше да се състезава. Когато приключи с хокея, тази нагласа го превърна в много повече от посредствен търговец. Сега си сменя колата всяка година, а на ръката си носи „Ролекс“ с размерите на апарат за кръвно налягане. Трофеи от друг вид спорт.

– Ама че работа, а? – засмива се грамадният магазинер и поглежда надолу към Петер.

Стоят пред старата отборна снимка. На нея са застанали един до друг.

– И сега ти си спортен директор, а аз – основен спонсор – казва Фрак по такъв начин, че Петер пропуска да отбележи, че той всъщност е просто спонсор, без частта основен.

– Да. Ама че... работа – признава Петер.

– Грижим се един за друг, нали? Мечките от Бьорнстад! – изревава Фрак и продължава, преди Петер да успее да отговори: – Вчера срещнах Кевин Ердал. Питах го дали е притеснен. Знаеш ли какво ми отговори? „Не.“ Питах го каква му е тактиката за мача и знаеш ли какво ми отговори? „Да спечелим.“ После ме погледна право в очите и каза: „Нали затова спонсорираш клуба? За да получиш възвръщане на инвестициите си“. Седемнайсетгодишен! Ние говорихме ли така, като бяхме на седемнайсет?

Петер не отговаря. Не знае спомня ли си изобщо да е бил толкова млад. Отива до машината за кафе, която пак е развалена. Дрънчи и дращи крайно неохотно, след което изплюва нещо с цвят на използван снус и консистенция на лепило. Въпреки това Петер го изпива. Фрак се почесва под една от брадичките си и снишава глас.

– Видяхме се с общинските политици, аз и някои други спонсори, както и няколко души от ръководството и... ами... нали знаеш, така, неофициално.

Петер търси сметана и опитва да създаде впечатление, че не му се слуша, но Фрак не обръща внимание.

– След като юношите спечелят финала, в Бьорнстад ще се основе хокейно училище. Иначе би изглеждало зле, от гледна точка на пиара, нали знаеш. А после ще има малка дискусия във връзка с реновирането на залата...

– Също неофициална, предполагам – изръмжава Петер, защото знае, че на политически език „неофициално“ в тази община означава да чешеш нечий гръб с една ръка и да прибираш пачки в джоба с другата.

Фрак го потупва по гърба и кимва към офиса.

– Кой знае, Петер, може би дори ще имаме средства да ти вземем еспресо машина!

– Ще съм ви благодарен – измърморва Петер.

– Предполагам, че нямаш нещо за пиене там вътре? – пита Фрак.

– Притеснил си се преди мача ли? – усмихва се Петер.

– А имало ли е отстъпка на кафява боя, когато Да Винчи е рисувал Мона Лиза?

Петер се засмива и кима към съседния офис.

– Президентът сигурно има някоя бутилка.

Фрак грейва. Петер виква след него:

– Фрак, днес няма да си събличаш фланелката, нали? Не като на четвъртфинала? Родителите не се зарадваха много!

– Обещавам! – лъже Фрак и без да се обръща, добавя бързо, сякаш планът му е бил такъв от самото начало: – Ще пийнем по чашка преди мача, нали? Ти можеш да пиеш и вода. Или поскмуст[31], или каквото там предпочиташ. Но съм поканил и някои от другите спонсори, та си мислех, че можеш да хапнем? Малко... неофициално?

Връща се както с бутилка, така и с шефа, който вече има тъмни петна под мишниците, а челото му лъщи като току-що почистена ледена пързалка. Едва тогава Петер осъзнава, че е попаднал на засада.

Фатима никога не е виждала залата толкова препълнена. Обикновено гледа мачовете на Амат с момчешкия отбор, но тогава идват само родителите на играчите, както и малките им братя и сестри, които са били принудени да присъстват. Днес на паркинга е пълно с възрастни хора, които се молят да купят билети на четворно по-скъпи цени. Амат отдавна е взел два билета. Фатима се зачуди защо синът ѝ не искаше да отиде със Закариас както обикновено, но Амат каза, че иска да ѝ покаже в какъв отбор ще играе един ден. Това бе преди около седмица, но тогава изглеждаше крайно невероятно въпросният ден да настъпи толкова скоро. Фатима стиска здраво билетите в ръка и се опитва да не стои на пътя на никого, но очевидно не успява да бъде невидима, защото изведнъж някой я хваща и казва:

– Ей! Можеш ли да помогнеш малко, а?

Фатима се обръща. Маган Лют отправя напрегнат жест първо към нея, а после към една счупена бутилка на пода.

– Ще донесеш ли някаква метла? Нали се сещаш – някой може да стъпи върху стъклата! Някое дете!

Фатима разпознава жената, изпуснала бутилката, като майка на един от играчите в отбора, не понечва сама да събере парчетата, а се отправя към мястото си на трибуните.

– Не ме ли ЧУВАШ? – избухва Маган Лют и хваща Фатима за ръката.

Фатима кима и прибира билетите в джоба си. Навежда се към стъклата. Спира я ръка на рамото ѝ.

– Фатима? – казва Мира приятелски, след което видимо не толкова приятелски се обръща към Маган Лют: – Какъв ти е проблемът?

– Моят проблем? Тя работи тук! – изсумтява Маган.

– Не и днес – казва Мира.

– Как така не днес! А какво прави тук?

Фатима изправя гръб и прави толкова малка крачка напред, че не я забелязва никой друг, освен тя самата. После поглежда Маган в очите и отговаря:

– Не съм „тя“. Стоя пред очите ти. И съм дошла по същата причина като теб. Да гледам как синът ми играе.

Мира никога не е виждала по-горд човек. Нито е виждала Маган така безмълвна. След като мама Лют се понася нататък с тълпата, Мира се навежда и събира стъклата от пода. Фатима пита тихо:

– Извинявай, Мира, но... не съм свикнала... чудя се... може ли да седя до теб днес?

Мира прехапва устни. Стиска ръката ѝ.

– Фатима, мила, аз трябва да те помоля да седна до теб.

Сюне седи в най-горната част на трибуната. Спонсорите, които минават по стълбите, се преструват, че не го забелязват, така че той разбира какво точно отиват да обсъждат в кабинета. Странно, но вече не изпитва гняв. Нито тъга. Просто е изморен. От политиката, парите и от всичко в този клуб, което не е свързано със спорта. Просто е изморен. Така че може би са прави, всичките. Вече не се вписва.

Гледа към леда и диша дълбоко през носа. Няколко играчи от противниковия отбор, които рано-рано са си облекли екипите, както правят хората, когато са изплашени, сега се пързалят, за да загреят. Нервите винаги са си били нерви. Сюне намира успокоение в това, че хокеят все още е просто спорт, независимо в какво се опитват да го превърнат мъжете в офиса. Една шайба, две врати, горящи сърца. Някои казват, че хокеят е религия, но грешат. Хокеят е вяра. Религията е нещо между теб и други хора, пълна е с тълкувания, теории и мнения. Но вярата... тя е само между теб и Бог. Тя е това, което усещаш в гърдите си, когато съдията застане между двамата нападатели в централния кръг, когато чуеш как стиковете се удрят един в друг и видиш черният кръг да се плъзга между тях. Това е само между теб и хокея. Защото черешите винаги миришат на череши, а парите не миришат на нищо.

Давид стои в тунела за играчите и вижда спонсорите да се качват по стълбите към офиса. Знае какво казват за него, как говорят за победите му, но знае също така колко бързо ще променят мнението си, ако мъжкият отбор не постигне същите успехи. Боже, някой в този град разбира ли изобщо колко невероятен е юношеският отбор? В хокея вече няма приказки за Пепеляшка, големите клубове източват малките още преди играчите да са станали тийнейджъри. Дори в Бьорнстад, където всички момчета по чудо останаха в отбора, има един-единствен играч на наистина елитно ниво, останалите ще бъдат надиграни сто пъти от сто мача, ако се изправят сами срещу най-добрите в страната. Но въпреки това са тук. Това е отбор, пълен със земни пчели.

Хората постоянно питат каква е „тактическата тайна“ на Давид. Не може да им обясни, защото няма да разберат.

Тактическата тайна е любов. Стана треньор на Кевин, когато той още бе уплашено седемгодишно хлапе, което щеше да бъде смачкано от по-големите деца на откритата пързалка, ако Бени не го защитаваше. Бени, който още тогава бе най-смелият дявол, който Давид някога бе виждал, и Кевин, който бе най-добрият. Давид ги научи да карат кънки, както напред, така и назад. Научи ги, че подаването и овладяването на шайбата е не по-малко важно от стрелбата, оставяше Бени да играе без стик по време на тренировка, а в същото време принуждаваше Кевин седмици наред да играе със стик с погрешен наклон. Но ги научи още, че на този свят могат да разчитат единствено на момчето, което е до тях на леда, и че единствените, които ще ги изчакат да се върнат, преди да се качат в автобуса, са съотборниците им.

Давид бе този, който научи момчетата как да облепят стиковете си и да острят кънките си и пак той ги научи да връзват вратовръзка и да се бръснат. Е... поне брадите. Останалото научиха сами. Давид се разсмива неконтролируемо всеки път, като се сети как Бобо, тогава още неориентиран, хиперактивен тринайсетгодишен шишко, се обърна към Бени в съблекалнята и го попита дали, като си бръсне топките, трябва да си мине и задника. „За мацките важно ли е навсякъде да е еднакво?“ Когато самият Давид беше юноша, част от ритуала за приемане в отбора бе по-големите играчи да хванат новобранците и насила да им обръснат пубиса, тъй като тогава това се считаше за унизително. Не знае какъв би бил еквивалентът в днешно време, но подозира, че сегашните тийнейджъри по-скоро биха се изплашили, ако ги вържат за някой стол и ги оставят така, докато космите им отново пораснат.

Хокеят се променя постоянно, защото се променят хората, които го играят. Когато Давид беше младеж, треньорът искаше гробна тишина в съблекалнята, но сега отборът винаги изпълва помещението със смях. Той знае, че хуморът може да обединява хората, така че, когато момчетата бяха малки и се притесняваха, Давид винаги им разправяше вицове точно преди мач. Като лапета любимият им беше: „Знаеш ли как да потопиш подводница от Хед? Като доплуваш до нея и почукаш на вратата. А знаеш ли как да я потопиш повторно? Като почукаш още веднъж, защото хедчани ще ти отворят и ще кажат: „Ненене, няма пак да се вържем!“. Щом пораснаха малко, любим им стана: „Знаеш ли как да разбереш, че си на сватба в Хед? Всички в църквата седят от една и съща страна“. После станаха достатъчно големи сами да си измислят шеги, а Давид все по-често излизаше от съблекалнята. Понякога отсъствието на треньора също може да сплоти групата.

Сега гледа часовника си и брои минутите до началото на мача. Спонсорите по трибуните никога няма да разберат тактиката му, никога няма да разберат на какво са готови момчетата от отбора едни за други. Докато останалите плямпаха, че трябва да „пусне отбора в офанзива“, Давид търпеливо раздаваше на играчите си ясни роли и ги учеше на правилно позициониране, траектории на шайбата, дефанзивен контрол на играта, правилна преценка и елиминиране на рисковете. Научи ги, че могат да неутрализират техниката и бързината на противниците, да ги свалят до своето ниво, да ги объркат и раздразнят, а след това да спечелят, защото разполагат с нещо, което никой друг няма: Кевин. Получи ли шанс, той вкарва два гола, а стига Бени да е до него, винаги ще му се открие поне една възможност.

„Майната им на трибуните, майната им на хорските приказки“, повтаря си Давид. Тактиката му изисква подчинение, смирение и доверие, десет години тренировки и шлайфане. Ако Бьорнстад изостава във всяка статистическа колонка, освен тази, която брои головете, то в съблекалнята Давид ще каже на всяко едно от момчетата, че си е свършило работата. Те разчитат на него. Обичат го. Когато бяха седемгодишни, Давид им каза, че ще ги отведе чак до върха. Всички други му се смяха, но той спази обещанието си.

Щом се обръща и тръгва към съблекалнята, вижда Сюне да седи сам на най-горния ред. Погледите им се срещат за кратко. Кимват си. Защото колкото и да са се карали, Давид знае, че упоритият проклетник е единственият в този клуб, който все още разбира каква е тайната. Любов.

17

Има хора, които казват, че всичко в хокея е черно и бяло. Те не са наред. Фатима и Мира вече са седнали на местата си, когато Мира внезапно се извинява и става, отива на стълбите и спира мъж на средна възраст. Фатима знае, че той заема някаква ръководна длъжност във фабриката. Мира подръпва раздразнено червения му шал.

– Моля ти се, Кристер, помисли малко, а? Свали това!

Мъжът, който очевидно не е свикнал да го мъмрят, особено пък жени, я зяпва.

– Ти сериозно ли?

– ТИ сериозно ли? – избухва Мира и хората наоколо се обръщат да видят какво става.

Мъжът се оглежда с разцъфнала несигурност по бузите. Всички го гледат. Някой зад него измърморва „ама, Кристер, тя има право!“, а бързо след това се обаждат още гласове. Кристер сваля бавно шала и го напъхва в джоба си. Съпругата му се обръща извинително към Мира и прошепва:

– Опитах да му кажа. Но знаеш ги мъжете. Понякога не проумяват хокея.

Мира се засмива и сяда обратно до Фатима.

– Червен шал. Той луд ли е? Извинявай, за какво говорихме?

В Бьорнстад нищо не е черно и бяло. Червено и зелено е. Червеното е цветът на Хед.

Амат прокарва пръсти по шевовете на фланелката. Тъмнозелено със сребърни цифри и кафява мечка на гърдите. Цветовете на Бьорнстад: гората, ледът, земята. Номерът му е осемдесет и едно. В момчешкия отбор беше деветка, но тук това е номерът на Кевин. В съблекалнята цари хаос. Разбира се, Бени, номер шестнайсет, лежи на пода в един ъгъл и, както обикновено, спи, но всички останали са се свили по пейките, притиснати от родители, които с наближаването на мача раздават техническите си указания все по-шумно и разпалено. Тази тенденция съществува във всички спортове, родителите винаги си мислят, че компетентността им автоматично се покачва в такт със задобряването на детето им. Макар всъщност да е точно обратното.

Шумът е нетърпим, а най-силно от всички дрънка Маган Лют. Това е привилегия на родителите, чиито синове играят в нападение. Майката на Бени никога не е стъпвала в съблекалнята, а майката на Кевин почти не се вясва в залата, така че от години тук вилнее Маган. След всеки мач, докато малкият Вилиам не навърши тринайсет, тя идваше в съблекалнята и връзваше кънките му. С мъжа ѝ жертваха възможността за втора кола и почивки в чужбина, за да могат да си позволят да купят вилата до тази на семейство Ердал, така че синовете им да станат най-добри приятели. Фрустрацията ѝ от това, че въпреки всичко Вилиам не успя да се намести между Кевин и Бени, е започнала да преминава в чиста агресия.

Щом Давид влиза вътре, съблекалнята избухва в обвинения, въпроси и изисквания от възрастните хора вътре. Той минава право между тях, сякаш не съществуват, а Бенгт, който върви след него, започва да ги пъди към изхода. Маган Лют така се засяга, че блъска ръката му.

– Все пак сме тук, за да подкрепим отбора!

– Затова служат трибуните – отговаря Давид, без да я погледне.

Маган губи самообладание.

– Ами ти, Давид? ТИ! Що за треньорско решение е да правиш промени в отбора точно преди ТОЗИ МАЧ?

Давид вдига неразбиращо вежди. На Вилиам Лют като че ли му се иска да умре.

– Какво прави ТОЙ тук? – настоява да знае Маган, сочейки право към Амат.

Амат, изглежда, споделя желанието на Лют. Давид нарочно отговаря тихо, за да принуди всички родители да замълчат:

– На никого не дължа обяснение за селекцията.

Вената на челото на Маган пулсира като църковна камбана.

– Дължиш на МЕН, това да ти е ясно! Тези деца играят за теб от десет години, а преди най-важния им мач някога ти взимаш ИГРАЧ ОТ МОМЧЕШКИЯ ОТБОР?

Тя махва широко с ръка към останалите родители в помещението и успява да ги накара да закимат и замърморят одобрително, след което вперва поглед в Давид и пита настоятелно:

– Имаш ли представа колко важен е този мач за нас? За всички ни? Знаеш ли какво сме жертвали за хокея?

Амат се размърдва така, сякаш му се ще да изтича в коридора, да напусне залата и никога да не се върне. Реакцията на Давид не подобрява нещата особено. Лицето на треньора почервенява толкова бързо, че дори Маган внезапно отстъпва към стената.

– Ти ли ще ми говориш за жертви? – изсъсква Давид и тръгва право към нея, без да ѝ даде възможност да отговори.

– Погледни го! – нарежда той и посочва Амат, а преди Маган да успее да реагира, той я хваща за ръката и я повлича през съблекалнята, докато двамата не застават право пред момчето.

– Погледни го! Да не искаш да ми кажеш, че синът ти е заслужил да бъде тук повече от него? Да не искаш да ми кажеш, че вие сте извървели същия път, докато стигнете дотук? Да не искаш да ми кажеш, че семейството ти се е борило по-усилено от него? ПОГЛЕДНИ ГО!!!

Ръката на Маган Лют трепери, когато Давид я пуска. Той потупва набързо Амат по рамото, поглежда го в очите, а палецът му докосва врата на момчето. Нито дума. Само това.

После треньорът прекосява стаята, слага ръка на бузата на Вилиам Лют и прошепва:

– Играем за себе си, Вилиам. Не за някого другиго. Ти и аз, играем за себе си. Защото сами сме се добрали дотук. Никой не ни е носил на рамене.

Вилиам кима и избърсва очите си.

Бобо тропа непрестанно с крака по пода. Невъзможно му е да стои спокойно. След като Бенгт изхвърля навън всички родители, включително Маган, тишината става толкова интензивна, че чак го задушава. Тогава Бобо вече не издържа, не може да мълчи, никога не е могъл. Не е като Кевин или Бени, на него винаги му се е налагало да се бори, за да бъде център на внимание, да бъде в средата на съблекалнята. Откакто се помни, винаги се е ужасявал от това да стои в ъгъла, да бъде забравен, неоценен. Вижда как са клюмнали главите на най-добрите му приятели и с радост би се изправил, за да произнесе вдъхновяваща, пламенна реч, като онези по филмите, но не знае подходящите думи, няма подходящия глас. Просто иска да убие тишината. Затова става, прокашля се и пита:

– Ей, пичове, знаете ли какво казала едната лесбийка вампир на другата?

Юношите вдигат учудено глави. Бобо се ухилва:

– „Ще се видим след месец!“

Някои от момчетата се разсмиват. Това е поощрението, от което Бобо се нуждае, за да продължи:

– Коя е най-честата причина за смърт при лесбийките?

Още няколко момчета започват да се кискат.

– Космените топки! – виква Бобо и веднага се хвърля към големия финал: – А знаете ли защо лесбийките се простудяват толкова често? ЛИПСА НА ВИТАМИН D[32]!

Всички в съблекалнята прихват. Бобо не го интересува дали се смеят с него, или на него. Стига да се смеят. В пристъп на високомерие, той се обръща към Давид, който е изслушал шегите, без да трепне.

– Знаеш ли някой добър виц, тренер? А? – възкликва Бобо.

В съблекалнята отново настава мълчание. Давид не помръдва. Лицето на Бобо първо почервенява, а после пребледнява. Бенгт е този, който едновременно го спасява и унищожава. Помощник-треньорът прочиства гърло, става от пейката и казва:

– Абе, знаете ли защо Бобо винаги плаче и го болят ушите, докато прави секс?

Бобо се размърдва нервно. И този път няколко момчета се подхилкват очаквателно. Бенгт се усмихва притеснително широко.

– Заради лютивия спрей и алармата против нападение!

Ураганният смях на юношите разтърсва съблекалнята. Накрая дори Давид се усмихва. Впоследствие многократно ще размишлява над това: дали шегата винаги е просто шега, дали тъкмо тази не беше твърде груба, дали в съблекалнята и извън нея важат различни правила, дали е приемливо да прекрачиш границата, за да разчупиш напрежението, да взривиш притесненията преди мач, или дали не трябваше да спре Бенгт, да се намеси и да каже нещо на момчетата. Но не прави нищо. Оставя ги да се смеят. Ще мисли за това, когато се прибере и погледне приятелката си в очите. И всъщност никога няма да го забрави.

През това време Амат седи в ъгъла и чува собствения си смях. Защото е освобождаващ. Защото го кара да се чувства като част от групата. Защото има нещо чудесно в това да звучиш като другите около себе си. Ще се срамува от този момент цял живот.

Бени се събужда чак когато Кевин го разтърсва. В състояние е да спи дори когато Маган Лют говори за тактика или Бенгт разказва шеги, а възможността да упражнява този си безценен талант е привилегия. Винаги е имало родители, които поставят под въпрос поведението на Бени – както на леда, така и извън него, но Давид винаги отвръща по един и същи начин: „Ако другите играчи ми дават дори частица от това, което Бени дава на леда всяка вечер, то няма да ми пука, ако ще да спят на скамейката по време на мач“.

Бобо потъва обратно върху пейката, толкова смачкан, колкото може да бъде само един тийнейджър, който е бил унизен от възрастен мъж пред най-добрите си приятели. Тогава другият възрастен мъж в стаята сяда до него, слага ръка на рамото му и докосва с палец врата му. Давид се усмихва.

– Ти си най-всеотдайният играч в този отбор, знаеш ли?

Бобо стиска устни, а Давид се навежда плътно до него.

– Днес ще играеш в третата защитна двойка и знам, че това ще те разочарова.

Бобо се бори да не заплаче. През цялото си детство бе най-добрият защитник в отбора, защото разчиташе на големината и силата си, но през последните години слабото му пързаляне го разобличи. Първо го преместиха във втората защитна двойка. А сега в третата. Давид държи грижовно ръката си на врата му и го гледа в очите, докато казва:

– Но се нуждая от теб. Отборът ти се нуждае от теб. Ти си важен. Затова искам довечера да дадеш всичко от себе си, при всяка смяна. Искам всяка капка кръв. Ако направиш това, ако ми се довериш, обещавам никога да не те разочаровам.

Когато Давид се изправя, краката на Бобо отново тропат по пода. Ако в същия миг треньорът го бе помолил да отиде и да убие някого, би го направил без колебание. След десет години заедно, в стаята няма нито едно момче, което да не се чувства по същия начин. Давид застава в средата на съблекалнята и ги поглежда един по един в очите.

– Няма да държа речи. Знаете срещу кого излизате. Знаете, че сме по-добри. Затова очаквам само едно нещо. И ще толерирам само едно нещо. Не се връщайте в съблекалнята, преди да сте ми го дали.

Погледът му улавя този на Кевин и го приклещва като с менгеме.

– Победа.

– Победа! – отговаря Кевин с потъмнели очи.

– ПОБЕДА! – повтаря Давид, свил юмруци във въздуха.

– ПОБЕДА!!! – реве цялата съблекалня в един глас.

Скачат от пейките като маршируваща, блъскаща се, пръхтяща рота, готови капитанът им да ги поведе към игрището. Давид минава покрай тях и тупва всеки един от играчите по каските. Стига до вратата, спира се с ръка на дръжката и прошепва, така че само момчето с номер девет да го чуе:

– Гордея се с теб, Кевин. Обичам те. Каквото и да стане днес, независимо дали ще изиграеш най-добрия или най-слабия си мач, няма друг играч на света, когото бих избрал вместо теб.

Вратата се отваря. Кевин не излиза на леда. Той нахлува.

18

Самотата е невидима болест. Откакто Холгер си отиде, Рамона стана като животните от документалните филми, които нощем гледа по природонаучните канали, когато приспивателните не подействат. Животни, държани в плен толкова дълго, че дори да свалиш всички огради, те пак няма да избягат. Всички живи същества, прекарали достатъчно дълго време зад четири стени, накрая започват да се страхуват повече от непознатото, отколкото от пленничеството си. В началото Рамона си стоеше вкъщи, защото тук все още чуваше ясно смеха му, гласа му, ругатните му, когато удареше палеца на крака си в прага зад бара. Бяха прекарали цял живот в тази сграда, а Холгер така и не свикна да внимава с проклетия праг. Но да се изолираш, е по-лесно, отколкото хората си мислят; дните летят, когато живееш вътре в себе си, а не навън. Годините се нижеха от другата страна на улицата, докато тя отчаяно опитваше да запази всичко в „Кожуха“ и в апартамента на горния етаж такова, каквото си беше преди Холгер да умре. Страхуваше се, че ако излезе навън, ще го забрави. Ще се разходи до хранителния магазин, ще се прибере у дома и ще открие, че смехът му е изчезнал. Една сутрин внезапно се оказа, че са минали единайсет години и всички освен момчетата ѝ смятат, че си е загубила ума. Тя стана пътешественица във времето, уловена в собствената си машина.

Понякога казват, че тъгата е психическа, а липсата е физическа. Едното е рана, другото е ампутиран крайник. Увехнала клонка и счупен на две ствол. Ако растеш достатъчно близо до нещо, което обичаш, накрая пускаш корени заедно с него. Можем да говорим за загубата, да я осмисляме, да си даваме време, но въпреки това биологията ни задължава да живеем според определени правила: ако се прекършат в средата, растенията не зарастват, а умират.

Рамона стои в снега до вратата и пуши. Три цигари една след друга. Оттук се вижда покривът на залата. Ревът на феновете, когато юношите на Бьорнстад вкарват за едно на нула, отеква с такава сила, че сякаш ще пръсне по шевовете всяка една сграда на търговската улица, сякаш ще изкорени гората и ще я запрати в морето. Рамона опитва да направи крачка към тротоара, да се приближи съвсем малко. Тялото ѝ се разтърсва неконтролируемо, тя размахва ръка към стената зад гърба си, дрехите ѝ плувват в пот въпреки минусовите температури. Връща се обратно на топло, затваря вратата, загася лампите и ляга на пода зад бара, стиснала в ръце снимката на Холгер. Точно до прага.

Казват, че е полудяла, защото хората така наричат самотата, когато не са се сблъсквали с нея.

Амат е изплашен до смърт, а не е играл дори секунда. Когато заедно с останалите последва Кевин на леда, а хората по трибуните се изправиха и възгласите им запушиха ушите му, Амат тръгна право към скамейката, убеден, че ще повърне. Един ден ще погледне назад към този миг и ще осъзнае, че това чувство никога не изчезва. Независимо какъв успех жънеш.

Кевин прави резултата едно на нула още в първата минута. Това не е случайно, в началото на всеки мач той разполага с кратък времеви прозорец, преди защитниците да се усетят колко е добър всъщност, колко плавни са движенията на китките му и колко бързо се движи настрани. Дават му сантиметър пространство, но повече не повтарят тази грешка. През остатъка от мача го задушават, движейки се толкова плътно до него, че спокойно биха могли да си поделят един и същи чифт кънки. Противниковият отбор обръща мача до две на едно. Заслужават го, адски са добри, атаките им са като непрестанни вълни, мощни и методични, и всеки път, щом погледне към таблото, Амат се учудва, че водят само с един гол. Това е най-силният и техничен отбор, който е гледал на живо, почти е сигурен, че биха победили дори мъжкия отбор на Бьорнстад. И всички го виждат. След всяка смяна играчите около Амат сядат все по-тежко на пейката, а стиковете им се удрят все по-слабо в мантинелата; дори Бенгт псува по-тихо и по-тихо. В почивката между втората и третата част, напът към съблекалнята, Амат чува няколко възрастни на трибуната да се смеят примирено: „Да, ами полуфинал не е зле, може би следващия сезон ще имаме по-добър отбор“. Изненадва се колко много го ядосват тези думи и нещо в него се пробужда. Влиза в съблекалнята, готов да строши нещо. Единствено Давид забелязва това.

Робан Холтс стои сам на улицата и се мрази. Днес изобщо не смяташе да излиза доброволно от вкъщи, само че пиенето му свърши. Поглежда покрива на залата и пресмята наум коя минута от мача е. Терзанията, с които живее, са от по-особен вид: да знаеш, че най-великите мигове в живота ти вече са се случили, когато си бил на седемнайсет. През цялото му детство всички повтаряха, че ще стане професионален играч, и той им вярваше толкова силно, че когато прогнозите им не се сбъднаха, Робан се почувства все едно всички са го предали и вината не е негова. Сутрините се буди с усещането, че някой му е откраднал по-добрия живот. Изпитва фантомна болка заради разликата между реалността и изгубеното си потенциално бъдеще. Горчивината може да разяжда, може да унищожи спомените ти така, както се почиства местопрестъпление. Накрая помниш само нещата, които подсилват огорчението ти.

Робан слиза по стълбите към „Кожуха“, но се спира изненадано. Лампите вътре са загасени. Рамона довършва една последна чаша уиски и си облича връхните дрехи.

– Хубаво е, че дойде – прошепва тя.

– Защо? Отиваш ли някъде? – пита той объркано. Знае не по-зле от всички останали, че побърканата вещица не се е отдалечавала на повече от две крачки от кръчмата от цяло десетилетие.

– Ще ходя на хокеен мач – казва тя.

Робан започва да се смее, няма алтернатива.

– И искаш да наглеждам бара… или?

– Искам да дойдеш с мен.

Той спира да се смее. Налага се Рамона да обещае, че ще зачеркне сметката му за последните четири месеца, преди Робан да се съгласи изобщо да припари навън.

Фрак стои прав, въпреки че има билет за седящо място. Вече никой от задния ред няма сили да му прави забележки.

– Проклетият Вилиам Лют, по-лесно можеш да откриеш човек от програмата за защита на свидетели, отколкото да го забележиш на леда! – изръмжава той на един от другите спонсори.

– Моля? – кресва Маган Лют, която седи два реда по-надолу.

– Казах ПРОГРАМАТА ЗА ЗАЩИТА НА СВИДЕТЕЛИ, Маган! – повтаря Фрак.

На всички насядали между тях им се приисква да кандидатстват за място във въпросната програма. Хокеят не е толкова важен в Бьорнстад. Хокеят просто е всичко.

В началото на третата част Бобо седи мълчаливо на пейката. Може да преброи игровите си минути на пръстите на едната си ръка. Не знае как човек може да бъде част от бандата, когато не е част от мача. Опитва да се овладее, но обича този отбор, обича фланелката и номера си. И понеже вижда нещо, което, незнайно как, останалите не забелязват, накрая не издържа, спира Вилиам Лют и виква:

– Защитниците им ИСКАТ да опитваш да се врежеш през центъра, не виждаш ли? ИСКАТ да има играчи в средата, за да не остават пространства за Кевин. Направи лъжливо движение навътре и после тръгни към крилото, пробвай само веднъж и ти обещавам, ч...

Вилиам навира ръкавицата си право в устата на Бобо.

– Млъквай, Бобо! За кого се мислиш? Играеш в третата защитна двойка, не обяснявай на титулярните нападатели какво да правят. Върви да ми донесеш бутилката с вода.

Погледът му е толкова студен и снизходителен, че Бобо почти не чува подигравателния смях на останалите играчи. За всички хора най-болезненото падане е пропадането надолу в йерархията. Бобо познава Лют, откакто се помни, а начинът, по който приятелят му го гледа, сега оставя белези и пробужда онази горчивина, която никога не напуска някои хора, която може да те накара да се будиш посред нощ след години и да се чувстваш така, сякаш някой е откраднал полагащия ти се живот. Бобо донася бутилката. Лют я взима, без да продума. Бобо е най-едрият младеж в отбора, но когато сяда, вече е най-малкият играч на пейката.

Рамона спира пред залата. Стои в снега, трепери и прошепва:

– Аз... извинявай, Робан, аз... не... не мога да отида по-далече.

Робан я хваща за ръка. Животът ѝ не биваше да се развива така, сега Рамона трябваше да седи в залата с Холгер и това да бъде техният миг. Робан я прегръща така, както може само някой, който също е бил ограбен.

– Да се прибираме, Рамона. Няма нищо.

Тя поклаща глава и вперва поглед в него.

– Сделката е да изчистя сметката ти, ако отидеш на мача, Робан. Искам веднага след това да ми разкажеш какво е станало. Ще те чакам тук.

Робан е много неща, но не и достатъчно смел да ѝ възрази.

В живота на всички играчи има един специфичен момент, когато разбират колко точно са добри и колко точно не са. За Вилиам Лют този миг настъпва по средата на третата част. Никога не е бил достатъчно бърз за игра на такова ниво, но сега става очевидно, че не е и достатъчно издръжлив. Не издържа на темпото, няма сили, противниковите играчи го преодоляват без дори да се приближават до него. Кевин през цялото време е покрит от двама души и четири ръце. Бени е торнадо, което вилнее по цялото игрище, но Бьорнстад има нужда от повече пространства. Лют дава всичко от себе си. Не е достатъчно.

Целият невероятен сезон на отбора се дължи на философията на Давид да не разчита на случайности. Играчите му никога не се надяват на най-доброто. Те не просто играят, а имат план, стратегия, във всяко движение има умисъл. Но както Сюне, проклетникът, все повтаря: „Шайбите не само се пързалят, ами и подскачат“.

Лют се е насочил към скамейката, но го повалят, той пада на леда, вижда шайбата да подскача над стика на противника и инстинктивно замахва към нея. Тя прескача остриетата на още три стика, Кевин се пресяга към нея, но грубо влизане го сваля на леда. Няма шанс някой да заобиколи падащите тела, но за щастие, Бенямин Ович не е от хората, които заобикалят. Той е от хората, които минават направо. Шайбата се озовава в мрежата заедно с Бени. Гредата го удря във врата, но никой не би могъл да го накара да признае, че го е заболяло, все едно са го посекли с двуръчен меч.

2 на 2. Маган Лют вече е слязла долу и блъска по вратата на секретариата, за да е сигурна, че ще запишат асистенцията на Вилиам.

Давид кимва мълчаливо сам на себе си и потупва Амат по каската. Зениците на Бенгт се разширяват от чист стрес, когато осъзнава какво е напът да се случи.

– По дяволите, Давид, нали не си сериозен?

Давид е сериозен като неволен изстрел.

– След още една смяна на Лют ще му трябва кислородна маска, а след две – свещеник. Имаме нужда от скорост.

– Лют току-що направи асистенция!

– Извадихме късмет. Ние не разчитаме на късмет. АМАТ!

Амат просто го зяпа, без да помръдне. Давид го хваща за каската.

– При следващата була[33] в нашата зона искам да хукнеш към противниковата половина. Не ми пука дали ще получиш шайбата, искам просто да разберат колко си бърз.

Той посочва към скамейката на другия отбор. Амат кима неуверено. Давид не откъсва очи от него.

– Искаш ли да бъдеш някой, Амат? Искаш ли наистина градът да види, че можеш да бъдеш някой? Тогава им го покажи.

При следващата защитна була Бени застава от едната страна на Кевин, а Амат – от другата. През това време Маган Лют стои, опряла и двете си длани на стъклото, което отделя скамейката на Бьорнстад от трибуната, и крещи как н-и-к-о-й не можел да извади сина ѝ от полуфинала безнаказано. Бенгт поглежда Давид.

– Ако изгубим мача, ще те кастрира.

Давид се обляга отпуснато на мантинелата.

– В този град има тенденция на победителите да им прощават.

На леда Бени прави каквото му е казано, добира се до шайбата и веднага я изчиства от зоната, плъзгайки я към отсрещния край на игрището. Амат също прави каквото му е казано: втурва се натам. Един защитник веднага го спира със стика си и когато Амат успява да се измъкне, шайбата вече е толкова далеч, че няма смисъл да я гони. Въпреки това го прави. Хората по трибуните, които разбират от хокей, започват да шепнат помежду си. Тези, които не разбират, въздъхват дълбоко. Противниковият вратар излиза спокойно напред, изчиства шайбата, стига се до удар към вратата на Бьорнстад и съдията отсъжда нова була, а Амат стои сам в другата половина, на шейсет метра от зоната. Останалите спонсори мърморят „компас ли му трябва на онзи, а?“, но Фрак вижда това, което вижда Давид. Това, което по-рано видя Сюне.

– Бърз е като росомаха с горчица в задника! Него не могат да го стигнат! – усмихва се той.

Давид се навежда над мантинелата и улавя Амат за рамото, докато момчето се връща към своята половина.

– Пак.

Амат кима. Играта е подновена, а този път Бени дори не успява да изкара шайбата от зоната, но въпреки това Амат се втурва с всички сили към противниковата врата и не спира, преди да е стигнал до мантинелата в другия край на игрището. Чува освиркванията и подигравките от трибуните: „Да не се изгуби? Шайбата дори не е близо!“. Но момчето гледа единствено към Давид. Вратарят на Бьорнстад блокира шайбата, следва нова була. Давид описва малък кръг с показалеца си. „Пак.“

Амат хуква по леда за трети път, но вече няма значение къде е шайбата, защото сега в залата има още един човек, който забелязва скоростта му и осъзнава какво е напът да се случи. Треньорът на другия отбор грабва купчина листове от ръцете на асистента си и се развиква:

– Кой е това, по дяволите? Кой е осемдесет и първи номер?

Амат успява да вдигне поглед към трибуната. Мая стои на стълбите точно под столовата и го гледа. Копнял е за това още откакто тръгна на училище и ето че сега тя го гледа. Той толкова се разконцентрира, че чува Бобо да крещи името му чак когато минава току покрай скамейката.

– АМАТ!

Бобо се е надвесил над мантинелата и го хваща за яката.

– Направи залъгващо движение към центъра, но тръгни по крилото!

В продължение на половин секунда двамата се гледат право в очите и не е нужно Бобо да казва нещо, за да си проличи какво ли не би дал, за да се намира на леда. Кимването на Амат е обещание и двамата блъсват каските си. Мая все още стои на стълбите. При следващата була Кевин и Бени правят кръгче около точката за изпълнение, спират до Амат и се навеждат към него.

– Имаш ли още сила в тия твои пилешки крака? – ухилва се Кевин.

– Подай ми шайбата и ще видиш – отвръща Амат и го поглежда с кървясали очи.

Кевин не би загубил тази була, ако ще ръцете му да бяха вързани зад гърба и към главата му да бе насочен пистолет. Бени праща шайбата покрай мантинелата и се втурва напред. Утре бедрата така ще го болят, че изобщо няма да може да стане от леглото, но сега не усеща нищо, събаря двама играчи наведнъж, Амат прави финт надясно, но си повежда шайбата дълбоко и профучава от външната страна на защитника, толкова бързо, че един от двамата пазачи на Кевин е принуден да се отдели от деветката и вместо това да тръгне след осемдесет и първи номер. Това е всичко, от което Бьорнстад се нуждае. Стикът на противниковия играч удря Амат по ръката. Чувството е все едно са му отрязали китката, но той успява да настигне шайбата в ъгъла и заобикаля вратата от задната страна. Има на разположение един миг, през който да вдигне поглед, да изчака Кевин да допре стика си до леда и да му подаде шайбата, преди да бъде съборен на леда. Кевин получава два сантиметра свободно пространство, което е два пъти повече, отколкото му е необходимо.

Когато червената лампа зад вратата светва, възрастните хора по трибуните започват да подскачат и да се хвърлят един върху друг. Спонсорите захвърлят чашите си с кафе и правят high fives. Две петнайсетгодишни момичета обръщат столовата с главата надолу от щастие, а един възрастен треньор на мъжки отбор, който никога не се смее, седи на последния ред и въпреки това го прави. Фатима и Мира не спират да се прегръщат, докато накрая не падат на земята, без да са съвсем сигурни дали ликуват, или плачат.

Отвън Рамона стои в снега и усеща как звуковата вълна я удря. „Обичам те“, прошепва тя на Холгер. После се обръща и се запътва сама към вкъщи с усмивка в гърдите. Този момент е между хората и хокея, между един град, който иска да вярва, и един свят, който години наред му повтаря да се откаже. И в цялата сграда няма нито един атеист.

Кевин се обръща и тръгва право към скамейката, отърсва се от всичките си съотборници, които опитват да го прегърнат, прескача мантинелата и се хвърля в ръцете на Давид.

– За теб! – прошепва момчето, а Давид го прегръща като собствен син.

На двайсет метра оттам Амат се надига от леда. Спокойно би могъл да се намира и в друга зала, защото никой не го поглежда. В мига след паса защитникът заби стика и лакътя си във врата му с цялата си тежест. Главата на Амат се удари в леда така, сякаш го бяха бутнали в празен басейн. Дори не видя гола. Когато се изправи на колене, останалите играчи на Бьорнстад вече се бяха втурнали към скамейката след Кевин. Всички хора по трибуните следяха с поглед деветката. Включително Мая.

Номер осемдесет и едно, номерът, който избра, защото през тази година е родена майка му, стои сам до мантинелата и гледа таблото с резултата. Това е едновременно най-хубавият и най-лошият момент, който е преживявал на тази пързалка. Наглася каската си и прави две самотни крачки, за да се засили към пейката, когато някой минава зад него и го потупва по главата.

– Момичето ще те забележи, когато спечелим финала – усмихва се Бени.

Преди Амат да успее да отговори, Бени се отдалечава и спира в средата на игрището, готов за следващата була. Лют се кани да прескочи мантинелата, но Давид го спира и виква на Амат да остане на леда. Когато Кевин се насочва към централния кръг, двамата си кимват леко. Номер девет и номер осемдесет и едно. Амат вече е един от тях. Няма значение колко от хората по трибуните го осъзнават.

След последния съдийски сигнал Петер губи ориентация. В един момент крещи и прегръща някого, в следващия пада през глава върху седалките и се изправя, а ушите му пищят, защото всички наоколо викат право в тях. Стари, млади, такива, които обичат играта, и такива, които не се интересуват от нея. Петер няма представа как, но внезапно се озовава в непознатите ръце на бурен, пеещ мъж, но щом поглежда нагоре, осъзнава, че танцува на стълбите с Робан Холтс. Двамата спират, поглеждат се и започват да се смеят, без да могат да спрат. За една-единствена вечер отново са на седемнайсет.

Хокеят е просто малка, нелепа игра. Посвещаваме ѝ година след година, след година, а всъщност не можем да се надяваме, че ще получим каквото и да било в замяна. Жертваме всичко, което имаме, горим, кървим и плачем, като сме съвсем наясно, че всичко, което този спорт може да ни даде, в най-добрия случай е безкрайно дребно и безполезно: просто няколко отделни мига. Нищо повече.

Но какво, по дяволите, е животът?

19

Адреналинът прави странни неща с тялото. След края на мача майки и татковци прескачат мантинелата, а уважавани предприемачи и шефове на фабрики се хлъзгат с гладките си подметки по леда и се гушкат като преуморени пеленачета. Кевин загръща себе си и Бени с грамадно зелено знаме и двамата отиват да направят почетна обиколка покрай трибуните, които вече са празни. На пързалката има цял един град. Хората скачат, подхлъзват се, падат, смеят се, ликуват, плачат. Приятели от детинство, съученици, родители, братя и сестри, роднини, съседи. Колко дълго ще помнят тази вечер? Не много. Само завинаги.

Когато загубиш на хокей, чувството е все едно са попарили сърцето ти. Когато спечелиш, политаш в небето. Тази вечер Бьорнстад е сред облаците.

Петер се спира в ъгъла на пързалката. Сяда сам на леда и просто се смее. Ето че всички часове в офиса, всички срещи, разправии, безсънни нощи и изпълнени с тревога сутрини са си стрували. Продължава да седи, докато останалите му съграждани един по един се отправят към изхода. Робан Холтс сяда до него. Усмихват се широко.

Адреналинът прави странни неща с хората, особено когато напуска организма им. Докато беше играч, на Петер все му обясняваха колко е важно да „контролира адреналина“, но той не разбираше какво имат предвид. За него ясният фокус, тоталната концентрация на леда, способността да живее изцяло в настоящето бяха съвсем естествени. Едва първия път, когато щеше да гледа мач от трибуните, той осъзна колко близки са адреналинът и паниката. Инстинктите, които причиняват смъртна тревога, са същите, които подготвят тялото за борба.

По време на активната си кариера Петер сравняваше последния съдийски сигнал със спиращо влакче в увеселителен парк. Една част от хората си мислят: „Хубаво беше, но стига толкова“. Друга част си мислят: „Пак!“. След края на всеки мач Петер искаше единствено да изиграе още един. Сега, като спортен директор, има нужда от хапчета срещу мигрена, за да може изобщо да функционира нормално.

След повече от час, когато последните опиянени от победата фенове, родители и спонсори най-накрая опразват залата и се изливат на паркинга, крещейки „НИЕ СМЕ МЕЧКИТЕ, НИЕ СМЕ МЕЧКИТЕ, НИЕ СМЕ МЕЧКИТЕ, МЕЧКИТЕ ОТ БЬОРНСТАД!“, Петер, Робан и спомените им още са вътре.

– Искаш ли да се качиш в офиса? – пита Петер, а Робан избухва в смях.

– Олеле, това е първата ни среща, Петер, аз не съм такова момиче.

Петер също се засмива.

– Сигурен? Можем да пийнем чай и да разглеждаме стари снимки!

Робан му подава ръка.

– Поздрави момчетата от мен, окей? Кажи им, че една горда, стара лисица е дошла да ги гледа.

Петер стиска ръката му.

– Ела на вечеря някой път. Мира също ще се радва да те види!

– Разбира се! – казва Робан.

И двамата знаят, че това е лъжа. Разделят се. Хокеят ни дава само мигове.

Съблекалнята е празна. След адреналина, след песните, танците, скачането по пейките и блъскането по стените, след като допреди малко вътре беше пълно с млади и стари мъже, голи до кръста и целите мокри от бира, сега помещението е оглушително тихо. Амат обикаля сам вътре и събира лепенки от пода. Петер минава по коридора и се спира изненадан.

– Защо още си тук, Амат?

Момчето се изчервява.

– Не ме издавай, окей? Ще чистя. Просто искам да пооправя поне най-лошата част от бъркотията.

Гърлото на Петер набъбва от срам. Спомня си първия път, когато видя момчето да събира кенчета от трибуните, за да може Фатима да си позволи да му купи екипировка. Това се случи преди осем или девет години. Те бяха твърде горди за благотворителност, затова на Петер и Мира им се налагаше да пишат фалшиви обяви в местния вестник. Така всяка година изникваше някой, който продаваше евтина екипировка втора ръка, точно с размера на Амат. Мира изгради мрежа от хора оттук до Хед, които се редуваха да влизат в ролята на продаващи.

– Няма... естествено, Амат, не би ми хрумнало да кажа нещо на момчетата – измърморва той.

Амат вдига поглед неразбиращо. Изсумтява.

– Момчетата? Не ми дреме какво ще кажеш на момчетата. Не казвай нищо на МАМА! Адски ще се ядоса, ако разбере, че върша нейната работа.

На Петер му се иска да му каже нещо. За това колко горд се почувства днес, докато Амат бе на леда. Но не му идват думи, не знае как се прави. Чувства се като некадърен актьор, когато опита нещо такова. Понякога завижда до лудост на Давид за способността му да печели любовта на играчите. Те разчитат на него, следват го и го боготворят. Петер ревнува като безпомощен родител, който гледа как забавен татко или майка кара всички деца на детската площадка да се превиват от смях.

Така че не казва на Амат нищо от това, което иска да му каже. Вместо това се усмихва:

– Сигурно си единственият тийнейджър на света, на когото му се карат, че е прекалено подреден.

Амат му подава риза на възрастен мъж.

– Някой от спонсорите си я е забравил.

Ризата мирише на алкохол. Петер поклаща бавно глава.

– Виж... Амат... аз...

Думите го предават. Успява да каже само:

– Мисля, че трябва да отидеш на паркинга. Никога не си излизал от тази зала след такъв мач. Мисля, че... ще изживееш нещо, което... се пада на малцина. Ще излезеш през вратата като... победител.

Амат ще разбере какво означава това чак след като събере нещата си, тръгне по коридора и излезе навън. Щом го виждат, много възрастни хора започват да ликуват и да го аплодират, няколко по-големи момичета изкрещяват името му, Бобо го прегръща, Бени разрошва косата му и явно всички искат да се ръкуват с него. Малко по-нататък Кевин дава интервю за местния вестник, след което раздава автографи на море от деца, докато майките им разпалено го молят да се снима първо с детето им, а после и с тях самите.

Амат залита между прегръдките и потупванията по гърба и чува как самият той реве с цяло гърло „НИЕ СМЕ МЕЧКИТЕ ОТ БЬОРНСТАД“, докато дробовете му не започват да горят, чува как пеенето му кара и други хора да запеят, защото искат да са част от всичко това.

Опиянението карбонизира кръвта му, ендорфините кипят. През главата му минава мисъл, която ще си спомня и впоследствие: „Как е възможно някой да преживее нещо такова, без да си помисли, че е безсмъртен?“.

Мира подрежда в столовата. Мая и Ана излизат от тоалетната, преоблечени и гримирани, засмени и развълнувани.

– Аз... довечера ще спя в Ана. Ще... учим – усмихва се Мая.

Дъщерята лъже, разбира се, а майката лъже, като се преструва, че не разбира. В момента са в този период от живота, когато се притесняват поравно една за друга. След детството тийнейджърските години предлагат известно равенство в това отношение, след което везните ще се наклонят и Мая ще порасне достатъчно, че да се притеснява за родителите си повече, отколкото те за нея. Скоро тя няма да е малкото момиче на Мира, Мира ще е малката майка на Мая. Не се иска много, за да пуснеш детето си на свобода. Иска се всичко.

Петер влиза в офиса на шефа. Вътре е пълно със залитащи възрастни мъже, вече пияни.

– А, търсих я! – виква Фрак и се запътва, олюлявайки се, към него, гол до кръста, и взима ризата си от ръцете му.

Петер го зяпва.

– Повече да не съм чул, че внасяш алкохол в съблекалнята на играчите. Те са деца, Фрак.

– Уф, не са ДЕЦА, Петер, стига! Остави момчетата да празнуват!

– Оставям ги да празнуват, големите мъжа са тези, които трябва да имат някакви граници.

Фрак пропъжда думите му с ръка сякаш са досадни насекоми. Зад него двама мъже с бутилки бира в ръка водят оживена дискусия за играчите от първия отбор. Описват един нападател като „толкова тъп, че не може дори хляб да си купи, без някой да го напътства“, после казват за един вратар, че „тоя няма акъл, щом се ожени за мацка, за която всички знаят, че преди това е спала с половината отбор, а след това вероятно и с другата половина“. Петер не е сигурен дали мъжете са спонсори, или просто приятели на Фрак, но е чувал такива разговори хиляди пъти и все още не може да свикне с йерархията тук вътре. Играчите могат да псуват съдията, но никога треньора, треньорът може да критикува играчите, но никога спортния директор, спортният директор не критикува президента, президентът – ръководството, а ръководството – спонсорите. Най-отгоре стои групата костюмирани мъже в тази стая, които говорят за играчите съвсем безсрамно, все едно става дума за състезателни коне. За продукти.

Фрак подръпва ухото му любвеобилно, за да го разсее:

– Стига си се цупил, Петер, това е твоята вечер! Помниш ли как преди десет години каза, че ще разработиш детската школа? Как каза, че един ден ще имаме юношески отбор, който ще може да се мери с най-добрите в страната? Тогава ти се смяхме. Всички ти се смяха. А сега сме тук! Това е ТВОЯТА вечер, Петер. ТИ направи това!

Петер се измъква от хватката, която пияният и щастлив Фрак опитва да му приложи. Останалите спонсори гръмогласно сравняват белезите и изкуствените си зъби, наследство от собствените им хокейни кариери. Никой не се обръща към Петер. Той няма белези, не е губил зъби, никога не се е бил. Насилието никога не е било в кръвта му.

Един от членовете на ръководството, залят с бира шейсетгодишен изпълнителен директор на фирма от вентилационния бранш, започва да подскача наоколо, тупва Петер по гърба и се засмива:

– С Фрак се срещнахме с общинарите! Те бяха тук днес! Неофициално мога да ти споделя, че нещата изглеждат СТРАШНО обещаващо за новата ти еспресо машина!

Петер въздъхва и се извинява. Излиза в коридора. Вижда Давид и всъщност се чувства облекчен. По принцип високомерното отношение на треньора на юношите го влудява, но сега той е единственият трезвен човек наоколо.

– Давид! – виква той.

Давид продължава нататък, без да го удостои с поглед. Петер притичва след него.

– Давид! Къде отиваш?

– Ще гледам записа от мача – отговаря треньорът механично.

Петер се засмива.

– Няма ли да празнуваш?

– Ще празнувам, когато спечелим финала. Затова ме назначихте. За да го спечеля.

Държи се дори по-арогантно от обикновено. Петер въздъхва и пъха смутено ръце в джобовете си.

– Давид... стига. Знам, че двамата невинаги сме на едно мнение, но това е твоята победа. Заслужи я.

Давид присвива очи, кимва към офиса, където са спонсорите, и отговаря:

– Не, Петер. Както казват всички вътре – това е ТВОЯТА вечер. Ти си звездата в клуба, нали? Винаги е било така.

Петер стои в коридора, а в корема му расте черен облак от гняв или от срам, не е сигурен кое от двете. Провиква се след Давид, като гласът му звучи по-ядосано, отколкото би трябвало:

– Просто исках да те поздравя!

Давид се обръща и се засмива примирено.

– Поздрави Сюне. Той е човекът, който предсказа, че двамата с теб можем да постигнем това.

Петер се прокашля.

– Аз... той... не го видях на трибуните...

Погледът на Давид среща неговия и Петер свежда глава. Давид кима разочаровано.

– Седеше на обичайното си място. Знаеш го. Знам, че знаеш, защото трябва да си поел по обиколен път от офиса си, за да не минеш точно покрай него.

Петер изругава наум и се обръща. Думите на Давид се прокрадват подире му:

– Знам какво правим тук, Петер, не съм наивно хлапе. Ще поема работата на Сюне, защото е време, защото съм го заслужил, и знам, че това ме превръща в свиня. Но не забравяй кой ще му отвори вратата на излизане. Не си въобразявай, че решението не е твое.

Петер се извърта, стиснал юмруци.

– Внимавай какво говориш, Давид!

Давид не отстъпва.

– Какво ще стане иначе? Ще ме удариш ли?

Долната челюст на Петер трепери. Давид не помръдва. Накрая изсумтява снизходително. На брадичката му има дълъг белег, а малко по-нагоре, до бузата, още един.

– Така си и мислех. Защото си Петер Андершон. Винаги оставяш другите да правят нарушения вместо теб.

Давид дори не тръшва вратата след себе си, когато влиза в кабинета си, затваря я безшумно. Петер го мрази най-вече заради това. Защото е прав.

Кевин изглежда съвсем невъзмутимо по време на интервюто за местния вестник. Други на неговата възраст биха се разпаднали от притеснение, но той се държи спокойно и професионално. Гледа журналистката в лицето, но не право в очите, съсредоточава погледа си в челото или носа ѝ, отпуснат е, но не и равнодушен, не неприятен, но не и приятен, отговаря на всички въпроси, без всъщност да казва нещо. Когато журналистката го пита за мача, той отговаря, че „важното е да покриваш голяма дистанция, да имаш точни удари, да създаваш шансове“. А щом го пита какво според него би означавала за града и хората тук евентуална победа на финала, Кевин отговаря като машина: „Играем мач за мач, концентрираме се върху хокея“. Журналистката отбелязва, че един от противниковите играчи, повалени от съотборника му Бенджамин Ович в края на мача, е получил сътресение на мозъка. Кевин отвръща, без да мигне: „Не видях ситуацията“.

Седемнайсетгодишен, а вече се държи пред медиите като политик. Тълпата го отнася, преди да е успял да отговори на следващия въпрос.

Амат открива майка си в навалицата, целува я по челото. Тя прошепва само „върви, върви!“ с насълзени очи. Амат я прегръща и обещава да се прибере навреме. Майка му знае, че лъже. Това наистина я радва.

Закариас стои в края на паркинга, в най-външния откъм популярност кръг, докато най-добрият му приятел за пръв път е в най-вътрешния. Възрастните се качват по колите си и потеглят, оставят младите да се наслаждават на най-великата си вечер. Когато авангардът от играчи и момичета се отправят към партито, на което ще присъстват почти всички, става болезнено очевидно кой принадлежи към компанията и кой ще остане сам.

Закариас никога няма да попита Амат дали е забравил за него, или просто не му е пукало. Но един от тях отива, а един остава. И вече нищо няма да бъде съвсем същото.

Петер среща дъщеря си и Ана напът към столовата. За негова изненада, Мая се хвърля на врата му, както правеше като петгодишна всеки път, когато той се прибереше от работа.

– Толкова се гордея с теб, татко! – прошепва тя.

Рядко я е пускал от прегръдките си по-неохотно. След като момичетата се втурват, смеейки се, по стълбите, в цялата зала настава тишина, нарушена единствено от собственото му дишане, а малко по-късно и от друг глас:

– Хей, звездата, сега мой ред ли е? – виква Мира.

Петер се усмихва меланхолично и тръгва към нея. Те се хващат нежно за ръце и започват да танцуват бавно, описвайки малки, малки кръгове. Накрая Мира слага длани на лицето му и го целува толкова силно, че Петер започва да се смущава. Тя още е способна на това.

– Не изглеждаш толкова щастлив, колкото би трябвало – прошепва тя.

– Напротив – пробва той.

– За Сюне ли става въпрос?

Той заравя лице в шията ѝ.

– След финала спонсорите смятат да обявят публично, че Давид поема мъжкия отбор. И искат да принудят Сюне да подаде оставка. Мислят, че ще изглежда зле от медийна гледна точка, ако го изритат.

– Вината не е твоя, скъпи. Не можеш да спасиш всички. Не можеш да носиш целия свят на раменете си.

Петер не отговаря. Мира го погъделичква по косата и се усмихва.

– Засече ли се с дъщеря си? Ще ходи при Ана да „учи“.

– Доста се е гримирала като за решаване на уравнения, а? – измърморва Петер.

– Трудно е да се довериш на тийнейджърите, при положение че ти самият си бил такъв. Спомням си, когато с едно момче щяхм...

– Не искам да слушам!

– Стегни се, скъпи, имала съм живот и преди да те срещна.

– НЕ!

Петер я грабва рязко и я вдига в прегръдките си, а Мира остава без дъх. Той още е способен на това.

Двамата започват да се кискат като младежи.

През прозореца на столовата виждат Мая и Ана да се отдалечават по пътя заедно с играчите и съучениците си. По тъмно температурите падат рязко, снегът се вихри около телата на момичетата.

Още никой не го знае, но вятърът ще се разрази в буря.

20

Адреналинът прави странни неща. Прозорците във вилата на семейство Ердал се тресат от надутите тонколони, а първият етаж се пълни с хора толкова бързо, че те сякаш се сипят през дупка в тавана. Повечето от играчите вече са неудържимо пияни, а останалите гости не изостават много. Не са начинаещи, що се отнася до купони в свободни от родители къщи. Всички пият от пластмасови чаши, всички картини са свалени от стените, чупливите предмети са прибрани, мебелите са увити в найлон. През цялата нощ двама юноши се редуват да пазят стълбището, така че никой да не се качва горе. Кой каквото ще да говори за Кевин, но и той като треньора си не разчита на случайността и вярва в подготовката и внимателното планиране. Чистачката идва рано сутрин и често казва, че ако ще Кевин да убие някого в къщата, пак няма да остави следи. Кевин ѝ плаща добре, за да не казва нищо на родителите му, а във вечер като тази той знае, че съседите ще си легнат с тапи за уши и ако някой ги пита, ще се престорят, че не са си били у дома.

Вече никой не споменава факта, че Кевин, изглежда, е единственият, който не се радва на собственото си парти. Във всекидневната тийнейджърите пият и пеят, губейки прогресивно дрехите си, но на двора, от другата страна на дебелите, изолирани стени, е почти тихо. Пот капе от лицето на Кевин, а той продължава да праща шайба след шайба към вратата. Никога не може да се успокои след мач, но когато са спечелили, поне не е агресивен. Ако загубят, дворът и малката пързалка се изпълват със счупени стикове и парчета стъкло. Както обикновено, Бени седи съвършено безразлично на една пластмасова маса и пъргаво върти цигари между пръстите си, за да изкара тютюна, без да съсипва хартията. Запълва празнината с трева, завива върха, вади внимателно филтъра със зъби и го заменя с тънко навито картонче. Използва тази техника, защото собственичката на магазина за цигари в Бьорнстад е сестра на училищния директор, така че не може просто да си купи колкото си иска листчета, без да вземе и тютюн и без никой да задава въпроси. За поръчка по интернет и дума не може да става, майка му проверява пощата като полицейско куче. И въпреки че никой никога не е виждал Кевин да пуши, преди няколко години той започна да събира по две цигари от всички гости по купоните, за да има в какво Бени да си свива тревата. Като гледа съсредоточения в дрогата си идиот и негов най-добър приятел, Кевин по някакъв странен начин се отпуска.

– Ще те продам в някоя от онези фабрики в Азия, където работят деца. С малките си пръсти ще шиеш футболни топки по-бързо от всеки сополанко – ухилва се Кевин.

– А искаш ли да ти ушия и по-голяма мрежа, та да вземеш да вкараш някой гол? – пита Бени и заляга светкавично, без дори да погледне нагоре. Кевин праща една шайба на десетина сантиметра над главата му с такава сила, че дъската, в която се удря, продължава да се клати няколко минути след това.

– Не забравяй да свиеш няколко и за чистачката – напомня му Кевин.

Бени не забравя. Не правят купон за първи път.

Амат влиза в къщата и зяпва.

– Какво? Тук само... ЕДНО семейство ли живее?

Бобо и Лют се засмиват и го завличат в кухнята. Лют вече е толкова пиян, че не би могъл дори да закрепи магнит за вратата на хладилник. Пият „нокшотс[34]“. Амат не знае какво има в тях, но имат вкус на домашен алкохол и таблетки за гърло. Всеки път, когато изпиват по един шот, трябва да се ударят едни други в гърдите и да изкрещят „НОКШОТ!“. Звучи по-смислено, след като изпиеш пет или шест. С повечето неща е така.

– Тая вечер можеш да чукаш което момиче си поискаш, ВСИЧКИ са хокейни курви, когато спечелим! – казва завалено Лют и прави жест към нагъчканите тела в къщата, но след това сграбча силно пуловера на Амат и виква: – Освен ако Кевин, Бени или аз не я искаме. Титулярните нападатели избират първи!

Амат забелязва, че думите на Лют смущават Бобо не по-малко, отколкото него самия. За пръв път вижда Бобо да изглежда несигурен. Лют се отдалечава, залита и изревава: „Днес направих асистенция! Кое момиче ще си легне с мен?“. Амат и Бобо остават сами в кухнята. Стоят смутено един срещу друг, пият още, удрят се в гърдите и викат „НОКШОТС!“, за да не се налага да говорят, защото и двамата са убедени, че по гласа им ще си проличи, че са девствени.

Мая и Ана са сред последните, които пристигат във вилата, защото на Ана ѝ се наложи да спира и да проверява грима си поне двайсет пъти. Всеки месец е обсебена от нова част от тялото си и в момента това са скулите ѝ. Неотдавна беше линията на косата. Тогава Ана съвсем сериозно помоли Мая да ѝ помогне да разбере дали може да си направи пластична операция на челото, за да го направи по-ниско.

Преди да влязат в къщата, Мая спира на улицата, за да се наслади на гледката. От дома на семейство Ердал се вижда цялото езеро, чак до гората от другата страна. Там природата е по-дива, дърветата растат по-нагъсто и дори снегът като че ли образува по-дълбоки преспи. Отвъд гората се виждат открити бели площи, простиращи се толкова надалеч, че ако застанеш там като дете, лесно би се убедил, че си последният човек на Земята. Младите в Бьорнстад рано научават, че това е мястото, където трябва да отидеш, ако искаш да правиш бели, без възрастните да разберат. Мая го знае, защото веднъж Ана едва не уби и двете им тъкмо там. Бяха на дванайсет, тя открадна една моторна шейна и цяла нощ вози Мая на нея. Мая така и не си призна, но никога не се бе чувствала по-свободна.

Следващата година Ана спря да търси в интернет как се палят моторни шейни без ключ и вместо това започна да търси диети. Преди да влезе във вилата, Мая отделя един миг, тъгувайки за момичетата, които си играеха от другата страна на езерото. Ако знаеше, че след няколко часа ще излезе от същата къща като съвсем друг човек, щеше още сега да побегне по леда.

Кевин стои на двора и вижда през големите прозорци как Мая влиза в антрето. Гледа право към нея и не забелязва, че през това време Бени го наблюдава и тълкува реакциите му. Щом Кевин се устремява към вратата на верандата, Бени прибира раздразнено нещата си в раницата и тръгва след него. Пробиват си мълчаливо път през всекидневната, всеки с различна цел. Кевин спира пред Мая, като се старае ударите на сърцето му да не си проличат през блузата, а тя прави всичко възможно да не покаже колко е щастлива, нито пък колко ѝ е приятно, че цяла тумба по-големи момичета ги виждат от кухнята и я мразят.

– Мадам – усмихва се Кевин театрално и прави дълбок поклон.

– Хер фон Байсмагнет, приятно ми е! – засмива се тя и се покланя в отговор.

Кевин отваря уста, но се спира, щом вижда Бени да изчезва през външната врата. Изглежда разочарован почти колкото момичетата в кухнята, дори почти колкото Ана, а би било физически невъзможно човек да е по-разочарован от нея, без да се разпадне на парчета.

Отвън на улицата Бени мята раницата на раменете си, закрива пламъка на запалката с ръка и изчаква димът да се търколи надолу към дробовете му. Чува виковете на Кевин, но не се обръща.

– Хайде, Бени, пукел такъв! Не се прави на ощипана госпожица!

– Не движа с малки момичета, Кев, знаеш го. На колко са? Петнайсет?

Кевин разперва ръце.

– Стига, дори не съм ги поканил аз!

Бени се обръща и поглежда най-добрия си приятел в очите. Минават почти десет секунди, преди Кевин да се разсмее. Добър опит.

– Не можеш да ме излъжеш, Кев.

– Няма ли все пак да останеш? – моли го Кевин с усмивка.

Бени поклаща спокойно глава. Кевин мига тъжно.

– Какво ще правиш тогава?

– Ще си устроя свое собствено парти.

Кевин поглежда раницата на гърба му.

– Само не пуши толкова, че да почнат пак да ти се привиждат малки градински джуджета и други такива, окей? Няма отново да ходя в гората и да търся на кое шибано дърво си се качил, за да пищиш и плачеш.

Бени се смее.

– Случи се ВЕДНЪЖ. И не беше от трева.

– Помниш ли как ми се обади и изкрещя „ЗАБРАВИХ КАК СЕ МИГА!!!“?

– Не се бъзикай с това. Беше адски неприятно.

Кевин като че ли иска да го докосне. Въздържа се.

– И ако ще крадеш някоя кола, само не го прави на тази улица. Татко страшно се ядосва!

Бени кима, но не обещава. После вади джойнт от джоба си и го поставя внимателно зад ухото на Кевин.

– За тази нощ. С малко тютюн, както ги обичаш.

Тогава Кевин го прегръща, толкова бързо, че никой да не успее да ги види, но толкова силно, че все пак означава всичко. Кевин никога не може да заспи след мач и това са единствените случаи, когато пуши. Само най-добрите приятели знаят тези неща. Само две момчета, които някога лежаха едно до друго с фенерчета под завивките, четяха комикси и знаеха, че причината вечно да се чувстват отчуждени от останалите е това, че са супергерои.

Кевин проследява с поглед Бени, който се отдалечава бавно в мрака. Завижда му. Знае, че момичетата се влюбват в него самия, защото е добър хокеист. Иначе би бил просто един обикновен, посредствен седемнайсетгодишен пич. Но не и Бени. Момичетата се влюбват в него по съвсем други причини. Той притежава нещо, което всички искат да имат, нещо съвсем отделно от играта му на леда. Очите му казват, че ако си науми, може да те зареже на мига и дори да не погледне назад. Самотата ужасява Кевин, но Бени я приветства като естествено състояние. Докато бяха деца, Кевин изпитваше смъртен страх, че един ден ще се събуди и ще открие, че другия супергерой го няма. Че преживелиците им не са означавали нищо за него.

Кръвта във вените на Бени е различна от тази на останалите хора. Той изчезва между дърветата напът към езерото, а Кевин си мисли, че това момче е единственото свободно същество, което познава.

Това е последният път, когато се виждат като деца. Детството им приключва тази нощ.

21

Мая следи всяко движение на Кевин, когато той се връща обратно в къщата. Първоначално изглежда като котенце, останало самó в дъжда. Изоставен и забравен, въпреки че Мая не познава друг човек, който да е в центъра на всичко така осезаемо, както Кевин. В следващия миг той изпива на екс два шота в кухнята, крещи „НОКШОТС!“ с Бобо и Амат, прегръща Лют през рамо, пее „НИЕ СМЕ МЕЧКИТЕ!“ и подскача нагоре-надолу толкова силно, че подът вибрира.

Мая не знае кога ѝ дава първата чаша с алкохол, знае само, че втората не е чак толкова отвратителна на вкус. Кевин непрестанно се обзалага с Лют кой пръв ще си изпие шота и печели всеки път. Мая се усмихва снизходително и казва:

– Вие, хокеистите, дори не можете да пиете, без да се състезавате.

Кевин я поглежда право в очите, все едно са сами в стаята, и явно приема думите ѝ като предизвикателство.

– Донеси още шотове – казва на Лют.

– Да! Бягай, Лют, аз ще засичам! – засмива се Мая саркастично и плясва с ръце.

Лют се затичва и се блъска право в стената. Кевин така се разсмива, че остава без дъх. Мая е очарована от това, че той сякаш винаги живее в настоящето. На леда, изглежда, не мисли за нищо друго, освен за хокей, а извън пързалката като че ли не мисли за каквото и да е. Живее инстинктивно. Иска ѝ се и тя да беше такава.

Не знае колко са изпили; помни, че побеждава Лют, когато се надпреварват кой ще изпие по-бързо три шота поред, както и че се качва на един стол и вдига ръце победоносно, все едно държи огромен трофей.

На Кевин му харесва, че е различна. Че очите ѝ не спират да се озъртат и наблюдават. Че изглежда така, сякаш знае коя е. Иска му се и той да беше такъв.

Ана спира да пие след първия шот. Не знае защо точно, но Бени изчезна, а той бе единствената причина да иска да бъде тук. Стои в кухнята с Мая, но между тях постоянно застават хора. Вижда как гледат по-големите момичета всеки път, когато Кевин се засмее на нещо, казано от Мая. В очите им се чете смесица от презрение и смъртна заплаха. Ана усеща ръцете на Лют върху кръста си и се отмества все по-близо до ъгъла. Колкото и да се шлифова, на колкото и незабележима да се прави, никога няма да се впише тук.

Бени върви по леда и спира чак в средата на езерото. Стои там, пуши и гледа как къщите гаснат една по една между дърветата. Поклаща се леко върху твърдата обвивка под краката си. Твърде късно през зимата е, за да върви сам толкова навътре по леда, при това по тъмно. Още от дете му доставя удоволствие да си представя какво би било да пропадне под леда и да изчезне във водата, мрака и студа. Чуди се дали там долу болката ще бъде по-малка. Странно, но постъпката на баща му не вся у него страх от смъртта, напротив. Бени не разбра само защо татко се е видял принуден да използва пушка. Гората, ледът, езерото, студът, този град предлага хиляди начини да умреш от естествена смърт.

Остава там, докато димът и минусовите температури не притъпяват усещанията му – както отвън, така и отвътре. След това се връща в града и свива по малка вилна уличка. Задига един мотопед и се отправя към Хед.

– Защо не харесваш хокеисти? – пита Кевин.

– Защото не сте особено умни – смее се Мая.

– Какво искаш да кажеш? – пита той искрено.

– Открили сте бандажите седемдесет години преди да откриете каските – казва тя.

– Имаме си приоритети! – усмихва се той.

Пият още. Когато се състезават, печели Кевин. Той никога не губи.

„Плевнята“ е лошо име за кръчма – особено ако се намира в плевня. Но както се шегува шефът на Катя: никога не се е случвало някой да погледне жител на Хед и да каже „знаеш ли, имаш почти ТВЪРДЕ богато въображение!“. Групата на сцената свири пред шепа поразително незаинтригувани мъже в напреднала средна възраст и също толкова напреднало ниво на опиянение. Катя стои зад бара, когато единият от охранителите идва при нея.

– Брат ти има ли мотопед?

– Не.

Охранителят се подсмихва.

– Тогава му кажи да го паркира отзад.

Катя, втората най-голяма сестра на братчето, което някой хубав ден ще ги довърши, въздъхва, когато Бени влиза вътре. Не знае дали той си търси белята, или белята търси него, знае само, че вървят ръка за ръка. Има късмет, че най-голямата му сестра не е тук, мисли си Катя, в противен случай вече щеше да е останал без глава. Но Катя не може да се ядоса, никога не е могла, не и на него.

– Спокойно, спокойно, ще върна мотопеда – обещава Бени и опитва да се усмихне, но Катя вижда, че брат ѝ цяла вечер се е сдухвал.

– Чух, че днес сте спечелили, какво правиш тук? – пита тя.

– Празнувам, не виждаш ли – отговаря с горчивина, а сестра му се навежда напред и го целува силно по косата.

– При татко ли си ходил?

Той кима. Любимият ѝ брат. Разбира много добре защо всички момичета се влюбват в него. „Тъжни очи, диво сърце, такива мъже носят само проблеми“, казва майка им, а тя го знае от опит. Катя не е ходила на гроба на баща им, нито веднъж, но понякога си мисли за него и какво ли е да се чувстваш толкова зле, без да разкажеш на никого за това. Ужасно е да пазиш голяма тайна от хората, които обичаш.

Когато е ядосан заради нещо, Бени ходи при най-младата си кака – Габи – и си играе с децата ѝ, докато гневът му се изпари. Когато иска да помълчи и да помисли, ходи при най-голямата си сестра – Адри – горе в развъдника. Но когато е наранен, идва тук. При Катя. Затова тя го гали по бузата, вместо да му се развика.

– Ще останеш ли на бара за малко, докато оправя всичко в офиса? После можеш да се прибереш с мен. Момчетата ще се погрижат за мотопеда – казва тя и кима към охранителите.

Утре сутринта двама мъже, с които човек не би искал да води спорове, ще върнат мотопеда на собственика и ще му обяснят, че „явно по погрешка го е забравил в Хед“. А когато го остави за поправка, от сервиза няма да му вземат пари. По тези места човек не задава излишни въпроси.

– И не пипай бирата! – заповядва Катя.

Бени отива зад бара, изчаква сестра му да влезе в офиса и си отваря една бира. Бандата на сцената изпълнява кавъри на стари рок парчета, защото това е музиката, която трябва да свириш, ако искаш да свириш в Хед. Музикантите изглеждат както може да се очаква – с наднормено тегло, поднормен талант и типични физиономии. Всички – освен басиста. В него няма нищо типично. Черна коса, черни дрехи, но въпреки това блести. Останалите се мъчат да изкарат каквото могат от инструментите си, но той сякаш си играе. Приклещен е между усилвател и автомат за цигари, но този квадратен метър е неговото кралство и той танцува така, сякаш плевнята се намира не в края, а в началото на света.

В паузата между две песни басистът забелязва младия барман с рошавата коса. В този момент в бара все едно няма други хора.

Ана излиза от тоалетната. Лют стои точно до вратата. Надвесва едрото си тяло над нея и опитва да я вкара обратно вътре. Ако не беше толкова пиян, може би щеше да успее, но тя се изплъзва чевръсто и изтичва в антрето, докато той се пресяга към ръба на тоалетната чиния, за да не падне.

– Хайде де! Днес направих асистенция, нищо ли няма да получа?

Ана отстъпва и се оглежда инстинктивно в двете посоки, както правят животните в гората, за да преценят пътищата за бягство. Лют разперва ръце и казва крайно завалено:

– Видях как гледаше Бени. Спокойно. Но той няма да се върне тази вечер, той е наркоман, дазн... знаш... НАЕШ! Така че тая вечер няма да се върне на тази ПЛАНЕТА! Затова майната му, можеш да се фоксу... фоску... фоскусираш върху МЕН! Днес направих шибана аст.. астис... шибана АСИСТЕНЦИЯ и СПЕЧЕЛИХМЕ!

Ана тръшва вратата в лицето му и изтичва в кухнята. Търси Мая. Не я вижда никъде.

Бени налива бира на бара. Групата беше спряла да свири и Катя пусна кънтри музика по уредбата. Бени се обръща толкова бързо към следващия клиент, че едва не го удря в лицето с чашата. Басистът се усмихва. Бени вдига вежди.

– Музикант в бара ми, брей. Какво може да предложи заведението?

Басистът накланя глава настрани.

– Уиски сауър?

Усмивката на Бени е от ухо до ухо.

– По дяволите, тук да не ти е Холивуд? Получаваш „Джак“ с кола.

Смесва напитките още докато говори и с умело движение плъзва чашата по бара. Басистът я гледа дълго, без да отпие, след което признава:

– Извинявай. Дори не обичам уиски. Просто исках да прозвуча като рокаджия.

– Уиски сауър не звучи особено рокаджийски – просветлява го Бени.

Басистът прокара ръка през косата си.

– Веднъж срещнах барман, който каза, че ако човек стои от неговата страна на бара достатъчно дълго, започва да вижда всички хора като видове алкохол. Нещо като изкривен вариант на ония тотеми, с които се занимават врачките и другите такива. Схващаш ли какво имам предвид?

Бени се засмива на глас. Рядко го прави.

– Твоят тотем при всички положения не е уиски, това ти го гарантирам.

Басистът кима и се навежда дискретно напред.

– Всъщност се интересувам повече от горящи, а не от течащи субстанции. Чух от хората наоколо, че може би можеш да ми помогнеш с това.

Бени изпива питието на басиста и кима.

– Какво точно си представяш?

Амат и Бобо всъщност така и не вземат решение да излязат на двора. Просто така става. И двамата не ги бива в купоните, не знаят какво да правят, така че е съвсем естествено да се ориентират към нещо, което разбират. Нещо, което знаят как се прави. Затова накрая се оказват в двора, хванали по един от стиковете на Кевин, и се редуват да стрелят към вратата.

– Как може човек да стане бърз като теб? – пита пияният Бобо.

– Като бяга много от хора като теб в училище – отговаря Амат полусериозно, полушеговито.

Бобо се засмива полуискрено. Амат забелязва, че като стои на едно място и се прицелва на спокойствие, Бобо стреля по-силно, отколкото би предположил човек.

– Сори... аз... нали разбираш, че всичко е просто на шега? Знаеш... винаги е така... Мъжкият отбор се бъзика с нас, ние се бъзикаме с вас...

– Да. Да. Просто шега... – лъже Амат.

Бобо удря шайбата още по-силно. Изпълнен с вина.

– Вече играеш в първата тройка. Сега ти ще хвърляш дрехите ми под душа, не обратното.

Амат поклаща глава.

– Миришеш твърде зле, за да се докосна до дрехите ти, Бобо.

Бурният смях на съотборника му отеква между къщите, този път искрено. Амат му се усмихва. Гласът на Бобо внезапно става по-тих:

– До есента трябва да стана по-бърз. Иначе няма да ме пускат да играя.

Това е последният сезон на Бобо, преди да стане твърде голям за юношеския отбор. В други градове има отбори за юноши до двайсет години, но не и в Бьорнстад. След кандидатстудентските изпити тук не остават достатъчно момчета на тази възраст. Някои се местят, за да учат, а други – за да работят. Най-добрите играчи отиват в първия отбор, за останалите няма място.

– После идва мъжкият отбор! – пробва Амат, но Бобо изсумтява сухо.

– Никога няма да ме вземат там. Това е последният ми сезон, ако не стана по-бърз. След това ми остава само сервизът на татко, където ще прекарам всеки един ден до края на живота си.

Амат не казва нищо повече, не е нужно. Всички, които като деца са играли хокей поне за пет минути, след това искат от Вселената единствено възможност да продължат да го правят. Просто искат още от същото, защото хокеят съчетава най-добрите съставки на спортуването: сила и бързина, тотална техника и тотална борба, сто процента сърце и сто процента мозък. Няма по-добра игра. По-силна тръпка. По-неустоим халюциноген. Амат си поема дълбоко дъх и казва нещо, което никога не би признал пред някого другиго:

– Днес бях изплашен, Бобо. През целия мач бях адски изплашен. Дори не се зарадвах, когато спечелихме, почувствах единствено облекчение. Аз... shit, помниш как си играл на езерото като малък, нали? Тогава просто се забавлявахме. Дори не се замисляхме, просто знаехме, че това е единственото, което искаме да правим. Все още искам да правя единствено това. Дори не знам какво БИХ правил, ако не правех това, в нищо друго не ме бива. Но сега... имам чувството, че хокеят се е превърнал в...

– Работа – допълва Бобо, без да го погледне.

Амат кима.

– Сега изпитвам единствено страх. Идиотски ли звучи?

Бобо поклаща глава. Не говорят повече за това. Стрелят мълчаливо към вратата. Туп, туп, туп, туп, туп.

Бобо се прокашля и сменя темата.

– Мога ли да те питам нещо?

– Да?

– Човек как разбира дали има хубава пишка?

Амат се взира в Бобо, за да види дали се шегува. Като че ли не.

– Колко си пил?

Бобо се изчервява.

– Аз... просто си мислех за това. Нали всички момчета приказват за циците на момичетата. Чудя се дали те приказват така за нашите пишки. Откъде знаеш дали ти е хубав? Според теб това важно ли е за момичетата?

Амат изстрелва бързо три шайби. Бобо стои до него, грамаден като дърво и въпреки това притеснен като кутре в чакалнята на ветеринарен кабинет. Амат се усмихва и го потупва по рамото.

– Знаеш ли какво, Бобо? Според мен трябва да опиташ да не мислиш толкова. Би било добре за всички ни.

Бобо кима и се ухилва. Те са две момчета на по петнайсет и седемнайсет, които след десет години все още ще си спомнят тази вечер, когато се сприятелиха, докато всички останали празнуваха в къщата.

Нощта е ясна, а клоните на дърветата не помръдват. Стоят зад плевнята и пушат. Всъщност Бени почти никога не се напушва с непознати, в повечето случаи за него това е самотно и интимно занимание. Не знае защо точно тази вечер прави изключение. Може би заради присъствието, което басистът имаше на сцената. Сякаш се движеше в друго измерение. Беше нещо, което се стори познато на Бени. Или нещо, по което копнееше.

– Какво ти е на лицето? – пита басистът и посочва белега на брадата му.

– Хокей – отговаря Бени.

– Значи си fighter[35]?

Диалектът му подсказва, че не е от тази част на страната. Въпросът пък разкрива, че за пръв път идва тук.

– За да прецениш това, не търси белези по лицето. Търси белези по кокалчетата на ръцете – отговаря Бени.

Басистът дръпва дълбоко, после издухва перчема от очите си.

– От всички спортове, които не разбирам, хокеят най не ми е ясен.

Бени изсумтява.

– Басът не е ли за хора, които не могат да свирят на китара?

Смехът на басиста отеква като песен между дърветата и удря Бени както в главата, така и в гърдите. Има съвсем малко хора, които могат да постигнат такъв ефект. Хора, които са едновременно текила и шампанско.

– Винаги ли си живял в Хед? Не те ли хваща клаустрофобия в толкова малък град? – усмихва се басистът.

Погледът му блуждае ту срамежливо, ту жадно към устните на Бени. Бени оставя димът да се изцеди от дробовете му.

– Живея в Бьорнстад. В сравнение с него Хед е направо голям. Ти какво правиш тук?

Басистът свива рамене, опитва се да звучи равнодушно, но цялата му болка си проличава.

– Братовчед ми пее в бандата, техният басист е отишъл да учи някъде, затова ме попитаха дали искам да се преместя тук за няколко месеца и да свиря с тях. Страшно са некадърни, а хонорарът ни е каса бира, но аз тъкмо... приключих една лоша връзка. Имах нужда да се махна.

– Трудно би могъл да откриеш по-затънтено място – казва Бени.

Басистът се заслушва в дърветата, усеща плахите снежинки да се приземяват върху ръцете му. Гласът му се придвижва слепешката в тъмното:

– По-красиво е, отколкото си мислех. Тук.

Бени пуши със затворени очи. Ще му се да беше пушил повече. Тогава може би би посмял. Но сега просто казва:

– Не е като там, откъдето идваш.

Басистът вдишва дима от джойнта на Бени. Кимва, свел глава.

– Ще свирим пак следващата неделя. Ако искаш да дойдеш. Беше... Бих се радвал да се запозная с някого. Тук.

Черните му дрехи потрепват внимателно върху слабото му тяло. Движенията му се меки и леки, така освободени от напрежение, че той изглежда безтегловен. Кацнал е върху снежната покривка като някаква рядка птица, насред гора, пълна с хищници. Бени стиска фаса в дланта си, за да го изгаси, после прави две крачки назад.

– Трябва да тръгвам, преди сестра ми да е видяла, че стоя отвън.

– Биеш се с големи, здрави хокеисти, но те е страх от сестра ти? – усмихва се басистът.

Бени свива спокойно рамене.

– И теб би трябвало да те е страх. Кой, по дяволите, мислиш, че ме научи да се бия?

– Ще се видим ли следващата неделя? – виква басистът.

Не получава отговор.

Мая стои в кухнята и внезапно осъзнава, че Ана я няма. Отива да я търси. Момчетата я виждат как се подпира на стената, за да запази равновесие. Алкохолът я подмята наляво-надясно като пингвин върху нестабилен леден къс. Лют се навежда към Кевин и прошепва в ухото му:

– Дъщерята на спортния директор, Кев, НИКОГА няма да си легнеш с нея!

– Обзалагаме ли се? – засмива се Кевин.

– Стотачка – кима Лют и двамата си стискат ръцете.

Впоследствие Мая си спомня любопитни подробности, като това, че Кевин беше разлял малко алкохол върху блузата си и петното приличаше на пеперуда. Никой няма да я пита за това. Ще искат да знаят единствено колко е пила тази вечер. Дали е била пияна. Дали го е държала за ръка. Дала ли му е сигнал. Дали се е качила на горния етаж доброволно.

– Изгуби ли се? – усмихва се той, щом я вижда до стълбите.

Тя вече е обиколила долния етаж три пъти, без да открие банята. Засмива се и разперва ръце.

Забравя за Ана.

– Това е направо адската къща. Все едно живееш в Хогуортс! Колко пари имат вашите всъщност?

– Искаш ли да видиш втория етаж? – пита той.

Тя завинаги ще съжалява, че го последва нагоре по стълбите.

Колата на Катя запалва неохотно от осмия или деветия опит.

– Тази вечер можеш да спиш при Адри в развъдника.

– Не, закарай ме вкъщи – моли я Бени сънено.

Тя го погалва по бузата.

– Не, виж сега. Адри и аз обичаме малкото си братче. А ако още веднъж се прибереш при мама, вмирисан на бира и трева, тогава вече няма да имаме малък брат.

Той изръмжава, сваля якето си и го подпира на прозореца като възглавница. Тя го бутва закачливо по ръката, точно под края на ръкава, където има татуировка на мечка.

– Басистът беше сладък. Но май възнамеряваш да ми кажеш, че не е бил твой тип, както правиш с всички?

Бени отговаря със затворени очи:

– Не обичаше хокей.

Тя се засмива, но когато малкият ѝ брат заспива, Катя избърсва сълзите си. Още от времето на пясъчника и люлките момичетата винаги са гледали след него. Поравно – защото искат да го уловят и защото подозират, че не могат. Просто не разбират защо.

През годините Катя винаги му е пожелавала едно и също – друг живот. На друго място, в друго време, той може би щеше да стане друго момче. По-нежно и сигурно. Но не и в Бьорнстад. Той носи в себе си твърде много неща, които никой тук не вижда. А и тук е хокеят. Отборът, момчетата, Кевин. Те са всичко за него, така че той е всичко, което те искат да бъде. Това е ужасно.

Да имаш тайна от хората, които обичаш.

Всички обясняват какво е. Сестрата в училище, бедните учители, които водят часовете по сексуално образование, разтревожените родители, морализаторските телевизионни сериали, целият интернет. Всички. През целия си живот човек слуша точно какво ще се случи. И въпреки това никой не казва, че ще стане така.

Мая лежи по гръб в леглото на Кевин. Това е първият път, когато пуши марихуана. По-различно е, отколкото си е представяла, все едно топлината има вкус. Димът като че ли се издига право към главата ѝ, вместо да слиза към дробовете. Навсякъде по стените има плакати на хокеисти, а рафтовете са отрупани с трофеи, но в един ъгъл Мая вижда стар грамофон. Ще запомни точно него, защото не се вписва в обстановката.

– Старият грамофон на татко, харесва ми как звучи... как пращи, когато сложиш плочата... – казва той така, сякаш се извинява.

Пуска музика, Мая не си спомня каква, помни само пращенето. След десет години все още ще се случва да чуе същия звук от грамофон в някой бар или магазин за дрехи на другия край на света и мигновено ще се връща точно тук, в този момент. Усеща тежестта на тялото му върху своето и се засмива, ще си спомня и това. Целуват се и тези два въпроса ще ѝ бъдат зададени повече пъти от всеки друг въпрос през живота ѝ: кой кого целуна? Ти отвърна ли на целувката му? Той я целува. И да, тя отвръща на целувката. Но когато опитва да свали панталоните ѝ, тя го спира. На него, изглежда, му се струва, че това е игра, затова Мая дръпва ръката му по-силно.

– Не искам, не сега, никога не съм... – шепне тя.

– Разбира се, че искаш – настоява той.

Тя се ядосва.

– Да не си глух? Не, казвам ти НЕ!

Хватката му около китките ѝ се затяга, първо почти незабележимо, после до болка.

Катя завива по малкия горски път точно след табелата „Добре дошли в Бьорнстад“. Кара нагоре към развъдника. Тук няма лампи, така че щом Бени поглежда сънено през прозореца, не разбира какво вижда, преди да са го подминали.

– Спри – измърморва той.

– А? – чуди се Катя.

– СПРИ! – изкрещява Бени.

Тя набива спирачки шокирано. Малкият ѝ брат вече е отворил вратата и е скочил навън в мрака.

Всички обясняват какво е. Слушаш го през целия си живот, до най-малките подробности: нападат те на пътека за бягане, нокаутират те и те завличат в някоя тъмна алея по време на екскурзия, дрогират те в бар и те заключват в стая заедно с непознати възрастни мъже в някой краен квартал на голям град. Всички те предупреждават, отново и отново, предупреждават всички момичета – това може да се случи! Ето как става!

Само че никой не ти казва, че може да стане и така: с някого, когото познаваш. На когото имаш доверие. С когото си се смяла. В момчешката му стая, под хокейните плакати, докато целият първи етаж е пълен с приятели от училище. Кевин я целува по врата, отмества ръката ѝ. Мая ще си спомня как докосва тялото ѝ. Все едно то не ѝ принадлежи, все едно е стока, която той си е заслужил, а главата ѝ е отделен, независим обект. Никой няма да я пита за това. Ще я питат само дали му се е противопоставила. Дали съпротивата ѝ е била достатъчно „явна“.

– Стига си се правила на трудна, нали се качи горе с мен? – смее се той.

Тя опитва да махне ръката му, но той е безкрайно по-силен от нея. Опитва да се изплъзне от хватката му и да се изправи от леглото, но коленете му приклещват кръста ѝ.

– Спри, Кевин, не иск...

Дъхът му отеква в ушния ѝ канал.

– Ще внимавам, обещавам. Мислех си, че ме харесваш.

– Така е... но никога не съм... спри, моля те!

Мая дръпва ръката му толкова отчаяно, че ноктите ѝ оставят две дълбоки рани в кожата му. Ще си спомня как капките кръв потекоха навън, бавно, бавно, бавно, а той като че ли изобщо не забеляза. Кевин я задържа само с тежестта си, дори не е нужно да я хваща. Интонацията му рязко се променя:

– Хайде, по дяволите! Престани да се правиш на недостъпна! Мога да сляза долу, да грабна което си поискам момиче и да я изчукам без проблем!

С последен напън Мая освобождава едната си ръка и го удря с всичка сила по бузата.

– Ами… направи го! Направи го!!! И МЕ ПУСНИ!!!

Той не я пуска. Очите му потъмняват. Сякаш момчето, с което се смяха цяла вечер, вече изобщо го няма. Когато опитва да попречи на другата му ръка, той я стисва за гърлото, а когато опитва да изпищи, пръстите му запушват устата ѝ. Не ѝ достига кислород и ту изпада в безсъзнание, ту се свестява. Насред всичко това ще запомни странни подробности, за които никой няма да я пита: като това как едно копче се откъсна от блузата ѝ, когато Кевин я разкъса, как го чу да пада на пода и да отскача нанякъде. Как си помисли: „Как ли ще го открия после?“.

Ще я питат за алкохола и марихуаната. Няма да я питат за бездънния ужас, който така и няма да я напусне. За стаята с грамофона и плакатите, откъдето никога няма да успее да излезе напълно. За копчето на пода и за паниката, която ще я следва завинаги. Плаче тихо под тялото му, пищи безгласно под дланта му.

За извършителя изнасилването трае няколко минути. За жертвата то никога не спира.

22

Събота вечер е и всичко се е случило. Ана просто още не го знае. Знае само, че по-големите момичета в кухнята се изсмиват подигравателно, когато ги пита къде е Мая.

– Малката курва? Качи се горе с Кевин. Не се тревожи, малката, той ще я изхвърли обратно, когато приключи с нея, никой от отбора не задържа малките рибки!

Острият им смях пробива дупки в дробовете на Ана, гръклянът ѝ се свива. Естествено, би могла да я потърси. Стои няколко минути с телефона в ръка, без да позвъни. Накрая гневът ѝ надделява. Малко разочарования могат да се мерят с това, което изживяваш, когато най-добрата ти приятелка те зареже заради момче; няма по-тиха разходка от тази, когато си на петнайсет години и се прибираш сама от купон.

Ана и Мая се откриха като деца, когато взаимно си спасиха живота. Първата издърпа втората от ледената дупка, а в замяна втората издърпа първата от самотата. В много отношения те бяха пълни противоположности, но и двете обичаха да танцуват нелепо, да пеят високо и да карат бързо моторни шейни. Достатъчно е, за да са най-добри приятелки. Sisters before misters. И от всички неща, които са си обещавали, това е най-важното: никога да не се изоставят.

Момичетата в кухнята продължават да се смеят на Ана. Казват нещо за дрехите и тялото ѝ, но тя вече не ги слуша, чувала е всичко в училищните коридори и полетата за коментари в интернет. Лют се появява, залитайки, иззад ъгъла и я вижда, а Ана измърморва „върви по дяволите“. Могат да направят именно това, да отидат по дяволите. Всичките.

Излиза през външната врата и за последен път обмисля да се обади на Мая. Може и да я потърси на горния етаж. Но не смята да се моли за повече внимание. Дори да живееш в град, който през три четвърти от годината е покрит със сняг, пак изпитваш непоносим студ, ако стоиш в сянката на някой по-популярен от теб човек. Ана настройва телефона си на безшумен режим и го прибира в чантата си. Човечеството има много отрови, но най-силна от тях е гордостта.

Вижда Амат и го хваща за рамото. Толкова е пиян, че не би могъл да прочете дори най-горния ред на таблото в кабинета на очен лекар. Ана въздъхва.

– Ако видиш Мая, ѝ кажи, че не мога да я чакам да реши дали обича фъстъци, или не.

Амат заеква объркано:

– Къде... ил... или какво... и... или кой?

Ана върти очи.

– Мая. Кажи ѝ, че си тръгвам.

– Къде... тя къде е?

Въпросът кара погледа му да се проясни, а гласът му да изтрезнее. На Ана почти ѝ става жал за него.

– Моля ти се, Амат, не се ли сещаш? Пробвай да я потърсиш в стаята на Кевин!

Амат се пръсва на хиляди невидими парченца, но Ана не може да остане. Не иска да стои в тази къща, докато самата тя се разпада. Затваря входната врата след себе си, а нощният студ погалва бузите ѝ. Дъхът ѝ веднага олеква, ударите на сърцето се успокояват. Израсла е навън, винаги се е чувствала като в плен, когато седи от вътрешната страна на прозореца. Социалните отношения, опитите да си намери приятели, да бъде приета от останалите, постоянно да гладува и да опитва да се смали, всичко това ѝ докарва клаустрофобия. Хваща пътя през гората и докато върви сама в мрака, се чувства безкрайно по-сигурна, отколкото във вилата, пълна с хора. Природата никога не ѝ е навредила.

Единствената тайна, която Мая някога е крила от най-добрата си приятелка, остава зад затворената врата на горния етаж в къщата на семейство Ердал. Тайната е, че в последния момент, когато вече не можеше да диша под тежестта на Кевин, Мая си втълпи едно-единствено нещо: „Не се бой. Ана ще ме намери. Ана никога няма да ме остави“.

Амат никога няма да може да обясни мотивите си. Ревност, може би. Хюбрис, вероятно. Комплекс за малоценност, евентуално. Влюбване, определено. Двама юноши пазят на стълбите, но когато му казват, че не може да се качи на горния етаж, той им изкрещява, също толкова неочаквано за тях, колкото и за самия себе си: „А ВИЕ в коя проклета линия играете?“.

През всичките години в детския и момчешкия отбор хората му казваха, че има изключително бързи крака, но не те го отведоха чак дотук. Беше погледът. Очите му винаги са били по-бързи от очите на другите, виждаше повече от всички останали, помнеше всеки детайл при всяка атака. Разположението на защитниците, движенията на вратаря, минималното помръдване в периферното му зрение, когато негов съотборник допре стика си до леда.

Юношите се отместват изплашено. Изкачва стълбите с три крачки. В коридора на втория етаж има снимка на цялото семейство Ердал, обградена от снимки на Кевин, навсякъде само Кевин. С хокейна екипировка като петгодишен. Шестгодишен. Седемгодишен. Всяка година същата усмивка. Същият поглед.

Ще питат Амат какво точно е чул. Къде точно се е намирал. Така и няма да може да каже дали е реагирал заради „не“ или „спри“, или заради приглушен от човешка длан вик. Може би нищо от това. Може би е отворил вратата съвсем инстинктивно. Ще го питат дали е бил пиян. Ще се пулят обвинително насреща му и ще казват: „Но не е ли вярно, че дълги години си бил и все още си влюбен във въпросното момиче?“. Амат ще може да им отговори единствено, че погледът му е изключително бърз. По-бърз дори от краката.

Натиска дръжката на вратата, застава на прага на стаята и вижда насилието и разкъсаните дрехи. Сълзите и огненочервените следи от пръстите на момчето по врата на момичето. Едното тяло, което обладава другото против волята му. Вижда всичко и впоследствие ще сънува любопитни подробности: като това точно кои плакати на точно кои играчи от НХЛ е имало по стените. Ще си спомня това поради най-простата възможна причина. На стената над собственото му легло има същите плакати.

Кевин се разсейва за две секунди, когато Амат влиза в стаята. Това е два пъти повече, отколкото е необходимо на Мая. Няма да запомни действията си като проста реакция, а като борба на живот и смърт. Импулс за оцеляване. Успява да ритне Кевин с коляно достатъчно силно, че между тях да се образува минимална пролука и тя да успее да изтласка тялото му от своето. Удря го с всичка сила във врата и побягва. Не знае как е излязла от стаята, с кого се е разминала по пътя, дали удря, или рита юношите, които пазят стълбището. Може би всички на купона са твърде пияни и изобщо не я забелязват, или може би просто се преструват, че не виждат. Тя изхвърча през вратата и не спира да тича.

Средата на март е, но въпреки това сняг обгръща краката ѝ, докато тя се движи в мрака покрай пътя. Сълзите ѝ са топли, когато се отделят от клепачите, но още преди да паднат от брадичката, вече са замръзнали. „В този град не може да се живее, може само да се оцелява“, казва майка ѝ. Тези думи никога не са били по-верни.

Мая придърпва якето плътно около себе си. Така и няма да може да обясни как изобщо е съумяла да го вземе. Блузата ѝ е скъсана, кожата по врата и китките ѝ вече е потъмняла от синини с формата на пръсти. Чува гласа на Амат зад гърба си, но не забавя крачка, момчето прави още няколко несигурни стъпки в снега, преди да падне на колене, пиян и съкрушен. Извиква името ѝ. Мая най-накрая спира, обръща се със свити юмруци и се взира в него. Сълзите ѝ вече текат колкото от уязвимост, толкова и от гняв.

– Какво стана? – прошепва Амат.

– Ти как мислиш, мамка му? – отвръща тя.

– Ние трябва да... ти трябва...

– Какво? Какво трябва, Амат? Какво, по дяволите, трябва да направя АЗ?

– Да говориш с някого... полицията... или с когото и да е, трябва...

– Няма значение, Амат. Няма значение какво ще кажа, никой няма да ми повярва.

– Защо не?

Тя избърсва очи със задната страна на едната си ръкавица, която почернява от молива за очи. Сега Амат също плаче. На петнайсет години са, а целият им свят се е сринал само за една вечер. Подминава ги самотна кола, очите на Мая проблясват на светлината на фаровете. Щом колата отминава, нещо е изгаснало не само в погледа ѝ, но и вътре в нея.

– Защото това е шибан хокеен град – прошепва тя.

Амат остава на колене в снега, докато Мая се отдалечава по пътя. Последното, което подминава, преди нощта да погълне очертанията ѝ, е табелата „Добре дошли в Бьорнстад“.

Скоро този надпис няма да се отнася за нея.

Ана се прибира вкъщи. Смазаните панти на входната врата ѝ позволяват да влезе безшумно. Баща ѝ спи, а майка ѝ вече не живее тук. Момичето минава през кухнята и отива в складовото помещение. Кучетата я посрещат със студени носове и топли сърца. Прави това, което е правила хиляди пъти като дете, когато къщата миришеше на алкохол, а родителите ѝ си крещяха – отива да спи при животните. Защото те никога не са я наранявали.

Хората, които никога не са живели на място, където студът и мракът са нормата, а всичко останало е изключение, трудно могат да си представят, че е възможно да попаднат на измръзнал до смърт човек, който е разкопчал якето си, а може би дори се е съблякъл гол. Но когато ти е много студено, кръвоносните съдове се свиват и тялото опитва с всички сили да попречи на кръвта да стигне до измръзналите крайници и по този начин да се изстуди, преди да е тръгнала обратно към сърцето. Малко като хокеен отбор, който играе с един играч по-малко заради наказание: тогава е важно да се приоритизират ресурсите, да се браниш, да предпазваш сърцето, дробовете и мозъка. Когато защитата ти най-накрая се разкъса, когато премръзнеш, това нарушава играта ти, вратарят ти губи ориентация, дефанзивните играчи спират да комуникират помежду си и частите на тялото, които по-рано са били изолирани, внезапно отново заработват. Именно тогава, когато топлата кръв от тялото се влее в измръзналите ти крака и ръце, усещаш екстремен прилив на топлина. Това те разтърсва, втълпяваш си, че ти е горещо, и започваш да се събличаш. После изстудената кръв се връща в сърцето и всичко приключва. Почти всяка година някой жител на Бьорнстад, който се прибира пиян след парти, решава да мине напряко през езерото или пък се изгубва в гората. Спира да си почине само за минутка и на следващата сутрин го откриват безжизнен в някоя пряспа.

Като малка Мая често си мислеше колко е странно, че майка ѝ и баща ѝ, двамата най-прекомерно загрижени родители в цялата Вселена, са избрали да живеят точно тук. На място, където самата природа ежедневно се опитва да убие дъщеря им. По-късно осъзна, че всички предупреждения като „не върви по леда без придружител“ или „не ходи сама в гората“ всъщност благоприятстват интереса към отборните спортове. Всички деца в Бьорнстад израстват с постоянното напомняне, че рискуват да умрат, ако са сами.

Опитва да се обади на Ана, но тя не вдига. Не успява да събере смелост да мине по голямата улица в центъра на града, затова се сгушва в якето си и тръгва по тесния път през гората.

Когато колата я подминава в мрака и спира на петдесет метра пред нея, паниката я обзема с пълна сила. Адреналинът в тялото ѝ реагира незабавно с убеждението, че някой ще изскочи навън, ще я сграбчи и ще ѝ причини всичко повторно.

Едно от многото неща, от които момичето бе лишено тази нощ, е мястото, където няма нужда да се страхува. Всички си имаме такова безопасно място, докато не ни го отнемат. И никога не можем да го получим обратно. От сега нататък Мая ще изпитва страх навсякъде, където отиде.

Бени я мярва сънено през прозореца на автомобила. Никой не минава доброволно по този път през нощта, а освен това той забелязва, че момичето куца. Кара Катя да спре и се втурва в мрака още преди колата да се е подчинила. Мая се скрива зад едно дърво. Не може да остане така повече от минута, минусовите температури те карат да се движиш, за да поддържаш кръвообращението си, независимо дали искаш, или не. Бени ловува в тези гори със сестрите си още откакто порасна достатъчно, за да държи пушка, така че я забелязва. Тя знае, че той я вижда. Катя се провиква от колата, но за изненада на Мая, Бени виква в отговор:

– Няма нищо, сестра ми. Извинявай... Видях... стори ми се, че... уф, сигурно просто съм препушил!

Мая гледа право към него, той стои на десет крачки от нея, пръстите на краката ѝ измръзват също толкова бързо, колкото и неговите. Но той просто кимва в тъмното, обръща се и изчезва.

Знае твърде добре какво е да се криеш, така че не би издал друг човек, който го прави.

Докато червените стопове на колата се отдалечават в нощта, Мая остава скрита зад дървото, подпряла чело на ствола му. Плаче истерично, без глас и без сълзи. Сърцето ѝ спира да бие, въпреки че тя още стои на крака.

Има хиляди начин да умреш в Бьорнстад. Особено отвътре.

23

Петер и Мира се събуждат щастливи. Засмени. Именно този момент от деня ще си спомнят впоследствие и ще се ненавиждат заради това. Най-ужасните събития в живота ни имат такъв ефект: винаги си спомняме, по-ясно от всичко останало, последните щастливи мигове, преди всичко да рухне. Секундата преди удара, витрината на бензиностанцията малко преди катастрофата, последното къпане в морето, преди да се върнем от почивка и да ни поставят диагноза. Паметта ни ни принуждава нощ подир нощ да се връщаме именно към най-хубавите моменти и да се питаме: „Можех ли да постъпя различно? Защо обикалях безгрижно, без да се замисля? Ако знаех какво ще се случи, дали щях да успея да променя нещо?“.

Всички хора имат хиляди желания, преди да им се случи трагедия, но след това имат само едно. Когато се роди дете, родителите си мечтаят то да бъде колкото се може по-уникално, докато не се разболее, след което единствената им мечта е отново всичко да е както преди. В продължение на няколко години след смъртта на Исак, Мира и Петер изпитваха пронизващи угризения на съвестта всеки път, когато се смееха. Все още се случва да се сепнат засрамено, когато изпитат щастие, чудейки се дали не е предателство все още да са живи, след като детето им ги е оставило. Един от най-страшните ефекти на мъката е, че тълкуваме липсата ѝ като егоизъм. Не може да се обясни какво е нужно, за да продължим живота си след погребението, да съберем парченцата от семейството и отново да ги съединим. Така че за какво се молим в крайна сметка? За един хубав ден. Просто един хубав ден. Няколко часа загуба на паметта.

Ето защо днес, сутринта след хокейния мач, Петер и Мира се събуждат щастливи. Засмени. Той си подсвирква в кухнята, тя излиза от банята и двамата се целуват по онзи начин, по който се целуват възрастните, когато забравят, че са родители. Лео, който е на дванайсет, излиза отвратено от стаята. Мама и татко се смеят, допрели устните си. Просто един хубав ден.

Мая ги чува от стаята си. Лежи, увита плътно с одеялото си. Още дори не са открили, че си е у дома, мислят си, че спи при Ана. Когато отворят вратата и я погледнат учудено, тя ще им обясни, че е болна. Облякла си е два ката спортни дрехи, за да е сигурна, че челото ѝ ще е достатъчно горещо. Не може да им разкаже истината, сърце не ѝ дава да им го причини, знае, че не биха го преживели. Не разсъждава като човек, подложен на престъпление, а като човек, извършил такова. Мисли си единствено, че никой никога не бива да разбере, че трябва да премахне всички доказателства. Така че, когато татко откара Лео на тренировка, а мама отиде до магазина, Мая ще се измъкне от леглото и ще изпере дрехите, с които беше вчера, за да не види никой петната. Ще пъхне скъсаната блуза в найлонова торбичка и ще тръгне към вратата. Но там ще се спре и няколко часа просто ще стои разтреперана от страх, без да смее да отиде до кофата за боклук.

Хиляди желания вчера, едно-единствено днес.

Трите сестри на Бени винаги са общували по различен начин. Най-младата, Габи, говори, а средната, Катя, слуша. Адри, най-голямата, крещи. Ако имаш три по-малки братя или сестри, а татко ти отиде в гората с пушката си, порастваш по-бързо, отколкото би трябвало, и може би ставаш по-суров, отколкото ти се иска в действителност.

Адри не оставя Бени да си отспи махмурлука. Вместо това го принуждава цяла сутрин да ѝ помага с кучетата. Когато приключват, тя го завлича в склада, който е престроен в малък фитнес, и го кара да вдига тежести, докато повърне. Бени не мрънка. Никога не го прави. Само допреди няколко години Адри вдигаше от лежанка повече от него, но когато той я задмина, това се случи със зашеметяваща бързина. Виждала го е да преборва зрели мъже в „Плевнята“, защото са казали нещо неприлично на Катя. Сестрите често си говорят за тези неща, когато него го няма, за погледа в очите на малкия им брат, когато той наистина се ядоса. Майка им все повтаря, че не знае „какво щеше да стане, ако момчето не беше открило хокея на лед“, но сестрите му знаят точно какво щеше да стане. Виждали са такива мъже, в „Плевнята“, във фитнеса и на хиляди други места. Мъже, чиито зеници потъват в мрак.

Хокеят даде на Бени подходящо обкръжение, структура, правила. Но преди всичко възнагради най-хубавите му качества: безкрайно голямото сърце и абсолютно непоклатимата лоялност. Фокусира енергията му върху изграждането на нещо, вместо върху разрушаването му. През цялото си детство Бени спеше с хокейния си стик, а понякога Адри си мисли, че все още го прави.

Когато пуска щангата за трети път, малкият ѝ брат се изтърколва от лежанката и повръща, а Адри му дава шише вода и сяда на стола до него.

– Е, какъв е проблемът?

– Просто имам махмурлук – изстенва той.

Телефонът му звъни. Това продължава цял ден, но той отказва да вдигне.

– Не. Не проблемът със стомаха, магаре такова, какъв е проблемът тук? – изсумтява тя и посочва слепоочието му.

Бени избърсва устата си с опакото на ръката и отпива от шишето на малки глътки.

– Просто... една работа. С Кев.

– Караница?

– Нещо такова.

– И?

– Нищо, глупава история.

Телефонът продължава да звъни. Адри свива рамене и ляга на лежанката. Бени застава отзад и придържа щангата, докато сестра му вдига. Винаги му се е искало тя да бе играла хокей по-дълго. Би могла да разкаже играта на целия юношески отбор. Адри игра няколко години в момичешкия отбор в Хед като малка, но накрая на майка им ѝ дойде твърде нанагорно да кара дотам и обратно няколко вечери в седмицата. В Бьорнстад нямаше момичешки отбор, никога не е имало. Бени понякога се замисля колко ли добра щеше да стане сестра му иначе. Тя разбира играта, навиква го за съвсем същите тактически грешки, за които го навиква и Давид. Освен това Адри обича хокея. Така, както го обича брат ѝ.

Когато приключва, тя го потупва по бузата и казва:

– Вие, хокеистите, сте като кучетата. Трябва ви само възможност, за да направите някоя глупост. И само повод, за да направите нещо хубаво.

– И? – измърморва той.

Тя се усмихва и посочва телефона му.

– Ами, стига си се държал като кучка и отиди да говориш с Кевин. Защото… ако чуя тази мелодия още веднъж, следващия път ще ти пусна щангата върху главата.

Амат се обажда на Мая десет пъти. Сто пъти. Тя не вдига. Той все още вижда пред очите си всяка една подробност, мисли за случилото се толкова напрегнато, че започва да си втълпява как всичко може би е просто плод на въображението му. Недоразумение. Боже, колко хубаво би било, ако това, което му се струваше, че е видял, всъщност не се бе случило. Все пак беше пиян. Изпитваше ревност. Звъни на Мая, отново и отново, не казва нищо на гласовата поща. Не праща съобщения. Отива в гората и тича, докато повърне, докато се почувства твърде изморен, за да мисли, тича цял ден, за да може вечерта да припадне от изтощение.

Кевин е на двора. Всички хокеисти са свикнали да играят с болежки. Винаги имат някаква малка контузия някъде. Разтежение в слабините, изкълчена става, счупен пръст. В юношеския отбор не минава и седмица, без някой да каже как няма търпение да станат достатъчно големи, че да не се налага да играят с предпазни маски на каските. „Да разкараме количките за пазаруване[36].“ Въпреки че всички са виждали играчи от мъжкия отбор да бъдат удряни в лицето с шайби и стикове, юношите не ги е страх, те копнеят за това. Като малки са гледали хокеисти с двайсет шева на лицето, след като половината им буза е била разкъсана по време на мач, да отговарят на въпроса „боли ли?“, като просто се усмихнат и кажат: „Е, щипе малко, като смуча снус, така си е“.

Събота следобед е, а вилата на семейство Ердал е перфектно изчистена, празна и тиха. Кевин е на двора и изстрелва шайба след шайба, след шайба. Още като хлапе се научи да играе, докато изпитва болка. Дори да ѝ се наслаждава. Синини, фрактури, рани, сътресения, те никога не се отразяваха на играта му. Но това е различно. Сега две рани от нокти на ръката му го карат да праща шайбите високо над вратата.

Външната врата е отключена, Бени минава през къщата и забелязва, че с изключение на един белег върху вратата на мазето, в която явно се е блъснал някой пиян гост, къщата изглежда както обикновено. Сякаш в нея никога никой не е живял. Бени застава на вратата на верандата и гледа как шайбите летят към лехите на съседите, все едно Кевин стреля на сляпо. Той се обръща и поглежда Бени с кръвясали, побеснели очи.

– Ето те и теб! Звънях ти хиляда пъти!

– И сега съм тук – отговаря Бени.

– Ще вдигаш, когато те търся! – изръмжава Кевин.

Бени свъсва вежди заплашително и произнася бавно:

– Мисля, че ме бъркаш с Лют или Бобо. Не съм ти роб. Ще ти вдигам, когато поискам.

Кевин го посочва с върха на стика си, разтреперан от гняв.

– И какво, надруса ли се достатъчно? След седмица играем финал, а всички се държат все едно сме направили достатъчно, като сме стигнали дотук. Трябва да съберем момчетата и да ги накараме да разберат какво искам от тях през тази седмица! Затова ще бъдеш на линия! Няма да търпя да се изпаряваш като дим, когато отборът има най-голяма нужда от теб!

Бени не знае дали Кевин се шегува с „да се изпаряваш като дим“, или просто е твърде тъп, за да схване иронията. С Кевин никога не се знае. Той е едновременно най-глупавият и най-умният човек, когото Бени познава.

– Знаеш защо си тръгнах от партито.

Кевин изсумтява.

– Да, защото си шибан светец, нали?

Бени го изпитва, впервайки очи в неговите, интензивно и без прекъсване. Когато Кевин най-накрая се огъва и поглежда встрани, приятелят му го пита:

– Какво е станало вчера, Кев?

Кевин се засмива леко и разперва ръце.

– Нищо. Всички бяха пияни. Знаеш как е.

– Какво ти е на ръката?

– Нищо!

– Видях Мая в гората. Не изглеждаше като нищо.

Кевин се завърта така, сякаш смята да удари Бени със стика. Устните му треперят, зениците му горят.

– Значи СЕГА си се загрижил? Теб какво изобщо те бърка? Дори не беше тук! Предпочиташ да се напушиш и да отидеш да циклиш в Хед, вместо да останеш тук при най-добрите си приятели! При своя ОТБОР!

Погледът на Бени преследва безмълвно миглите на Кевин. Кевин отново се извръща, изстрелва една шайба толкова високо над вратата, че би трябвало да я регистрира като ловно оръжие, след което измърморва:

– Снощи имах нужда от теб.

Бени не отговаря, което винаги кара Кевин да изгуби самообладание, и той се разкрещява:

– Не беше ТУК, Бени! НИКОГА не си тук, когато се нуждая от теб! По дяволите, Лют оповръща цялата кухня, а някой се заби право във вратата на мазето и остави грамадна следа! Разбираш ли какво ще стане, когато баща ми се прибере и я види? Разбираш ли, или от наркотиците не ти е остан...

– Майната му на баща ти. Искам да знам какво е станало вчера – прекъсва го Бени.

Кевин прави пет бързи крачки напред и удря със стика си горната греда на вратата. Стикът се строшава на две, а долната половина, остра като шило, полита към Бени и минава на педя от лицето му, но той дори не мигва.

– ТАКА ЛИ? МАЙНАТА МУ НА БАЩА МИ... шибан, неблагодарен... кой плаща кънките, стиковете и протекторите ти през последните десет години? И тогава ли мислеше така? Смяташ ли, че майка ти би могла да си позволи такива неща? Баща ми е прав за теб, по дяволите. ВИНАГИ е бил прав за теб! Ти си вирус, Бени, шибан вирус. Можеш да живееш само на гърба на друг организъм!

Бени прави две крачки напред, само две. Лицето му не трепва.

– Какво стана вчера, Кев?

– Какво искаш? А? Това да не е полицейски разпит? Какъв ти е проблемът?

– Не бъди страхливец, Кев.

– ТИ ли ще ми говориш за страхливост? Ти ли ще ми говориш за СТРАХЛИВОСТ? По дяволите, ти си шибаният... шибаният...

Бени се приближава толкова бързо, че Кевин изговаря последните думи в лицето му. Само два сантиметра разделят очите им. Тези на Бени са широко отворени.

– Какво? Какво съм аз, Кев? Кажи го.

Кожата на Кевин пулсира, очите му текат, част от врата му е почервеняла и посиняла като след силен удар с малък юмрук. Той отстъпва, вдига едното парче от счупения стик и го хвърля към вратата така, че металът иззвънява.

– Изчезни от къщата ми, Ович. Достатъчно си смукал от семейството ми.

Не се обръща след Бени. Дори когато входната врата се затваря.

Прибират се късно. Къщата изглежда така, както я оставиха. Синът им се преструва, че спи. Не чукат на вратата му. На пейката в кухнята таткото намира два карирани лѝста А4, върху които Кевин старателно е записал всички статистики от мача. Игрови минути, удари, асистенции, голове, числено превъзходство, притежание на шайбата, прекъсвания, грешни отигравания. В продължение на няколко минути таткото седи огрян от самотна лампа и се усмихва така, както вече не си позволява да прави пред други хора. Толкова се гордее, че ако имаше по-слаб контрол над импулсите си, би се качил горе да целуне спящия си син по челото.

Майката забелязва неща, които таткото пропуска. Вижда картините, които чистачката е объркала и закачила на грешни места. Масата във всекидневната, която стои накриво. Парченцето найлоново покривало, останало под ъгъла на дивана. И преди всичко забелязва белега върху вратата на мазето.

Докато мъжът ѝ седи в кухнята, тя си поема дълбоко дъх и с всичка сила удря вратата с куфара си. Таткото се втурва към нея, а тя се извинява, като казва, че се е спънала и е изпуснала куфара. Той ѝ помага да се изправи, прегръща я и прошепва:

– Не се притеснявай толкова, това е просто една врата, останала е само малка следа.

После ѝ показва листовете и казва:

– Спечелили са!

Тя се засмива, заровила лице в ризата му.

24

Рано сутринта в училището се задейства алармата, но от охранителната фирма не се обаждат в полицията, тъй като би им отнело няколко часа да стигнат дотам. Вместо това се обаждат на една от учителките. Не съвсем случайно, разбира се, избират преподавателка, чийто малък брат работи при тях, така че брат ѝ да не си прави труда да ходи да взима ключовете. Колата спира на пустия паркинг, учителката слиза, вдига яката си и го поглежда изморено:

– Понякога си толкова мързелив, че се чудя дали не си осиновил децата си.

Брат ѝ се засмива.

– Стига си мрънкала, сестра ми, нали все повтаряш, че не ти се обаждам достатъчно често!

Тя изсумтява, взима фенера му и отключва училището.

– Сигурно от покрива пак е паднал сняг върху сензорите от задната страна.

Тръгват по коридора, без да пуснат осветлението. Ако някой е влязъл с взлом, лампите наоколо ще са светнали автоматично. Но що за идиот би влязъл нелегално в училище в понеделник сутринта?

Остра светлина събужда Бени, въпреки че лампите на тавана вече светят. Гърбът му изпуква. В устата си има вкус на домашен алкохол и евтини бирени фъстъци, което доста го разтревожва, защото няма спомен да е ял бирени фъстъци. Мига сънено, вдига ръка и опитва да се взре в човека, който му свети с фенер в очите. Това не се налагаше, разбира се, но той миришеше твърде лошо и учителката не искаше да го събуди, като го докосне.

– Сигурно се шегуваш – въздъхва тя.

Бени се надига от двата чина, на които е спал. Разперва ръце като най-изморения фокусник на света.

– Директорът ми каза, че трябва да почна да идвам навреме сутрин. Така че... та-даа! Или... колко е часът?

Той опипва джобовете си. Не намира ръчния си часовник. Разпокъсаните спомени от предната нощ подсказват, че е възможно да е изпил и него. Също така не е съвсем ясно какъв точно поток на мисълта го е подтикнал да приключи преминалата си през различни субстанции одисея, като влезе с взлом в училище, но е сигурен, че тогава му се струваше като отлична идея.

Учителката излиза от стаята, без да продума. Бени я вижда да говори с някакъв охранител в коридора. Охранителят ще съобщи, че това е било фалшива тревога, защото братята правят каквото им кажат каките, независимо на колко години станат. Учителката се връща при Бени и отваря два прозореца, за да проветри. Помирисва якето му и прави гримаса.

– Моля ти се, кажи ми, че не си внесъл дрога в училище.

Бени не сполучва в опита си да я посочи с пръст.

– Никога не би ми, не би ми, не би ми ХРУМНАЛО! Няма полза от наркотици в училище. Моите наркотици са в тялото ми. Искаш ли да танцуваме?

Той се сгромолясва от чина и пада по гръб, кикотейки се. Учителката кляка до него и го поглежда мрачно, докато той млъкне. След това му казва:

– Ако съобщя за това на директора, той ще трябва да те прати на домашно обучение, или дори да те изключи. И да ти кажа ли нещо, Бенямин? Понякога си мисля, че точно това искаш. Сякаш се опитваш да докажеш на целия свят колко си деструктивен и как в живота ти няма нищо, което не би унищожил.

Бени не отговаря. Тя му подава якето.

– Ще изключа алармата, после ще те пусна във физкултурния салон, за да се изкъпеш. Честно казано, миришеш толкова зле, че се чудя дали не се налага да извикам отряд за борба с вредителите. Имаш ли чисти дрехи в шкафчето?

Той се опитва да се усмихне, когато учителката му помага да се изправи.

– За да съм представителен, когато дойде директорът?

Тя въздъхва.

– Няма да те докладвам. Можеш да си съсипеш живота и сам. Не смятам да ти помагам.

Бени кимва благодарно. После гласът му внезапно зазвучава зряло и той я поглежда с очите на мъж, не на момче:

– Извинявай, че те нарекох „бонбонени гащички“. Беше неуважително. Няма да се повтори. Това се отнася и за останалите от отбора.

Той разтърква врата си. Жанет почти съжалява, че отговори искрено, когато Адри я срещна в кръчмата в Хед и я попита как се справя брат ѝ в училище. Знае, че той казва истината и вече никой от отбора няма да я нарича така. Чуди се какво ли е да разполагаш с такъв авторитет над други хора. С една-единствена дума Бени може да накара всеки хокеист в училището да започне или да спре да прави каквото и да е. Играта почти започва да ѝ липсва. С Адри бяха приятелки като деца, играеха заедно в Хед. Понякога има чувството, че и двете спряха твърде рано, чуди се какво щеше да стане, ако в Бьорнстад имаше момичешки отбор.

– Върви да се изкъпеш – казва тя и потупва Бени по ръката.

– Добре, госпожице – усмихва се той, отново с момчешкия си поглед.

– Не ми е особено приятно да ме наричат и „госпожице“ – изсумтява тя.

– А как искаш да те наричат?

– Жанет. Жанет би било чудесно.

Дава кърпа, която взима от сака в колата си, после двамата отиват до физкултурния салон. Щом Жанет изключва алармата и отключва вратата, Бени застава на прага и казва:

– Ти си добра учителка, Жанет. Просто беше лош тайминг да те сложат да ни преподаваш точно в годината, когато играем най-добре.

Сега разбира защо отборът го слуша. По същата причина, поради която момичетата се влюбват. Когато те погледне право в очите и каже нещо, независимо каква гадост е направил преди това, ти му вярваш.

Бащата на Кевин връзва вратовръзката си, наглася копчетата на ръкавелите и вдига куфарчето си. Първоначално смята просто да излезе и да се провикне към сина си на двора, както прави обикновено, но размисля и минава през вратата на верандата. Оставя куфарчето настрана и взима един стик. Двамата застават един до друг и се редуват да стрелят. Сигурно са минали десет години, откакто са го правили за последно.

– Обзалагам се, че не можеш да уцелиш гредата – казва таткото.

Кевин вдига вежди, сякаш баща му се шегува. Щом вижда, че е сериозен, синът свива меко китки, наглася шайбата и я запраща с трясък в металната греда. Таткото почуква доволно със стика по настилката.

– Късмет?

– Добрите играчи предизвикват късмета си – отговаря Кевин.

Научи това като малък. Баща му не го оставяше да спечели дори най-обикновена игра на тенис на маса в гаража.

– Видя ли статистиките от мача? – пита синът с надежда.

Таткото кима и поглежда часовника си. Отива до куфарчето си.

– Надявам се не смяташ, че финалът е извинение да не се стараеш на сто процента в училище през седмицата.

Кевин поклаща глава. Баща му почти го погалва по бузата. Почти го пита за червеното петно на врата му. Но вместо това прочиства гърло и казва:

– Сега хората в града ще се лепят за теб повече от обикновено, Кевин, затова помни, че вирусите те разболяват. Трябва да си имунизиран срещу тях. А във финала не става дума само за хокей, става дума за това какъв човек искаш да бъдеш. Такъв, който отива и си взима заслуженото, или който стои в ъгъла и чака някой да му го даде.

Таткото излиза, без да изчака отговор, а синът остава на двора, с издрана ръка и бясно пулсиращ пулс във врата.

Майка му го чака в кухнята. Кевин я зяпва несигурно. На масата има прясно приготвена закуска. Във въздуха се носи мирис на хляб.

– Аз... уф, глупаво е, може би... но днес си освободих сутринта – казва тя.

– Защо? – чуди се Кевин.

– Реших, че можем да... прекараме малко време заедно. Само ти и аз. Помислих си, че можем да си... поговорим.

Кевин отбягва погледа ѝ. Тя изглежда твърде умолително и той не би издържал да я погледне в очите.

– Трябва да тръгвам за училище, мамо.

Тя кима, а по долната ѝ устна има следи от зъби.

– Да. Да. Разбира се... беше глупаво. Ама че съм глупава.

Иска да тръгне след него и да му зададе милион въпроси. Късно снощи намери чаршаф в сушилнята, а Кевин през целия си живот не е изпрал дори един чорап. В сушилнята имаше и тениска, по която имаше петна от кръв, които не се бяха изпрали съвсем. По-рано днес, докато той се занимаваше с шайбите си на двора, тя се качи в стаята му. Намери копче от блуза на пода.

Иска да тръгне след него, но не знае как да говори с почти зрял мъж през затворена врата на спалня. Приготвя си чантата, качва се в колата и кара половин час, преди да спре. Прекарва цялата сутрин в гората, за да не я питат колегите ѝ защо е дошла толкова рано на работа. Нали им каза, че ще бъде със сина си.

Мира стои пред стаята на Мая, сложила ръка на дръжката, но не почуква повторно. Дъщеря ѝ вече ѝ каза, че е болна, а Мира не иска да е от онези майки. Натякващите, неготините, тревожните, свръхгрижовните. Не иска да почука още веднъж и да попита дали всъщност нещо друго не е наред. Не се прави така, нищо не смълчава едно петнайсетгодишно момиче така, както думите „Искаш ли да поговорим?“. Не може просто да отвори вратата и да пита дъщеря си защо внезапно е започнала доброволно да си пере дрехите. Тя какво, да не е от тайната полиция?

Затова постъпва като готина, ненатякваща, нетревожна и несвръхгрижовна майка. Качва се в колата си и потегля. Четиресет и пет минути по-късно спира насред гората. Седи сама в мрака и чака напрежението в гърдите да я отпусне.

Лют отваря вратата и го поглежда така, сякаш е видял торта.

– Кевин! Здрасти! Или... какво...?

Кевин му кимва припряно.

– Готов ли си?

– За... какво? Училище? Сега? С теб? Значи... дали искам да вървим до училище? Заедно?

– Готов ли си, или не?

– Къде е Бени?

– Майната му на Бени.

Лют стои с отворена уста, шокиран, без да знае какво да каже. Кевин върти нетърпеливо очи.

– Причастие ли чакаш? Затвори си устата, по дяволите. Да тръгваме.

Лют започва да се препъва, бързайки да си обуе обувките на правилния крак и да навлече връхните си дрехи върху поне приблизително правилните части от тялото. Кевин не обелва и дума през целия път. По едно време едрият му съотборник грейва и вади сто крони.

– Дължа ли ти ги, или не?

Започва да се кикоти неконтролируемо, когато Кевин взима банкнотата. Кевин, от своя страна, опитва да изглежда небрежно, когато го моли:

– Но си затваряй устата, окей? Знаеш ги какви са мацките.

Лют никога не е изглеждал толкова въодушевен от нещо, колкото от възможността да дели тайна със своя капитан.

Телефонът на Мая звъни и тя иска с цялата си душа да се обажда Ана, но отново е Амат. Скрива телефона под възглавницата си, все едно опитва да го задуши. Не знае какво да му каже, но знае, че на Амат преди всичко му се иска да не бе станал свидетел на случилото се. Ако не му вдигне, може би и двамата ще се научат да се преструват, че не е станало нищо. Че става дума просто за недоразумение.

Маха батериите на датчиците за дим и отваря всички прозорци, преди да просне блузата си на пода в банята и да я запали. Веднага след това запалва една опаковка йогурт и оставя върха ѝ да изгори, след което я изгася и я слага върху кухненския плот. Когато майка ѝ, жената с обоняние като на мечка гризли, се прибере у дома и се зачуди защо вътре мирише на дим, Мая ще обясни, че е обърнала опаковката върху горещ котлон.

Помита внимателно остатъците от блузата и едва сега осъзнава, че копчетата са се стопили и са залепнали за канала, а синтетичният плат не се е превърнал в пореста пепел, както се бе надявала. Ако Ана беше тук, щеше да каже: „Shit, Мая, ако някога ще убивам някого, напомни ми да НЕ те моля за помощ!“. Ана ѝ липсва. Боже, колко ѝ липсва. Седи на пода в банята, плаче и опитва сама да се убеди да звънне на най-добрата си приятелка, но не може да ѝ го причини. Не може да я въвлече в това. Да я принуди да пази такава тайна.

Отнема ѝ повече от час да изчисти банята и да събере остатъците от изгорялата блуза. Слага ги в найлонова торба. Стои разтреперана на прага на входната врата и се взира в кофата за боклук, която се намира на десет метра от нея. Навън е светло, но това няма значение. Страх я е от тъмното, посред бял ден.

25

Ана отива на училище сама. Държи телефона си в ръка като оръжие, заредила е номера на Мая и държи пръста си на спусъка, но не звъни. Най-важното им обещание беше никога да не се изоставят. Не ставаше дума за сигурност, обещанието просто означаваше, че двете са равни. Никога не са били такива в което и да е друго отношение. Ана е добра само в неща, които се правят сред природата, там Мая имаше нужда от нея. Но веднага щом се върнеха от гората, на Ана постоянно ѝ се напомняше, че животът на Мая е много по-добра версия на нейния. Мая все още има двама родители. Брат. Дом, който не мирише на цигари и водка. Тя е умна, забавна, популярна. Има по-добри оценки. Музикална е. Смела. Може да си намери по-добри приятели. И момчетата я харесват.

Ако Ана остави Мая сама сред природата, Мая ще умре. Просто не разбираше, че да остави Ана сама на парти, е същото. Обещаха си никога да не се изоставят, това бе единственото, което ги правеше равни.

Ана държи пръста си на спусъка, но не звъни. След години ще прочете стара вестникарска статия за изследване, което е показало, че частта от мозъка, която регистрира физическата болка, е същата, която регистрира и завистта. Тогава ще разбере. Ще разбере защо от завистта я боли толкова много.

Амат и Фатима стоят на спирката както обикновено, само че сега нищо не е обикновено. Вчера Фатима влезе в магазина и всички я поздравиха. Когато отиде на касата, Фрак, собственикът, се появи отнякъде и ѝ предложи да не плаща. Тя, естествено, не се съгласи, колкото и да я увещаваше той. Накрая едрият мъж разпери ръце и се засмя: „Упорита си като зимата, разбирам откъде го е наследил Амат“.

Сега бялата му кола се задава по пътя, няколко минути преди автобуса. Фрак спира и казва, че е ходил до един от другите си магазини и минава случайно. Фатима не знае дали наистина е така. Първоначално отклонява предложението му да ги закара до залата, но после размисля, щом вижда как Амат гледа колата. Фрак кара, а Фатима седи отпред и вижда в огледалото колко горд е синът ѝ. Горд, че е успял да постигне това.

Тази сутрин, докато момчето тренира самó на пързалката, спонсорът седи на трибуната до треньора на мъжкия отбор и спортния директор. А когато Фатима отива в офиса на клубния президент, за да изпразни кошчето, президентът става и го вдига от пода. Здрависва се с нея.

Училищният коридор вече е пълен, когато момчетата влизат. Всички се обръщат след тях, а на Лют никога не му е било по-приятно Бени да го няма наоколо. Замайва го вниманието на хората, които си мислят, че той е новият най-добър приятел на Кевин. Затова не реагира, когато Кевин измърморва, че „трябва да се изсере“, след което влиза в една от тоалетните и заключва вратата. Старият му най-добър приятел щеше да знае, че Кевин никога не сере доброволно в училище.

Вътре в тъмното помещение той накъсва стоте крони на малки парченца, хвърля ги в тоалетната и пуска водата. Не пали лампата. Не се поглежда в огледалото.

Амат настига Закариас при шкафчетата. Не са се виждали от мача насам и чак сега на Амат му хрумва, че може би е трябвало да се обади. Щом вижда разочарованието и яростта в очите на Закариас, той осъзнава, че това не е единственото, което е трябвало да направи.

– Хей... сори за събота, всичко стана толкова бързо, аз...

Закариас затваря вратата на шкафчето си и поклаща глава.

– Разбирам. Беше парти за отбора. За новия ти отбор.

– Стига, нямах това предви... – пробва се Амат, но Закариас не го оставя да се извини.

– Откажи се, Амат. Вече си звезда. Разбирам.

– Стига, Зак, аз...

– Баща ми ти праща поздрави.

Последното наранява Закариас най-много. Баща му работи във фабриката, всички там обичат хокей и понеже клубът е основан от работници, имат чувството, че той още им принадлежи. Закариас бе готов на всякакви непонятни постъпки, за да може един ден баща му да отиде на работа като татко на играч от юношеския отбор. Дори самият факт, че синът му е приятел с един от играчите, бе достатъчен, за да озари целия му път до фабриката.

Амат преглъща думите, които иска да каже, и търси други, с които да ги замени, но не успява, преди шапката на Закариас да хвръкне от главата му, а тялото му да се блъсне в шкафчето. Двама ученици от най-горния клас, Амат не знае имената им, се засмиват високо.

– Опа! Не те видях! – хили се единият.

– Това сигурно е първият път, когато някой не те забелязва, а, дебелак? Какво си изял? Друг дебелак? – хили се вторият и ощипва Закариас по корема.

Такива неща се случват на Закариас толкова често и от толкова години, че за всички, включително за него самия, е почти невъобразим шок, когато в пристъп на гняв той внезапно се хвърля напред и удря с глава едно от момчетата в гърдите.

Ученикът залита назад. Чувства се сякаш боксова круша е отвърнала на удара му, така че му отнема известно време да се съвземе. След което юмрукът му се забива право в устата на Закариас. Амат се развиква и застава между тях. Двамата по-големи ученици очевидно не ходят на хокейни мачове, защото без колебание го събарят на пода.

– Какво имаме тук? Малък терорист? Ти си от Низината, а?

Амат не казва нищо. Ученикът продължава:

– В Низината има само терористи и камили. Ти оттам ли си?

Амат не отговаря. Имал е цял един живот на разположение, за да се научи, че това само влошава нещата. Един от големите го вдига за пуловера и изръмжава:

– Попитах: Ти. Откъде. Си?

Никой не успява да реагира. Трясъкът от удара на нечий тил в шкафчето е толкова оглушителен, че първоначално Амат решава, че е пострадала собствената му глава. Бобо вдига падналия на пода ученик, който, макар и една година по-голям, е поне десет килограма по-лек от него. С изгарящ глас Бобо пояснява:

– Бьорнстад. Казва се Амат и е от Бьорнстад.

Погледът на ученика блуждае. Бобо го пуска, но веднага след това отново блъска главата му в шкафчето и го пита, допрял лице плътно до неговото:

– Откъде е?

– Бьорнстад! Бьорнстад!!! По дяволите... просто се шегувах, Бобо!

Бобо се отдръпва и двете по-големи момчета побягват. Бобо помага на Амат да стане. Опитва да помогне и на Закариас, но Закариас блъсва ръката му. Бобо не казва нищо.

– Благодаря – смотолевя Амат.

– Сега си един от нас. А с нас никой не се закача – усмихва се Бобо.

Амат поглежда Закариас. Носът на приятеля му кърви.

– Аз... или... ние...

– Трябва да влизам в час. Но ще се видим на обяд, обикновено всички съотборници седим на една маса. Ела при нас! – прекъсва го Бобо и изчезва.

Амат кимва след него. Когато се обръща, Закариас вече е извадил якето и чантата си от шкафчето и е тръгнал към изхода.

– По дяволите, Зак! Чакай! Хайде, той ти ПОМОГНА!

Закариас спира, но не се обръща. Не иска Амат да види сълзите му, когато казва:

– Не. Помогна на теб. Побързай, звезда. Новият ти отбор те чака.

Вратата се затваря. Съвестта, вината и чувството за несправедливост заливат Амат. Ако не се боеше толкова да не се контузи и да пропусне финала, би стоварил юмрука си право върху някое от шкафчетата. Вдига телефона си от пода. Звъни отново.

Бени се е запътил към класната стая, но минава покрай тоалетните тъкмо когато Кевин излиза от една от тях, което му идва като лакът откъм сляпото петно. Защото знае, че приятелят му никога не ходи до тоалетна в училище. Кевин върви забързано, но Бени спира на място. Не е лесно да му прости, но въпреки това стои в коридора с полуотворена уста и полузатворени очи. Кевин избягва погледа му, все едно Бени не съществува.

Откакто двамата се помнят, всички, които ги видят да играят, казват, че те сякаш са настроени на една и съща честота, която само те могат да доловят. Не е нужно да се виждат на леда, за да знаят къде се намира другият. Никога не са могли да го обяснят с думи, но каквато и да е била тайната честота, сега чуват единствено шум. Кевин върви покрай стената на коридора, скрит зад Лют. Останалите юноши автоматично ги обграждат от всички страни. Бени никога не е знаел какъв би бил, ако не беше част от отбора, но започва да осъзнава, че скоро ще разбере.

Когато Кевин, Лют, Бобо и другите влизат в класната стая, Бени остава отвън и опитва да не доказва на света, че в живота му има още неща за разрушаване. Наистина опитва.

Докато преброява учениците, Жанет поглежда през прозореца и вижда Бени да пали цигара на двора, да се качва на колелото си и да го подкарва към пътя. Учителката дълго се колебае. Накрая все пак отбелязва името му в списъка с присъстващите.

Ана увеличава яркостта на дисплея докрай, отваря всички приложения и пуска филм, преди да остави телефона в шкафчето си. Държи се като алкохоличка, която изпразва дома си от всички бутилки. Знае, че няма да издържи цяла сутрин и накрая ще опита да се обади на Мая. Затова се уверява, че дотогава батерията ѝ ще е паднала и ще бъде невъзможно да позвъни.

В този ден няма значение кой до кого седи на обяд. Всички се хранят сами.

26

Петер седи на една пейка в празната съблекалня на юношите. Една от бележките с драматични, мотивиращи сентенции е паднала на пода, намачкана и покрита с отпечатъци от обувки. Петер я прочита отново и отново. Спомня си как Сюне я залепи на стената. Петер тъкмо се беше научил да чете.

Беше дете, тръгнало право към пропастта, но хокеят го откри. Сюне го издърпа на повърхността, а клубът го задържа там. Майка му умря, докато Петер още беше в долните класове, а баща му вечно блуждаеше между весел пияница и зъл алкохолик. Ако дете в такава ситуация намери за какво да се хване, то се държи и не пуска, докато кокалчетата му побелеят. Сюне винаги беше до него, при победите и при загубите, в Бьорнстад и на другия край на света. Когато се появиха контузиите, когато кариерата му приключи, когато погреба баща си и сина си в рамките на една година. Сюне бе този, който му се обади и каза, че един клуб има нужда от помощта му. А Петер имаше нужда да почувства, че може да спаси нечий живот.

Знае каква тишина настава, когато хокеят ти каже, че краят е дошъл. Колко бързо започват да ти липсват ледът, съблекалнята, момчетата, пътуванията, сандвичите от бензиностанциите. Знае как неговото собствено седемнайсетгодишно аз гледаше на трагичните, застаряващи бивши играчи, които се мотаеха около залата и разправяха за славните си дни, привличайки все по-малко заинтригувани слушатели с всеки изминал сезон. Работата като спортен директор му даде възможност да продължи да живее в отбор, да изгради нещо по-голямо, нещо, което да го надживее. Но позицията носеше със себе си и отговорности: трябваше да взима трудни решения. Да живее с болката.

Вдига падналата бележка. Прочита я още един, последен път. „От хората, на които е дадено много, се очаква много.“

Днес ще убеждава мъжа, който го издърпа на повърхността, да подаде оставка доброволно. Спонсорите и ръководството не искат дори да уволнят Сюне и да му платят обезщетение. От Петер се очаква да му каже просто да си тръгне мирно и тихо, защото така е най-добре за клуба.

Сюне се събужда рано в малката редова къща, в която цял живот живее сам. Рядко има гости, но хората, които идват, често се изненадват колко спретнат е домът му. Няма струпани вестници, кенчета бира и кутии от пица, както някои може би си представят, че би трябвало да изглежда жилището на стар мъж, който винаги е бил ерген. Домът на Сюне е уютен, чист, подреден. Даже няма хокейни плакати по стените или трофеи по лавиците. Сюне никога не се е прехласвал по вещите; държи растения по первазите на прозорците, а през лятната почивка гледа цветя в малката градинка отзад. През останалото време има хокея.

Изпива разтворимото си кафе, веднага след което измива чашата. Веднъж го попитаха кое е най-важното качество, за да бъдеш успешен треньор по хокей. Той отвърна: „Да можеш да пиеш наистина лошо кафе“. Всички ранни утрини и късни вечери, прекарани в спортни зали с изгорели кани и евтини автомати за кафе, пътуванията с автобуси, спиращи за почивка пред самотни крайпътни кръчми, лагерите и турнирите, по време на които се храниш в училищни столови – как човек със скъпа еспресо машина у дома би издържал на това? Искаш да бъдеш треньор по хокей? Тогава не свиквай с нещата, с които разполагат другите. Свободно време, семеен живот, хубаво кафе. Този спорт толерира само най-коравите мъже. Тези, които могат да пият кафето студено, ако се налага.

Разхожда се из града. Поздравява почти всички мъже над трийсет години, на практика в един или друг момент е тренирал всеки един от тях. С тийнейджърите е друго, с всяка изминала година има чувството, че познава все по-малко от тях. Вече няма общ език с момчетата в града, те го карат да се чувства отживял като факс машина. В действителност не разбира как се очаква от него да вярва в това, че „децата са бъдещето ни“, след като все повече от тях доброволно избират да не играят хокей. Как може да си дете и да не искаш да играеш хокей?

Тръгва по пътя през гората и щом завива по отбивката към развъдника, вижда Бенямин. Момчето изгася цигарата си твърде късно, но Сюне се преструва, че не я е забелязал. Когато самият той беше играч, съотборниците му пушеха в почивките между третините, а някои пиеха силна бира[37]. Времената се менят, но той всъщност не е сигурен, че играта също се променя толкова, колкото си мислят някои треньори.

Спира до оградата и се заглежда в кучетата, които си играят от другата страна. Дългокосото момче стои неразбиращо до него, но не го пита защо е дошъл. Сюне го потупва по рамото.

– Фантастичен мач в събота, Бенямин. Фантастичен мач.

Бени кима мълчаливо, гледайки в земята. Сюне не знае дали е от срамежливост, или от скромност, така че вместо това посочва към оградата и добавя:

– Знаеш ли, че когато Давид стана треньор, винаги му повтарях, че най-добрите хокеисти са като най-добрите ловни кучета? Родени егоисти, те винаги ловуват заради себе си. Затова трябва да ги храниш, тренираш и обичаш, докато започнат да ловуват и заради теб. Заради съотборниците си. Едва тогава могат да станат наистина добри. Наистина велики.

Бени отмята перчема от очите си.

– Смяташ да си вземеш куче… или?

– Дълги години си го мислех. Но смятах, че нямам време да гледам кутре.

Бени пъха ръце в джобовете на якето си и изтръсква малко сняг от обувките си.

– А сега?

Сюне се засмива.

– Оставам с впечатлението, че може би съвсем скоро ще ми се отвори малко повече време, отколкото съм свикнал.

Бени кима и за пръв път по време на разговора го поглежда право в очите.

– Обичаме Давид, но това не означава, че не бихме играли за теб.

– Знам – отговаря възрастният мъж и отново потупва момчето по рамото.

Сюне не споделя за какво си мисли, защото не е сигурен, че това всъщност би било в услуга на Бенямин. Но през цялото време, прекарано в спорове дали седемнайсетгодишни момчета могат да играят в мъжкия отбор, двамата с Давид реално бяха на едно мнение. Просто не бяха съгласни кои от играчите са готови и кои – не. Кевин може да има талант, но Бенямин има всичко останало. Сюне винаги се е интересувал повече от дължината на връвчицата, отколкото от големината на балона.

Адри излиза от къщата, разрошва малкия си брат и стиска ръката на треньора.

– Сюне – казва Сюне.

– Знам кой си – казва Адри и веднага пита: – Какво мислиш за следващия сезон? Имаме ли шанс за горната дивизия? Трябва да вземеш няколко играчи, които могат да се пързалят, не мислиш ли? Да изриташ ония от втората и третата тройка, дето имат олово в краката.

Минават няколко секунди, докато Сюне осъзнае, че тя говори за мъжкия отбор. Свикнал е близките на младежите да му задават въпроси само за юношеския отбор и малко се озадачава.

– Човек винаги има шанс. Но шайбата не само се плъзга... – казва Сюне.

– Ами и подскача! – засмива се Адри.

Сюне изглежда объркан и Бени приятелски пояснява:

– Адри играеше. В Хед. Беше страшна гад, правеше повече нарушения и от мен.

Сюне се засмива одобрително. Адри прави жест към оградата.

– Е, какво можем да направим за теб?

– Искам да си купя куче – казва Сюне.

Адри се пресяга и го хваща за рамото. Изглежда корава, но се усмихва приятелски.

– Съжалявам, но не мога да ти дам да си купиш куче, Сюне. Мога да ти подаря едно. За това, че изгради клуба, който спаси живота на малкия ми брат.

Бени диша през носа и насочва погледа си към кучетата. Устните на Сюне потръпват. Успява да се стегне и да каже:

– Тогава... кое кутре ще препоръчаш на един стар, пенсиониран чичо?

– Това там – казва Бени, без да се колебае, и посочва едно кученце.

– Защо?

Този път момчето потупва възрастния мъж по рамото.

– Защото ще бъде предизвикателство.

Давид седи сам на трибуната в залата. Като никога гледа в тавана, а не към леда.

Има мигрена, намира се под по-голямо напрежение от всякога, не помни кога за последно е спал цяла нощ без прекъсване. Приятелката му вече няма сили изобщо да опитва да общува с него у дома, защото така и така не получава отговори. Той живее в мислите си, а в мислите си денонощно се намира на леда. Въпреки това, или може би точно заради това, не може да откъсне поглед от старите, захабени банери, които висят над него: „Култура, ценности, принадлежност“.

Днес ще дава интервю за местния вестник, спонсорите го уредиха. Давид възрази, но президентът на клуба просто се засмя: „Искаш медиите да пишат по-малко за вас? Тогава кажи на отбора си да играе по-зле!“. Още отсега може да се досети какви ще са въпросите. Ще го питат: „Какво е това, което прави Кевин Ердал толкова добър играч?“. А той ще отговори така, както винаги: „Талант и тренировки. Десетки хиляди дребни неща, които е повтарял десетки хиляди пъти“. Но това всъщност не е вярно.

Никога не би могъл да го обясни на някой журналист, но в крайна сметка един треньор никога не би могъл да създаде такъв играч. Защото това, което прави Кевин по-добър от останалите, е съвършеният му инстинкт на победител. Не че мрази да губи, просто е неспособен дори да опита да приеме, че може да не спечели. В неговия свят такава концепция не съществува. Той е безмилостен. Не можеш да научиш някого на това.

Спортът е фантастичен, но и тежък. Боже, колко ли часове влагат момчетата в хокея? Какво ли не е жертвал самият Давид! Целият ти живот до двайсет-двайсет и пет годишна възраст е само тренировки, тренировки, тренировки, а какво ти остава, когато се окаже, че не си достатъчно добър? Нищо. Нямаш образование, нямаш спасителен пояс. Играч, който е добър колкото Кевин, може би ще стане професионалист. Може би ще печели милиони. Играчите, които са ПОЧТИ толкова добри? Те отиват във фабриката, която се намира от другата страна на горичката до залата.

Давид гледа банера. Докато отборът му продължава да печели, той ще има работа, но ако загубят? Колко крачки делят него самия от фабриката? Какво друго има, освен хокея? Нищо.

Седеше точно тук, когато беше на двайсет и две, и си мислеше абсолютно същото. Тогава Сюне седна до него. Давид го попита за банера, попита го какво означава за него, а Сюне отговори: „Принадлежността означава, че се стремим към една и съща цел и всеки има конкретна роля в постигането ѝ. Ценностите означават, че можем да разчитаме един на друг. Че се обичаме“. Давид мисли дълго, преди да попита: „Ами културата?“. Сюне придоби по-сериозно изражение, подбирайки внимателно думите си. Накрая каза: „За мен културата се оформя както от това, което поощряваме, така и от това, което позволяваме“.

Давид го попита какво има предвид, а Сюне отвърна: „Че повечето хора не правят само това, което им кажеш. Правят това, което позволиш да им се размине“.

Давид затваря очи. Прокашля се. После се изправя и тръгва към леда. Повече не поглежда към тавана.

Тази седмица банерът няма значение. Важни са само резултатите.

Петер минава покрай офиса на шефа. Помещението е пълно с хора, въпреки че е едва следобед. Спонсори и членове на ръководството, толкова шумни и ентусиазирани, колкото само една игра може да ентусиазира възрастни мъже. Един от членовете на ръководството, мъж на около шейсет години, който е натрупал състоянието си от три различни строителни компании, прави диви тласъци с таза си, за да демонстрира какво според него са направили Бьорнстад със съперниците си на полуфинала, и в същото време крещи:

– Цялата трета част беше ОРГАЗМЕНА! Идват тук и си мислят, че могат да се мерят с НАС! Ама сега ще ходят разкрачени със СЕДМИЦИ!

Някои от мъжете се смеят, други – не. Дори някой да си мисли нещо, не го казва. Все пак това е просто шега, а членовете на ръководството са като съотборници, трябва да приемат доброто заедно с лошото.

По-късно през деня Петер ще отиде с колата до големия магазин за хранителни стоки, собственост на Фрак, ще седне в офиса на приятеля си от детинство, двамата ще дрънкат глупости за стари мачове и ще пускат същите шеги, които пускат още откакто се запознаха в кънкьорското училище като петгодишни. Фрак ще иска да го почерпи уиски, Петер ще откаже, но преди да си тръгне, ще попита:

– Имаш ли някое свободно място в склада?

Фрак ще се почеше несигурно по брадата и ще каже:

– За кого?

– Робан.

– Стотина души се редят на опашка за работа в склада, за кой проклет Робан питаш точно?

Петер ще се изправи, ще прекоси офиса на Фрак и ще застане пред една стара снимка, окачена на стената. Снимка на хокеен отбор от малък град в гората, който стана втори в цяла Швеция. Първо ще посочи себе си. После Фрак. И накрая, точно между тях, Робан Холтс.

– „Грижим се един за друг“, Фрак, нали така каза? „Мечките от Бьорнстад.“

Фрак ще погледне снимката и ще сведе брадичка, съгласявайки се засрамено.

– Ще говоря с отдел „Човешки ресурси“.

Двама мъже на по четиресет години си стискат ръцете пред снимка на тях самите, от времето, когато са били на по двайсет години. В добро и зло, това е просто игра. Само че не е просто игра. Невинаги.

Съблекалнята се изпълва с юноши, но не се изпълва със звуци. Играчите слагат екипировката си, без да разговарят. Бени не се появява. Всички забелязват това, но никой не казва нищо.

Лют прави вял опит да наруши тишината, като разказва как едно момиче му духало на партито на Кевин, но когато отказва да сподели кое е момичето, лъжата става очевидна. Всички знаят, че Лют не може да пази тайни. Явно му се иска да каже още нещо, но поглежда изплашено към Кевин и се въздържа. Играчите тръгват към пързалката, Лют облепя протекторите на краката си, откъсва фрустрирано краищата на лентата и ги хвърля на пода. Бобо изчаква почти всички да напуснат съблекалнята, след което се навежда, вдига ги и ги хвърля в кошчето. С Амат никога няма да говорят за това.

Половината тренировка минава, преди Кевин да намери начин да застане достатъчно близо до Амат по време на едно прекъсване, така че да могат да поговорят, без другите да ги слушат. Амат се е подпрял на стика и гледа надолу към кънките си.

– Онова, което си мислиш, че си видял... – започва Кевин.

Не звучи заплашително. Нито сурово или заповедно. Почти шепне:

– Знаеш ги мацките.

На Амат му се иска да знае какво да каже. Да е смел. Но устните му остават затворени. Кевин го потупва леко по гърба.

– Ще бъдем страшен тандем, ти и аз. В мъжкия отбор.

Бенгт надува свирката и Кевин се отправя към скамейката. Амат го следва, все още вперил очи в кънките си. Не смее да погледне право в леда, защото се страхува да не види отражението си.

27

Топката в стомаха на Мира отказва да си отиде. Разбира се, тя си втълпява, че на Мая нищо ѝ няма, че е обикновена тийнейджърка и това е просто фаза. Опитва да си втълпи, че трябва да бъде готината майка. Не ѝ се получава.

Така че, когато колежката влиза с гръм и трясък в кабинета ѝ, Мира изпитва благодарност, а не раздразнение. Въпреки че има цял океан от задачи, в които да се удави, тя с облекчение слуша как колежката ѝ обяснява, че „има нужда от помощ, за да разбие онези копелета!“.

– Мислех, че клиентът се е съгласил на споразумение? – припомня си Мира, докато чете документите, които колежката хвърля върху бюрото ѝ.

– Точно това е проблемът! Искат да се предам! Като скапана страхливка! И знаеш ли какво каза Язовеца?

– „Прави каквото казва кл...“ – предполага Мира.

– ПРАВИ КАКВОТО КАЗВА КЛИЕНТЪТ! ТАКА КАЗА! И този ни е шеф, представяш ли си? ШЕФ? Какво им е специалното на мъжете, да не би да имат по-малка плътност от жените… или? Как така все пишките се издигат до върха на йерархията?

– Окей... но ако клиентът ти се е съгласил с условията, тогава...

– ...тогава съм си свършила работата? Майната му! Работата ми не е ли да се погрижа клиентът да получи най-доброто?

Колежката подскача нагоре-надолу от гняв, а токчетата ѝ оставят следи по пода. Мира разтърква чело.

– Ами… да, но може би когато клиентът НЕ ИСКА ти да...

– Клиентите ми не знаят какво, по дяволите, искат!

Мира поглежда документите и вижда името на адвокатската кантора, която представлява противниковата страна. Започва да се смее. Веднъж колежката кандидатства при тях, но не получи работата.

– Добре, но дали не искаш да спечелиш точно това дело... защото съвсем случайно мразиш точно тази кантора... – измърморва Мира.

Колежката се пресяга към нея през бюрото, ококорила очи.

– Не, не искам да спечеля срещу тях, Мира. Искам да ги разбия! Искам да им докарам житейска криза, искам да излязат от стаята за преговори с намерението да заживеят на морето, да реновират някое старо училище и да отворят бед енд брекфаст, искам така да ги нараня, че на копелетата да им се прииска да започнат да медитират и ДА ОТКРИЯТ СЕБЕ СИ! Когато приключа с тях, ще са станали вегетарианци и ще носят сандали с чорапи!

Мира въздъхва и се засмива.

– Окей, окей, окей... дай ми останалите документи, ще ги прегледам...

– Сандали с ЧОРАПИ, Мира! Искам да започнат сами да си отглеждат доматите, искам да унищожа самоуважението им, да се откажат от адвокатската професия и вместо това да опитат да бъдат ЩАСТЛИВИ, или някаква такава простотия! Окей?

Мира обещава. Затварят вратата. Двете ще спечелят, винаги го правят.

Петер затваря вратата след себе си. Сяда зад бюрото си. Взира се в документите за оставката, които чакат подписа на Сюне. Ако е научил нещо за човешката природа през всичките тези години, отдадени на спорта, то е, че повечето хора се възприемат като добри отборни играчи, но малцина осъзнават какво всъщност означава това. Често се говори, че хората са стадни животни. Тази представа се е вкоренила дълбоко и почти никой не е готов да признае, че в действителност много от нас работят адски зле, когато са в група с други хора. Че не можем да си сътрудничим, че сме егоистични, или най-лошото: че не се харесваме на останалите. Затова си повтаряме: „Аз съм добър отборен играч“. Докато сами си повярваме, без изобщо да сме готови да платим цената.

Петер винаги е бил част от отбор и знае какви жертви изисква това всъщност. За тези, които не разбират спорта, думите „Отборът е по-голям от аза“ са просто клише. За всички останали това е болезнена истина, защото да я следваш, е мъчително. Да приемеш роля, която не искаш, да вършиш мълчаливо черната работа, да играеш в защита, вместо да вкарваш голове и да бъдеш звезда. Когато приемеш най-лошите страни на съотборниците си, защото обичаш групата, тогава наистина си отборен играч. Сюне го научи на това.

Взира се в мястото, където Сюне трябва да се подпише. Потънал е толкова дълбоко в мислите си, че подскача, когато телефонът звънва. Изпитва поравно облекчение и объркване, когато вижда, че номерът е канадски. После се усмихва и вдига:

– Брайън Касапина? Как си, бандит такъв?

– Пийт! – виква старият му съотборник.

Двамата играеха заедно в долната лига, Брайън така и не се издигна до НХЛ като играч, но се преориентира и вместо това стана скаут. Сега е един от шефовете, които следят най-големите младежки таланти в един от най-добрите отбори в лигата. Всяко лято, когато представя доклада си преди годишния подбор на играчи в НХЛ, той сбъдва и разбива дългогодишните мечти на момчета от цял свят. Така че не се обажда само заради Петер.

– Как е семейството?

– Добре е, Брайън, добре е! Твоето как е?

– Ами… каквото – такова. Разводът приключи миналия месец.

– По дяволите. Съжалявам.

– Недей, Пийт. Сега имам повече време за голф!

Петер се засмива вяло. За няколко години Брайън беше най-добрият му приятел в Канада. Съпругата му беше близка с Мира, децата им си играеха заедно. Все още се чуват, но в някакъв момент започнаха да си споделят все по-малко за личния си живот. Накрая хокеят остана единственото общо нещо помежду им. Петер се кани да го попита „добре ли си?“, но не успява, защото Брайън вече е възкликнал:

– Какво става с твоето момче?

Петер си поема дъх и кима.

– Кевин? Справя се фантастично, спечелиха полуфинала. Той игра изключително.

– Значи няма да съжалявам, ако кажа на моите хора да го вземат?

Сърцето на Петер започва да бие по-бързо.

– Сериозно? Обмисляте да го привлечете?

– Ако ми дадеш дума, че това няма да е грешка. Доверявам ти се, Пийт!

Петер никога не е звучал по-сериозно, когато казва:

– Мога да ти дам дума, че ще получиш фантастичен играч.

– И той е... правилният човек?

Петер кимва уверено, защото знае какво означава това. Когато взимат един играч за сметка на друг, клубовете от НХЛ правят огромна финансова инвестиция. Затова проучват и най-малките подробности. Не е достатъчно да си добър на леда, клубовете не искат никакви неприятни изненади, включително такива, свързани с личния живот на играчите. Петер знае, че не би трябвало да е така, но в днешно време правилата на играта са такива. Преди няколко години чу за голям талант, който изхвърчал от списъка с най-желани играчи, защото скаутите научили, че баща му е наркоман и престъпник. Това ги стреснало, не знаели как ще реагира тийнейджърът, ако изведнъж се събуди като хокейна звезда и милионер. Затова Петер казва истината, която знае, че Брайън така копнее да чуе:

– Кевин е правилният човек. Има отлични оценки в училище. Идва от стабилно семейство и е добре възпитан. Определено няма „off the ice problems[38]“.

Брайън тананика доволно в другия край на линията.

– Чудесно. Чудесно. И играе със същия номер като теб, а? Деветка?

– Да.

– Мислех, ще окачат тениската с девети номер на тавана.

Петер се засмива.

– Сигурно ще го направят. Но на нея ще стои името на Кевин.

Брайън избухва в смях. Приключват разговора с обещанието, че скоро пак ще се чуят и че Петер ще отиде със семейството си в Канада, за да се видят. И двамата знаят, че лъжат. Помежду им е останал само хокеят.

Амат събира конусите и шайбите след тренировката не защото някой му е казал така, а защото му се струва естествено, а и му дава възможност да се отдели от останалите. Очаква съблекалнята да е празна, когато влиза вътре, но заварва там Бобо и Кевин. Двете седемнайсетгодишни момчета събират лепенки от пода и ги хвърлят в кошчето.

Амат стои на вратата. Учудва се колко лесно става всичко, което следва.

– Лют е взел колата на баща си. Ще ходим на кино в Хед! – казва Кевин, сякаш това е най-естественото нещо на света.

Бобо потупва весело Амат по гърба.

– Нали ти казах! Вече си един от нас!

Двайсет минути по-късно седят в колата. Амат се досеща, че седи на мястото на Бени, но не задава въпроси. Лют пак се хвали, че са му духали. Кевин моли Бобо да разкаже „някой добър виц“ и Бобо така се екзалтира, че безалкохолното, което тъкмо е отпил, излиза през носа му и оплисква почти цялата седалка, при което Лют побеснява. Смеят се високо. Говорят за финала, за дългото пътуване с автобус до града, където ще играят, за момичета и купони, за това какво ли ще бъде, когато всички заиграят в мъжкия отбор. Амат се включва в разговора, първоначално с неохота, но скоро го изпълва приятното, топло чувство за принадлежност. Защото така е по-лесно.

Дори в Хед ги разпознават, дори там ги тупат по гърба и ги поздравяват. След киното потеглят с колата и Амат си мисли, че се прибират, но Лют завива по големия път малко след табелата за Бьорнстад. Спира при езерото. Амат разбира причината чак когато Кевин отваря багажника. Вътре има бира, фенери, кънки и хокейни стикове. Поставят шапките си на леда вместо греди, но с намаляването на бирата започват повече да си говорят, отколкото да играят. Бобо прочиства гърло и пита:

– Как се разбира къде свършва кожичката на пишката? Просто се чудя... например, когато някого го обрязват, как знаят къде да режат? Гледал съм адски внимателно и няма някаква линия или нещо такова!

– Напомни ми да не ти давам да държиш ножицата за лепенки в съблекалнята – казва Лют и всички така се разсмиват, че якетата им заблестяват от разлята бирена пяна.

Тази вечер четири момчета играят хокей на езерото и всичко изглежда просто. Все едно са деца. Амат се учудва колко е лесно. Да си мълчиш, за да бъдеш част от колектива.

Петер отново хвърля подскачащата си топка в стената. Опитва се да не гледа към документите върху бюрото си, да не мисли за Сюне като за човек, а да гледа на него просто като треньор. Знае, че самият Сюне би искал това. Клубът на първо място.

Ръководството и спонсорите могат да бъдат задници, Петер го знае по-добре от всекиго, но те искат същото като него и Сюне: клубът да е успешен. А успехът изисква от нас да пренебрегнем собственото си его. Понякога на Петер му се налага да си замълчи, когато ръководството настоява да се осъществи идиотски трансфер, а след това да си замълчи още веднъж, когато се окаже, че е бил прав. Понякога го инструктират да подпише седеммесечен договор с даден играч, така че клубът да не му плаща заплата през лятото. От своя страна, играчите се регистрират като безработни и получават помощи от общината, а от време на време Фрак подписва фалшиви уверения, че ги е взел „на стаж“ в магазина, докато в действителност цяло лято тренират с отбора, а в началото на сезона подписват нови седеммесечни договори. Малките клубове понякога трябва да заобикалят някои етични правила, за да оцелеят финансово, Петер е приел това като част от работата. Веднъж Мира му каза: „В този клуб имате неприятна култура на мълчание, Петер, като при военните и престъпниците“. Но понякога може би културата на мълчание е нужна, за да има култура на победата.

„Ще го решим помежду си“, в клуба винаги така казват, когато стане нещо. Защото трябва да могат да разчитат едни на други – както на леда, така и извън него. Висок таван и дебели стени, в добро и зло. Петер е отделил повече време от който и да е друг спортен директор, за да намали буйстването на Групата в залата, както и заплашителния им авторитет в града. Това го е превърнало в омразна фигура в „Кожуха“, но понякога дори на него му е трудно да прецени кои са най-опасните хулигани в Бьорнстад Хокей – тези с татуировките по вратовете или тези с вратовръзките.

Оставя подскачащата топка. Взима химикалка от прилежно подредената кутия в чекмеджето и се подписва на мястото, където пише „Представител на клуба“. Когато Сюне сложи подписа си до неговия, официално ще изглежда, че сам е подал оставка. Но Петер знае какво направи. Току-що изрита своя идол.

Бенгт стои в кабинета на Давид, колебае се до последно, но накрая прочиства гърло и казва:

– Как искаш да накажеш Бени?

Давид не отмества поглед от екрана на монитора си.

– Няма да го наказваме.

Ноктите на Бенгт потропват със сдържано неудовлетворение по дървената рамка на вратата.

– Пропусна тренировка, при положение че до финала остава по-малко от седмица. Не би търпял такова поведение от друг играч.

Давид вдига глава и поглежда право към него, толкова рязко, че Бенгт се отдръпва назад.

– Искаш ли да спечелиш финала?

– Естествено! – казва Бенгт задъхано.

– Тогава остави тая работа. Защото не мога да гарантирам, че ще спечелим с Бени, но ти обещавам, че със сигурност ще загубим без него.

Бенгт излиза от стаята, без да протестира. Щом остава сам, Давид изключва компютъра, въздъхва дълбоко и взима маркер и шайба, върху която изписва седем големи букви.

После отива на гробището.

Мая лежи в леглото. Заспива и се буди толкова често, че понякога ѝ се струва, че има халюцинации. По-рано вечерта открадна няколко от приспивателните на майка си. Взе ги от шкафчето в банята, нареди ги в спретната редица върху мивката и опита да пресметне колко биха ѝ били необходими, за да не се събуди повече. Сега мига към тавана и сякаш продължава да се надява, че всичко е било сън, че ще може да се огледа и да осъзнае, че се е върнала в реалността: че днес е петък и още нищо не се е случило. Но прозрението, че това не е така, я удря с всичка сила и тя трябва да изстрада всичко наново. Ръцете му около гърлото ѝ, бездънният ужас, пълното убеждение, че той ще я убие.

Пак. И пак. И пак.

Ана вечеря с татко, а в стаята цари онази специална тишина, която упражняват от петнайсет години. Майка ѝ винаги е мразела тишината. Именно тя я накара да се махне. Ана можеше да тръгне с нея. Но излъга и каза, че не си представя да живее някъде, където няма дървета, а единствените дървета на мястото, където сега живее майка ѝ, са засадени за украса пред моловете. Разбира се, в действителност остана в Бьорнстад, защото не можеше да изостави баща си, макар че не знае дали го прави по-скоро заради него, или заради самата себе си. Никога не са говорили за това. Във всеки случай сега той пие по-малко, отколкото когато майка ѝ живееше с тях, за което Ана е благодарна и на двамата си родители.

Предлага да изведе кучетата. Естествено, татко намира това за странно, тъй като обикновено трябва да ѝ опява, за да свърши дъщеря му нещо такова. Но не казва нищо. Тя също.

Живеят в старата част на Възвишението, където се намират вилите, които са били тук още преди да бъдат построени по-скъпите къщи. Станаха част от висшата класа в Бьорнстад по асоциация. Ана тръгва по осветената пътека за бягане, която общината се гордееше, че построи, за да могат „жените тук да спортуват в безопасност“. По чиста случайност лампите бяха поставени горе във Възвишението, а не в гората до Низината. И какво щастливо съвпадение, че две фирми, собственост на мъже, живеещи във вили току до алеята, спечелиха обществената поръчка.

Пуска кучетата и ги оставя да си играят под светлината на лампите. Това винаги помага. Дърветата и животните, те никога не са я наранявали.

Кевин се прибира и минава покрай родителите си в кухнята и всекидневната, без да се налага да ги поглежда в очите. Качва се по стълбите, затваря вратата на стаята си и прави лицеви опори, докато му причернее пред очите. Когато къщата утихва и вратата на спалнята на родителите му се затваря, той си облича дрехите за бягане и се измъква навън. Тича толкова бързо, че да не му останат сили да мисли.

Ана върви след кучетата, които прекосяват осветената алея. Кевин спира рязко петнайсет метра по-напред. Първоначално тя не реагира, мисли си, че може би се е изплашил от животните. Но после разбира, че е спрял заради нея. Два дни по-рано не би могъл дори да посочи лицето ѝ на картинка, ако ще тя да е единственият човек на снимката. Сега обаче знае коя е. И не изглежда нито горд, нито засрамен, а това са единствените изражения, които Ана е виждала по лицата на момчетата в училище, след като през уикенда са преспали с момиче.

Не, Кевин се страхува. Никога не е срещала по-изплашен човек от него.

Мая опитва да свири на китара, но пръстите ѝ треперят твърде много. Тялото ѝ се поти под големия сив суитшърт, но когато родителите ѝ я питаха, тя се оправда, че ѝ е студено заради треската. Придърпва качулката по-плътно около врата си, за да прикрие синините. Дръпва ръкавите до средата на дланите си, за да не се виждат тъмносините ѝ китки.

Звъни се на вратата. Твърде късно е, за да е някой от приятелите на Лео. Чува майка си да говори с някого, едновременно облекчена и притеснена, както само майките умеят. Някой чука и Мая се преструва, че спи, докато не разбира кой стои отвън.

Ана затваря внимателно вратата след себе си. Изчаква да чуе стъпките на Мира да се отдалечават към кухнята. Задъхана е. Тичала е дотук по целия път от Възвишението, поравно бясна и паникьосана. Вижда следите по врата и китките, колкото и приятелката ѝ да се опитва да ги скрие. Когато най-накрая поглежда Мая в очите, сълзите бликват, търсят всяка вдлъбнатина, всяка гънка в кожата им, текат на вадички и капят от брадичките им. Ана прошепва:

– Видях го. Беше изплашен. Копелето беше изплашено. Какво ти направи?

Сякаш за Мая случилото се е било нереално, преди да го каже на глас. А щом го прави, веднага се озовава обратно в момчешката стая с трофеите и плакатите. Опипва разплакано суитшърта, търсейки копче, което никога не е било там.

Разпада се в ръцете на Ана, а Ана я прегръща така, все едно животът ѝ зависи от това – с цялото си сърце желае да е на мястото на Мая.

Никога повече няма да намериш такива приятели, каквито имаш на петнайсет.

28

Когато бяха деца, струва им се съвсем скоро, Ана и Мая все си мечтаеха за Ню Йорк. Как ще живеят там, когато станат богати и известни. Мая щеше да бъде богатата, а Ана – известната, което беше непонятно за всички, виждали как едната иска единствено да свири на китара, а другата – да дялка дървени мечове. Разликата между двете се изразяваше най-ясно в това, че Мая казваше „навън в гората“, а Ана – „вътре в гората“, защото за Мая градът бе нормалното, а за Ана – обратното. Въпреки това мечтите им бяха пълната противоположност: Мая мечтаеше за спокойно музикално студио, а Ана – за развълнувано море от хора. Ана искаше да стане известна, за да получава одобрение, а Мая искаше да стане богата, за да може грам да не ѝ пука какво мислят всички останали. И двете са необяснимо сложни и именно заради това се разбират.

Когато бяха наистина малки, Ана смяташе да играе хокей на професионално ниво. Прекара един сезон в момичешкия отбор в Хед, но беше твърде неспокойна, за да изпълнява наставленията на треньорите, и постоянно се спречкваше с другите играчи. Накрая татко ѝ обеща да я научи да стреля с флоберка, ако Ана спре да го кара да я води на тренировки. Тя виждаше, че татко се срамува от това, че е различна, а предложението за стрелбата бе твърде добро, за да откаже.

Когато порасна малко, реши да стане спортен коментатор, но после влезе в горните класове и научи, че момичетата в Бьорнстад могат да харесват спорт, но не и по начина, по който тя го харесваше. Не и толкова много. Не толкова, че да обясняват на момчетата за правила и тактики. Тийнейджърките трябва на първо място да се интересуват от хокеисти, не от хокей.

Затова сведе глава и се отдаде на истинските национални спортове на Бьорнстад: срам и мълчание. Именно те докарваха мама до лудост. Ана за малко не тръгна с нея, но накрая промени решението си и остана. Заради Мая, заради татко, и може би защото обичаше дърветата толкова много, колкото понякога ги мразеше.

Винаги си е мислила, че гората учи хората в Бьорнстад да си мълчат. Когато ловуваш и ловиш риба, трябва да си тих, за да не изплашиш животните, а ако се научиш на това още от малък, то се отразява на начина, по който общуваш. Затова Ана винаги се е разкъсвала между импулсите да крещи с цяло гърло и изобщо да не отваря уста.

Лежат една до друга в леглото на Мая. Ана прошепва:

– Трябва да разкажеш.

– На кого? – издишва Мая.

– На всички.

– Защо?

– Защото иначе той ще го направи отново. На някое друго момиче.

Отново и отново водят същите мълчаливи спорове, помежду си и сами със себе си, защото Ана знае, че е абсурдно да иска нещо такова: точно сега Мая да се чувства отговорна за някого другиго. Точно тя да се изправи и да се разкрещи в най-тихия град на света. Да подплаши животните. Ана закрива лице с длани, за да не чуят родителите на Мая, че някой в стаята плаче.

– Шибаната вина е моя, Мая, изобщо не биваше да те оставям сама. Трябваше да се досетя. Да те потърся. Бяха такава проклета, проклета, страхливка. Аз съм виновна, аз съм винов...

Мая хваща нежно лицето на приятелката си.

– Вината не е твоя, Ана. Не сме виновни ние.

– Трябва да разкажеш – хълца Ана отчаяно, но Мая поклаща глава решително.

– Можеш ли да пазиш тайна?

Ана кима, подсмърча и обещава:

– Заклевам се в живота си.

– Не е достатъчно. Закълни се в техното.

Ана започва да се смее. Как да не обичаш непонятно много човек, който успява да те разсмее точно в такъв момент?

– Заклевам се във всички форми на електронна музика. Освен лайняното юротехно от деветдесетте.

Мая се усмихва и избърсва сълзите ѝ, поглежда я в очите и прошепва:

– В момента Кевин е наранил само мен. Но ако разкажа, ще му позволя да нарани и всички, които обичам. Не мога да понеса такова нещо.

Държат се за ръце. Седят една до друга в леглото и броят приспивателни, чудят се колко ли ще са нужни, за да отнемат живота си. Когато бяха деца, всичко беше различно. Струва им се съвсем скоро, защото наистина беше така.

Бени я вижда отдалече: черната шайба върху надгробната плоча. Стояла е там няколко часа; той я изтръсква от снега и прочита какво е написано върху нея. Една-единствена дума.

Когато Кевин, Бобо, Лют, Бени и останалите играчи бяха малки, преди мачовете Давид им даваше шайби с кратки съобщения, на които искаше да обърнат особено внимание. „По-агресивно в защита“ или „пързаляй се повече“, или „имай търпение“. Понякога пишеше разни неща само за да ги разсмее. Можеше с мъртвешка сериозност да се приближи към най-притеснения играч в автобуса и да му подаде шайба, а когато играчът я погледне, да види думите: „Ципът ти е разкопчан. Пишката ти виси навън“. Давид имаше чувство за хумор, което демонстрираше само пред играчите си, а това ги караше да се чувстват избрани. В това отношение шегите са нещо могъщо, могат както да приобщават, така и да отчуждават. Да създадат едновременно „ние“ и „вие“.

Преди всичко Давид можеше да внуши на играчите си чувството, че вижда всеки един от тях. Покани целия отбор на вечеря у дома и запозна играчите с приятелката си, но когато клубът организира мач „бащи и синове“ за всички момчешки отбори, Давид беше единственият треньор, който не се появи. Вместо това отиде да вземе Кевин и Бени, единия – от двора му, а другия – от гробището, и отиде да играе с тях на езерото.

Бореше се за тях, буквално. Когато Бени беше на девет или десет, стилът му на игра вече вбесяваше родителите на противниковите играчи. По време на едно гостуване срещу детския отбор на Хед Бени бутна един от противниците, който се разкрещя, че щял да извика баща си. Бени не му обърна особено внимание, но след мача един мъж се появи в тъмния коридор, вдигна го за врата, блъсна го грубо в стената и изрева: „Я да те видя, циганче проклето! На корав ли ще се правиш?“. Бени не се изплаши, но изпита спокойната увереност, че след миг ще бъде убит. Наоколо имаше още възрастни, които видяха какво става, но не се намесиха. Бени така и не разбра дали ги беше страх, или пък смятаха, че си го е заслужил. Спомня си единствено юмрука на Давид, който прати таткото на земята само с един удар.

– Ако още веднъж видя възрастен човек да докосва малко дете в тази зала, ще го убия – каза Давид, не на таткото, а на всички смълчани хора в коридора.

После се наведе към Бени и прошепна в ухото му:

– Знаеш ли как да спасиш жител на Хед, който се дави?

Бени поклати глава, а Давид се засмя:

– Това е добре.

В съблекалнята Давид написа една-единствена дума на шайбата, която пъхна в раницата на Бени. „Горд.“ Бени още я пази. Докато се прибираха с автобуса онази вечер, всичките му съотборници се шегуваха. Смехът им ставаше все по-висок, а вицовете – все по-груби. Бени си спомня само един от тях, разказан от Бенгт:

– Момчета, знаете ли как да накарате четирима педали да седнат на един стол? Като го обърнете наопаки!

Всички се смяха. Бени си го спомня, защото погледна скришом към Давид и видя, че той също се смее. Еднакво лесно е да приобщиш и да отчуждиш, да създадеш и „ние“, и „вие“. Бени никога не се е страхувал, че ще го набият или намразят, ако някой разбере истината за него. Всички противникови отбори го мразят още откакто беше дете. Страхува се само, че един ден може да има шеги, които съотборниците и треньорите му да не разказват, докато той е в стаята. Страхува се от отчуждаването на смеха.

Стои до гроба на баща си и претегля шайбата в ръка. Давид е написал само една дума върху нея.

„Спечелѝ.“

На следващия ден Бени не отива на училище, но отива на тренировка. След края неговият екип е по-мокър от всички останали. В моментите, когато вече не открива смисъл в каквото и да е на този свят, все пак има нещо, което никой не може да му отнеме. Това, че е победител. Давид го потупва два пъти по каската, без да се налага да казва нищо.

Лют седи на мястото на Бени в съблекалнята, до Кевин. Бени не си послужва с думи, просто застава пред Лют, докато той събере нещата си и се премести нещастен на отсрещната пейка. Лицето на Кевин не трепва, но очите му издават какво чувства. Никога не са могли да се лъжат един друг.

Давид никога не е виждал двамата си най-добри играчи да правят по-добра тренировка.

Идва събота. Денят на финала. Навсякъде из града мъже и жени си слагат зелените тениски и шалове още щом се събудят. На паркинга пред залата стои автобус, окичен с горди знамена, готов да откара отбора до столицата. Едно от местата е запазено за трофея, който ще се вози с тях на връщане.

Рано сутринта три момичета от долните класове си играят на улица в центъра на града. Гонят се, фехтуват се с пръчки, хвърлят някои от последните снежни топки през тази дълга зима. Мая стои в стаята си и ги гледа. Преди няколко години двете с Ана бяха бавачки на момичетата. Понякога все още се случва Ана да се втурне навън и да им обяви война със снежни топки, когато китарата на Мая я отегчи. Успява така да ги развесели, че момичетата да почнат да се въргалят от смях в снега. Мая е прегърнала силно тялото си. Прекара будна цялата нощ, като през цялото време бе сигурна, че никога няма да разкаже за случилото се. Нужни са три момиченца, които си играят на улицата пред прозореца ѝ, за да промени решението си.

Ана спи изтощена в леглото ѝ, безкрайно малка и ранима под дебелото одеяло. Ужасна е историята за този ден и този град: за това как Мая най-накрая реши да каже истината за Кевин, но не заради себе си, а за да предпази другите. И как още докато стоеше пред прозореца тази сутрин, вече знаеше какво ще ѝ причини Бьорнстад.

29

Най-опасната ситуация на леда е да те спънат, без да си подготвен. Затова едно от първите неща, на които те учи хокеят, е да държиш главата си високо. Иначе ще я разбиеш.

Телефонът на Петер звъни цяла сутрин – спонсори, членове на ръководството и родители на играчи, нервите на целия град са обтегнати докрай. След няколко часа ще потегли с автобуса на юношеския отбор, въпреки че мрази да пътува. Едно време не си беше у дома през една трета от нощите по време на сезон, това бе съвсем естествена част от семейния им живот и го беше срам да си признае, но понякога почти му се струваше, че така му харесва. После Исак се разболя, през една от онези нощи, и оттогава Петер не може да спи в хотелски легла.

Лео си извоюва място в една от колите. Първоначално Петер възрази, но всъщност така всички ще се чувстват малко по-спокойни. Ще нощуват в столицата, което е огромно приключение за едно дванайсетгодишно момче – Лео много иска да дойде. На Петер тайно му се иска и Мая да бе проявила такова желание. Стои пред вратата ѝ и събира цялото си самообладание, за да не почука.

Веднъж чу, че най-добрият начин да се подготвиш ментално за родителството е да отидеш с група добри приятели на рок фестивал, където да спите на палатка и да пушите хашиш. Ще се препъваш наоколо, постоянно страдайки от остра липса на сън, по дрехите ти ще има петна от храна, която най-често не си ял ти самият, ушите ти ще пищят, няма да можеш да се доближиш до локва, без някой ухилен глупак да скочи в нея с двата крака, нито ще можеш да отидеш до тоалетна, без някой да крещи отвън и да блъска по вратата, ще те будят посред нощ само защото някой си е „мислел за нещо“, а на сутринта ще се будиш, защото някой те е напикал.

Може и да е вярно, но не помага. Защото никога не можеш да се подготвиш за чувствителността, която идва с появата на децата ти. Не чувствата, а чувствителността. Петер не бе предполагал, че е възможно сетивата му да са изострени дотолкова, че едва да издържа да живее в собствената си кожа. След раждането на Исак дори най-тихите звуци ставаха оглушителни, най-малката уплаха се превръщаше в ужас, всички коли започнаха да се движат по-бързо, а той не можеше да гледа новините, без да получи нервен срив. Когато Исак умря, Петер си мислеше, че ще се вцепени, но вместо това сякаш порите му се отвориха и дори самият въздух започна да му причинява болка. Само един недоволен поглед от страна на някое от децата, особено дъщеря му, можеше да разкъса гръдния му кош на парченца. Докато растеше, искаше единствено животът да се забърза, а сега най-голямото му желание е всичко да се забави. Часовниците да спрат и Мая никога да не порасне.

Обича я нечувано много заради това, че винаги го кара да се чувства глупав. Не ѝ е помагал с домашните от години, но тя все пак му задава въпроси от време на време, просто заради жеста. Когато беше малка, Мая се преструваше, че е заспала на задната седалка, така че татко ѝ да я отнесе вкъщи на ръце. Той винаги се оплакваше, когато трябваше да мъкне както торбите с храна, така и дъщеря си, докато в същото време бута количката на Лео, но тайно обичаше здравата прегръдка на Мая около врата си. Именно по това разбираше, че се прави на заспала. Когато наистина спеше, тя бе като кофа с вода в ръцете му, но когато се преструваше, заравяше нос дълбоко в шията му и го прегръщаше така, сякаш се боеше да не го изгуби. Откакто Мая стана твърде голяма за това, тези мигове липсват на Петер всеки ден. Преди година дъщеря му си изкълчи крака по време на спортен полуден и той отново трябваше да я пренесе от колата до къщата. Никога не се е чувствал като толкова лош родител, колкото когато осъзна, че му се иска тя да си изкълчва крака по-често.

Стои с ръка на вратата ѝ, но не чука. Телефонът му продължава да звъни. Толкова е разсеян, че все още държи порцелановата си чаша кафе, когато се качва в колата.

Мира кръстосва магазина за хранителни стоки, като следва списъка си, съставен в точен ред според разположението на стоките по рафтовете. Не като списъците на Петер, които са напълно произволни, в резултат на което той винаги пазарува така, сякаш се готви за апокалипсис и ще зарежда бомбоубежище.

Всички я поздравяват, някои ѝ махат чак от другия край на магазина, персоналът се усмихва, а Фрак излиза от офиса си, подтичвайки, облечен с фланелка на Бьорнстад с номер девет и името „Ердал“, изписано на гърба. Запътил се е към залата, но не може да спре да приказва. Мира го слуша търпеливо, поглеждайки с едно око към часовника си. Не иска Петер и Лео да потеглят, преди да се е прибрала.

Докато прибира торбите в колата, една от тях се къса. Хората на паркинга започват да се надпреварват кой да събере авокадотата. Така добре познават мъжа ѝ, спортния директор. И въпреки това изобщо не го познават.

„Сигурно много се радва, че заминава за мача!“, казва някой, а Мира кима, макар да знае, че той мрази да пътува. Откакто Исак заспа за последен път, Петер почти не е оставял Мая и Лео сами за цяла нощ. Мира е пътувала много повече по работа, по едно време дори държеше готов куфар за ръчен багаж в гардероба. Петер се шегуваше как подозирал, че тя има и „таен банков сейф, в който държи боя за коса, фалшиви паспорти и пистолет“. Мира така и не му каза колко я наранява това. Знае, че е егоист, презира се заради това, но почти ѝ се иска Лео да си бе останал вкъщи. Сега не става дума просто за командировка, а за нещо, което Петер прави като баща, затова пътуването не изравнява статистиката и не прави така, че Мира да изглежда малко по-малко погълната от себе си.

Вдига няколко авокадота от земята и ги пъха в торбата. Когато Исак се разболя, семейството премина на почти военен график: часове за прегледи, дати за операции, чакални и лечения, транспортирания и рутинни действия, списъци и протоколи. След погребението Петер не можеше да се съвземе, болката бе прекалено силна и не му даваше да помръдне. Мира продължи да води Мая да си играе в парка, продължи да чисти и да готви, продължи да ходи до магазина със своите списъци. Веднъж прочете в някаква книга, че след дълбока травма, като нападение или отвличане, жертвите изпадат в срив по-късно, в линейката или в полицейската кола, след като всичко вече е приключило. Няколко месеца след смъртта на Исак Мира изведнъж седна на пода в супермаркета, хванала по едно авокадо във всяка ръка, и заплака истерично, без да може да спре. Петер дойде и я отведе у дома. През последвалите седмици той беше като машина: чистеше, готвеше, грижеше се за Мая. Може би на това се дължи оцеляването им, осъзнава Мира, на способността им да не претърпяват криза едновременно.

Усмихва се в колата напът към къщи. Пуска си „усилиусили“ плейлиста. Ще прекара целия уикенд с дъщеря си, което е благословия. Мая расте непонятно бързо. Съвсем доскоро беше мъничка зачервена стафидка, увита в одеяло, а Мира зяпаше медицинските сестри в болницата, все едно не ѝ бяха предложили да се прибере у дома, а ѝ бяха казали, че възнамеряват да пуснат нея и дъщеря ѝ сами в Индийския океан на борда на сал с размера на пощенска марка и направен от кенчета бира. После малкото скимтящо вързопче изведнъж се превърна в цял човек. Придоби мнение, особености и стил на обличане и не обичаше газирани напитки. Що за дете не обича газирано? Или сладко? Мира не можеше да я подкупи със захар, а как да бъдеш функционален родител на дете, което не може да бъде подкупено?

Съвсем доскоро на Мая ѝ трябваше помощ, за да се оригне. Сега свири на китара. Божичко. Тази любов ще престане ли някога да бъде нетърпима?

Слънцето се е настанило в короните на дърветата, въздухът е лек и чист, денят е хубав. Един единствено хубав ден. Мира слиза от едната кола тъкмо когато Петер и Лео са се запътили към другата. Петер я целува така, че я оставя без дъх, а тя го ощипва така, че успява да го смути. Той все още държи чашата си кафе в ръка. Мира вдига торбите с покупки, поклаща изморено глава и се протяга да вземе чашата, когато Мая излиза на стълбите. Родителите се обръщат към нея и… завинаги ще запомнят този момент. Това са последните мигове преди катастрофата, когато се чувстват щастливи и сигурни.

Петнайсетгодишното момиче затваря очи. Отваря уста. И разказва. Всичко.

Когато и последната дума е казана, на земята лежи авокадо, обградено от порцелановите парченца от изпусната чаша кафе. Върху едно от по-големите парчета все още се вижда част от картинката на предната страна: кафява мечка.

30

Думите са нещо дребно. Постоянно чуваме, че с тях не се има предвид нищо лошо. Всички просто си вършат работата. Полицаите го повтарят постоянно. „Просто си върша работата.“ Ето защо никой не пита какво е направило момчето. Щом Мая започне да разказва, веднага я прекъсват с въпроси за това какво е направила тя. Преди или след него се е качила по стълбите? Доброволно ли е легнала на леглото, или е била принудена? Разкопчала ли е блузата си? Целунала ли го е? Не? В такъв случай отговорила ли е на целувката му? Пили ли са алкохол? Пушила ли е марихуана? Казала ли е не? Ясно ли се е изразила? Изкрещяла ли е достатъчно високо? Съпротивлявала ли се е достатъчно силно? Защо не е снимала синините веднага? Защо е избягала от партито, без да каже нищо на другите гости?

Просто трябва да съберат цялата информация, така казват, когато задават един и същи въпрос по десет различни начина, за да видят дали тя ще промени версията си. Обвинението е сериозно, напомнят ѝ, все едно в обвинението е проблемът. Осведомяват я за всичко, което не е бивало да прави: да чака една седмица, преди да подаде жалба в полицията. Да изхвърли дрехите, които е носила. Да се къпе. Да пие алкохол. Да се поставя в такава ситуация. Да влиза в стаята, да се качва по стълбите, да го оставя с погрешни впечатления. Ако Мая просто не съществуваше, нищо от това нямаше да се случи, защо не се е замислила за това?

Тя е на петнайсет, той – на седемнайсет, но въпреки това във всички дискусии той е „момчето“. Тя е „младата жена“.

Думите са нещо голямо.

Мира крещи. Води телефонни разговори. Вдига скандали. Молят я да се успокои. Все пак всички тук просто си вършат работата. Петер седи до масичката в стаята за разпити на полицейското управление в Хед, сложил ръка върху пръстите на Мая. Не знае дали дъщеря му го мрази заради това, че той не крещи. Заради това, че няма юридическо образование и не знае на какво основание да вдига скандали. Заради това, че не е излязъл навън да убие някого, когото и да е. Заради това, че е безпомощен. Когато вдига ръката си от нейната, и двамата настръхват.

Мая вижда безименната ярост в очите на единия родител и безкрайната празнота в очите на другия. Потегля с мама към болницата. Татко потегля в другата посока, към Бьорнстад.

Ще дойде време, когато Мая ще я питат дали наистина е разбирала последиците от това да отиде в полицията и да разкаже истината. Тя ще кимне. Понякога ще ѝ се струва, че всъщност е била единствената, която ги е разбирала. Много по-късно, след десет години, ще си помисли, че в действителност най-големият проблем е бил, че самата тя съвсем не се е шокирала толкова, колкото възрастните. Те имаха по-невинно съзнание от нея, тя беше на петнайсет, имаше интернет и вече знаеше, че светът е мрачно място за едно момиче. Родителите изобщо не можеха да си представят, че такова нещо може да се случи, докато Мая просто не си бе мислила, че ще се случи точно на нея. В противен случай душата ѝ може би нямаше да падне от толкова високо.

„Какво ужасяващо прозрение“, ще си помисли тогава, след десет години, при което ще си припомни всички любопитни подробности. Като това, че един от полицаите имаше твърде широка венчална халка, която постоянно се плъзгаше по пръста му и се удряше в масата. Или това, че той така и не я погледна в очите, а през цялото време се взираше в челото или в устата ѝ.

Спомня си, че докато седеше там, в главата ѝ изникна един урок по физика, в който ставаше дума за течности и охлаждане. Водата се разширява, когато замръзва, човек трябва да знае това, ако ще строи къща в Бьорнстад. През лятото дъждът се просмуква в пукнатините на камъните, а когато температурата падне под нулата, влагата се превръща в лед и камъкът се пръска. Мая ще си спомня, че именно такова бе чувството да расте като малката сестра на мъртъв батко. Детството ѝ беше един дълъг, отчаян опит да не бъде течност, да не се просмуче в пукнатините на родителите си.

Когато расте толкова близо до смъртта, човек знае, че тя представлява много различни неща за много различни хора, но за един родител смъртта е преди всичко тишина. В кухнята, в антрето, по телефона, на задната седалка, в събота вечер, в понеделник сутринта, увита в калъфки и намачкани чаршафи, на дъното на кутията с играчки в мазето, върху малката табуретка до мивката, под влажните кърпи, които вече не лежат захвърлени на пода до ваната. Децата оставят тишина навсякъде след себе си.

Мая знае също, че тази тишина може да бъде като водата. Ако я оставим да влезе твърде надълбоко, тя може да се превърне в лед и да разбие сърцето ни. Още там, в полицейския участък в Хед, Мая знаеше, че ще преживее всичко това. И още тогава знаеше, че мама и татко няма да успеят. Счупените родители не зарастват.

Отвратителен, небивал срам е, че често жертвите са тези, които изпитват най-голяма съпричастност към другите. Ще дойде време, когато Мая ще я питат дали наистина е разбирала последствията и тя ще кимне, а от всички чувства в нея най-силна ще бъде вината. Вина заради непонятната жестокост, която прояви към хората, които я обичаха най-много.

Седяха в управлението. Мая разказваше всичко. И виждаше в очите на родителите си как историята ѝ кара една мисъл да отеква в главите им отново и отново. Мисълта, която всяка майка и всеки баща най-много се боят да признаят:

„Не можем да предпазим децата си“.

На паркинга пред залата стои автобус, боядисан в зелено. Тълпата вече се е сгъстила, навсякъде има родители, играчи, спонсори и членове на ръководството. Всички се прегръщат и махат.

Таткото на Кевин паркира колата си най-отпред. Излиза, стиска ръцете на хората, отделя време да поприказва с тях. Майка му се колебае дълго, преди да сложи ръка на рамото на сина си. Кевин я оставя да го направи. Тя не казва, че се гордее с него, а той не казва, че го знае.

Фатима стои нещастна в антрето и няколко пъти пита Амат дали има някакъв проблем. Той я уверява, че всичко е наред. Излиза от вкъщи сам, с кънките в ръка. Лифа стои отвън и като че ли е чакал дълго време. Амат се усмихва леко.

– Пари назаем ли искаш? Иначе никога не ме чакаш.

Лифа се засмива и вдига ръка. Свитият му юмрук е посрещнат от този на Амат.

– Убий ги! – настоява Лифа.

Амат кима. Поколебава се, може би си мисли да каже още нещо, но се отказва. Вместо това пита:

– Къде е Зак?

Лифа го поглежда учудено.

– На тренировка.

Червен срам облива лицето на Амат. Ето колко малко време бе нужно, за да забрави кога тренира момчешкият отбор. Лифа отново вдига юмрук, но размисля и прегръща силно приятеля си.

– Ти си първият играч от Низината, който играе в юношеския отбор.

– Може да се каже, че и Бени е от Низината... – пробва Амат, но Лифа тръсва рязко глава.

– Бени живее в редовите къщи. Не е един от нас.

Амат се замисля как може да види къщата на Бени от балкона си и как това не е достатъчно. Лифа дойде в Бьорнстад няколко години след Амат, преди това семейството му живееше в Хед, но апартаментите тук бяха по-евтини. Две години игра хокей с Амат и Закариас, но батко му му каза да спре. Според него това било снобарски спорт, само богаташките синчета играели хокей. „Те ни мразят, Лифа, и ще намразят и теб, няма да искат някой от Низината да е по-добър от тях в каквото и да е.“ Беше прав, като деца постоянно чуваха потвърждения на думите му – както в съблекалнята, така и на леда. В Бьорнстад никога не те оставят да забравиш откъде идваш. Амат и Закариас издържаха, Лифа – не. Веднъж, когато още бяха в средните класове, няколко по-големи играчи се промъкнаха в съблекалнята, задраскаха с маркери надписа „Бьорнстад Хокей“ върху анцузите им и вместо това написаха „Курстад Хокей“.

Всички знаеха кой го е направил. Никой не каза нищо. Но Лифа никога повече не игра. А сега стои пред една кооперация в Низината, прегръща Амат със сълзи в очите и шепне:

– Вчера видях няколко малки момчета, шест-седемгодишни, да играят с хокейни стикове пред входа ми. Преструваха се, че са своите идоли. Един беше Павел Дацюк, друг беше Сидни Кросби, трети – Патрик Кейн... Знаеш ли какво извика последният? „АЗ СЪМ АМАТ!“

– Говориш глупости... – усмихва се Амат, но Лифа поклаща глава, хваща здраво приятеля си за раменете и казва:

– Убий ги, братле. Спечели финала, стани професионалист и убий всички, мамка му. Покажи им, че си един от нас.

– Можеш да кажеш на момчетата, че в съблекалнята ги чака изненада – прошепва загадъчно таткото на Кевин в ухото на сина си.

– Благодаря – отвръща момчето.

Стискат си ръцете, но докато го правят, таткото слага ръка на рамото му. Почти като прегръдка.

Когато Кевин влиза в съблекалнята, вътре вече отекват щастливи псувни, а съотборниците му подскачат наоколо като малки, весели новогодишни фойерверки. Бобо потупва Кевин по гърба, хванал гальовно новия си стик в другата ръка.

– Знаеш ли колко струва това, а? Баща ти е КРАЛ! – виква той.

Кевин знае точно колко струват стиковете. А в кутията на пода има по един за всички играчи в отбора.

Закариас напуска пързалката последен след тренировката на момчешкия отбор. Събрал е конусите и шайбите сам. Успява да залегне в последния момент. Миг по-късно зад гърба му се чува удар в плексигласа над мантинелата. Закариас се оглежда объркано, шайбата е изсвистяла покрай него от грешна посока, откъм коридора, вместо откъм леда.

– Пази се, дебелак! – засмива се подигравателно Лют, стиснал нов стик в ръка.

Закариас знае точно колко струва. Ако има нещо, което тийнейджърите знаят, това е цената на всички неща, които не могат да си позволят.

– Яж ми кура – измърморва той.

– Какво каза? – изсъсква Лют незабавно, а лицето му почернява.

– Казах: Яж. Ми. Кура.

Бобо стои зад Лют в коридора, смотолевя нещо от рода на „той само се шегува“ и опитва да удържи съотборника си. Казва: „Мисли за финала!“. Лют се овладява и изсумтява надменно към Закариас:

– Хубав стик! Да не би майка ти да го е взела от социалните?

Закариас вирва главата си, вместо да я сведе.

– Да не би майка ти да е била в съблекалнята, за да ти сложи бандажа както обикновено, лиле Виле[39]? Намести ли ти топките така внимателно, както обичаш? Още ли ти купува твърде голе...

Лют се втурва към него преди края на изречението, вдигнал стика си на височината на лицето. Ако Бобо не бе успял да се намеси, Лют щеше да прати по-малкото с две години момче в болница. Амат се втурва след тях паникьосано, заставайки колкото на пътя на Лют, толкова и на пътя на Закариас.

– Shit, по дяв... СПРЕТЕ. МОЛЯ ВИ, СПРЕТЕ!

Лют размахва ръце, така че Бобо да го пусне, след което хвърля преценяващ поглед на Амат, преди да отиде до Закариас, да грабне стика от ръцете му и да го удари с всичка сила в стената. Стикът се чупи, а Лют хвърля парчетата в краката на Бобо и изръмжава:

– Кажи на социалните следващия път да ти купят по-качествен. Някой може да се нарани.

Лют се обръща и влиза в съблекалнята, посрещнат от ликуващите си съотборници, които скандират ту „мечките от Бьорнстад“, ту собствените си имена.

Амат се навежда да вдигне парчетата от строшения стик. Закариас не му помага.

– Счупен е, идиот...

Амат губи самообладание, изправя се и крясва:

– Какъв, ПО ДЯВОЛИТЕ, ти е проблемът, Зак? А? Какво ти е станало? Защо постоянно провокираш всички?

Закариас го гледа. От очите му текат години приятелство.

– Суперзвездата, успех на финала – казва накрая и си тръгва.

Амат стои дълго в коридора. Влиза в съблекалнята и хвърля в кошчето счупения стар стик. На пейката го очаква нов. За пръв път в живота си притежава стик, който не е втора ръка.

Бобо седи в автобуса, два реда пред Лют. Чува го как преразказва историята за стика на Закариас, придружена с подигравки за „социалните“ и „копелето“. Майката на Закариас е в отпуск по болест. Преди това работеше в същото болнично отделение, където работи и майката на Бобо. Когато Амат се качва в автобуса, Бобо му прави място да седне.

– Опитах да го спра... – казва той.

– Знам – кимва Амат, стиснал зъби.

И двамата си спомнят за анцузите и „Курстад Хокей“. Идеята беше на Лют. Бобо бе този, който държеше маркера. Лют живее във Възвишението, а Бобо живее на една минута от Низината. Иска да каже нещо на Амат относно това, но не успява да завърши мисълта си. Защото в следващия миг някой извиква: „Какво правят ченгетата тук, по дяволите?“. Една полицейска кола се появява на паркинга и блокира пътя на автобуса.

Давид закъснява. За пръв път в живота му се случва да закъснява за каквото и да било. Вчера повърна три пъти и накрая опита да убеди приятелката си да изпият по чаша вино, за да се успокои. Той, който никога не пие. Той, който винаги се е чувствал отлъчен от всички отбори, в които е играл – тъкмо защото това бе ритуал, който всички следваха: да се напиват заедно поне два пъти в годината. Давид като че ли изглеждаше малко ненадежден в техните очи, защото не беше готов да повръща редом със своите братя съотборници върху паркета в бара на някой градски хотел.

Приятелката му го погледна учудено. Давид сви рамене.

– Хората все казват, че това успокоява нервите.

Тя се засмя. После се разплака. След това допря челото си до неговото и каза:

– Глупак. Не исках да ти казвам. Но не мога да пия вино.

– А?

– Не исках да казвам нищо преди финала. Не исках... да те разсейвам. Но... не мога да пия.

– За какво говориш?

Тя се изкикоти между устните му.

– Тъп си ми като счупена врата. Скъпи, бременна съм.

Така че днес Давид е закъснял, и объркан, и щастлив. Попада право в буйния хаос на паркинга, полицейската кола едва не го сгазва. Това е най-щастливият, най-нещастният и най-странният ден, който е преживявал.

Ако мачът беше домакински, може би щяха да оставят Кевин да играе. Но финалът ще се проведе в друг град на няколко часа от Бьорнстад, затова използват думи като „сигурност“ и „опасност от бягство“. Всички просто си вършат работата. Полицаите си проправят път през учудените родители на паркинга и се качват в автобуса. Всички момчета се разкрещяват, когато Кевин е помолен да слезе. Едър униформен мъж го хваща за ръката и го вдига от седалката, а автобусът избухва гневно. Бобо и Лют опитват да препречат пътя им. Достатъчно големи са, за да се наложи да се намесят още четирима полицаи, преди да успеят изобщо да слязат от автобуса. Кевин изглежда малък насред навалицата, беззащитен и безпомощен. Може би точно заради това възрастните наоколо реагират така, а може би има десет хиляди други причини.

Таткото на Кевин хваща полицая, който държи сина му, и се разкрещява. Намесва се друг полицай, но Фрак го хваща за врата. Един от членовете на ръководството стоварва с всички сили юмрука си върху капака на автомобила. Маган Лют раздава ритници на всички полицаи в радиус от половин метър и лично им обещава, че до един ще бъдат уволнени.

Амат и Бени са единствените, които седят мълчаливо по местата си. Думите са нещо трудно.

Петер стои в края на паркинга, където асфалтът свършва и започват дърветата. Изпитва наситена неприязън към самия себе си заради това, че дойде тук. Какво си мисли, че ще направи? Насилието е като уискито – ако в дома ти го има в изобилие, то или ще те изпълни, или ще си напълно лишен от него. Бащата на Петер беше способен на убийство; синът не може дори да удари друг човек. Дори на леда. Дори сега. Дори Кевин. Петер не може да нарани никого, но въпреки това стои тук, защото от все сърце му се иска да види как някой друг го прави.

Давид е единственият, който го забелязва. Погледите им се срещат. Петер не свежда глава.

31

Спортът и науката невинаги вървят ръка за ръка. Разбира се, спортът одобрява изследванията на менискуси и сухожилия, но и тези, свързани с насилственото поведение и агресивните групировки. Университетите като цяло явно се интересуват най-вече от нещата, които спортът прави погрешно, а не от тези, които върши правилно. Спортът казва, че науката само търси проблеми, а науката твърди, че спортът живее с капаци на очите.

Има обаче един проблем, около който могат да се обединят. Един-единствен въпрос, който от векове пленява както спорта, така и науката: какво представляват лидерите?

Мая преминава всички задължителни прегледи в болницата. Отговаря на всички въпроси. Не плаче, не хленчи, помага, сътрудничи. Мира, от друга страна, не е на себе си и от време на време въобще не издържа да стои в кабинета. Телефонът ѝ звъни постоянно. Майката е ангажирала цялото адвокатско бюро, а дъщерята лежи на студения стол за прегледи и знае, че е разпалила война. Майката трябва да поеме управлението, да препусне срещу врага, да действа, иначе никога не би могла да понесе ставащото. Затова Мая взима собствения си телефон и праща съобщение на Ана тъкмо с тези думи: „Това е война“. Минават няколко секунди, преди да пристигне отговорът: „Ти и аз срещу света!“.

Давид е виждал стотици лидери по време на хокейната си кариера. Официални и природни, крещящи и мълчащи. Не знаеше, че самият той може да бъде такъв, преди Сюне да го прати на леда със свирка в уста, обграден от банда седемгодишни деца. „Не съм добър треньор“, каза Давид, а Сюне разроши косата му и отвърна: „Хората, които се мислят за добри треньори, никога не стават такива“. Старият мръсник беше прав, но в същото време грешеше.

След като полицейската кола отведе Кевин, на Давид му трябваше цял час да качи останалите играчи обратно в автобуса и да накара всички родители да разберат, че с нищо не помагат, ако просто стоят на паркинга и крещят. Сега пътуват вече трети час, но автобусът продължава да се тресе от вибриращите телефони и от юношите, които търчат напред-назад, за да прочетат какво пише на екраните на съотборниците им. Изглежда, в Бьорнстад още не знаят защо е бил задържан Кевин; полицията отказва да предостави информация, така че между седалките се сипят все по-бурни лавини от слухове. Дори възрастните се включват; Бенгт е толкова превъзбуден, че пръска слюнка.

Давид обаче стои сам най-отпред, мълчи и се взира в съобщението, което самият той е получил. От бащата на Кевин е. Току-що е разбрал в какво е обвинен синът му. Независимо дали сам влезеш в ролята на лидер, или ти я дадат, още в началото научаваш, че е важно не само какво казваш, но и какво не казваш.

Майката седи до леглото, хванала ръцете на дъщеря си. И двете треперят. Мая допира челото си до това на Мира.

– Ще го преживеем, мамо.

– Скъпото ми дете, не ти трябва да ме утешаваш, аз трябва да утешавам теб...

– Правиш го, мамо. Правиш го.

Телефонът на Мира отново звънва. Мая се досеща, че се обаждат от бюрото. Кимва на мама и погалва ръката ѝ, а мама я целува и прошепва:

– Ще бъда в коридора. Няма да те оставя.

Ръцете им все още треперят.

В продължение на десет години Давид е подготвял играчите точно за този момент. Карал ги е да жертват всичко, да се раздават докрай. Научил ги е да не се огъват под напрежение дори когато раменете им пукат, а вратът крещи от болка. И какъв е смисълът, ако не спечелят финала? Какъв е смисълът на една игра, ако не искаш да станеш най-добрият в нея?

Най-силното убеждение на Давид за хокея винаги е било, че светът извън залата никога не бива да смущава света вътре в нея. Това трябва да са две отделни вселени. Реалният свят е сложен, плашещ и тежък, но в залата всичко е разбираемо. Ако Давид не бе създал ясна граница между тези два свята, момчетата, покрай всички лайна, които ги заливат в реалността, щяха да се пречупят още като деца. Но залата бе тяхната свободна зона. Единственото им щастливо кътче. Никой не можеше да им го отнеме: там вътре те бяха победители.

Не става въпрос само за момчетата, Давид също винаги се е чувствал не на място върху асфалта, но върху леда всичко е както трябва. Това е последното място, където колективът функционира правилно, където отборът е по-важен от аза, където клубът е по-голям от индивида. Но докъде е готов да стигне човек, за да предпази вселената си? Каква част от лидерството се състои в казаното и каква – в премълчаното?

Сестрата знае много добре коя е Мая и не опитва да се престори, че не е така. Глигана, мъжът ѝ, е един от най-добрите приятели на Петер, половин живот е играл хокей заедно с него. Но въпреки това, щом сестрата се появи в коридора, Петер и Мира сякаш дори не я разпознаха. Разговаряха с нея така, все едно се намират от другата страна на стъклена преграда. Тя не се засегна, виждала го е и преди, травмите имат такъв ефект. Дължи се на това, че когато говорят с нея, пациентите и близките им виждат само униформата, а не лицето ѝ. Свикнала е хората до такава степен да я възприемат като длъжност, че да забравят за чисто човешката ѝ страна. Това не я притеснява. Всъщност по-скоро я кара да се гордее още повече с работата си.

Когато остава сама в стаята заедно с Мая, тя се навежда и казва:

– Знам, че е ужасно неприятно. Опитваме се да приключим с всичко възможно най-бързо.

Момичето я поглежда в очите и кима, стиснало здраво зъби. Обикновено сестрата много внимава да спазва професионална дистанция и учи по-младите си колеги на същото. „Тук ще идват хора, които познаваш, но трябва да се отнасяш с тях като с пациенти, това е въпрос на авторитет.“ Но сега думите изпращяват в гърлото ѝ:

– Казвам се Ан-Катрин, мъжът ми е стар приятел на баща ти.

– Мая – прошепва Мая.

Ан-Катрин докосва нежно бузата на детето.

– Мисля, че си много смела, Мая.

Петер кара от Бьорнстад обратно до Хед. Влиза в болницата, готов да разкаже триумфално на Мая, че полицията е задържала Кевин. Че тя ще получи възмездие. Но прекрачва прага на стаята и я вижда. На света няма нищо по-мъничко от детето ти, легнало в болнично легло. Тук няма възмездие. Петер сяда до дъщеря си и плаче, защото не е човек, който може да убие някого. Накрая пита:

– Какво да направя, Мая? Кажи ми какво мога да направя...

Дъщерята гали баща си по наболата брада.

– Обичай ме.

– Винаги.

– Повече, отколкото обичаш хокей и Дейвид Боуи?

– Безкрайно повече, Семчице, безкрайно повече.

Тя се засмива. Колко странно, че този прякор отпреди десет години има такъв ефект. Когато беше на пет, Мая ядеше ябълките цели, със семките и всичко. Когато стана на девет, накара татко да спре да ѝ вика така, след което прякорът тайно ѝ липсваше.

– Имам нужда от две неща – прошепва тя.

– Нека позная: Ана и китарата? – казва той.

Тя кима. Мира се връща в стаята. Ръцете на родителите се докосват мимолетно. Когато Петер стига до вратата, дъщеря му се провиква:

– И трябва да говориш с Лео, татко. Той страшно ще се изплаши.

Майката и бащата се споглеждат. Колко ли години сърцето ще ги пробожда така, сякаш получават инфаркт, когато си спомнят този миг? От всички хора, точно в днешния ден, Мая бе тази, която не забрави за малкия си брат.

Ан-Катрин седи в стаята за персонала и се взира в стената. И тя като всички други е разбрала, че полицията е отвела Кевин, но е една от малцината, които знаят защо Мая е в болницата и разбират връзката. Мая не разпозна Ан-Катрин. Кевин също не би го направил, въпреки че тя е седяла в публиката по време на почти всички хокейни мачове, още откакто той беше хлапе. Някои родители си остават безлики в очите на децата.

Праща съобщение на сина си: „Успех днес“. Бобо веднага отговаря: „Кев?? Чу ли нещо??“. Майката лъже: „Не. Нищо. Опитай да се съсредоточиш върху хокея, миличък!“. Минават няколко минути, преди той да отговори: „Ще спечелим за Кев!!“. Тя преглъща тежко и пише: „Обичам те“. Бобо отговаря като тийнейджър: „Окей“.

Ан-Катрин се обляга назад в твърдия стол, поглежда към тавана на стаята и се замисля за всички деца, които толкова ги боли. Човек вижда какво ли не в тази болница. Затова много от колегите ѝ са в отпуск по болест. За сестрите и лекарите няма лятна почивка като в хокея, няма последен съдийски сигнал, няма пауза между третините. Цялата година е един дълъг сезон, ден след ден, а това може да пречупи дори най-коравите. Дори жителите на Бьорнстад.

А когато и най-коравите не могат да се справят, кой ще поведе хората?

Давид се поизправя и прочиства гърло, за да привлече вниманието на момчетата, но се спира, тъй като вижда, че вече са започнали да се успокояват. Не заради него, а заради Бени. Той застава в средата на автобуса, поглежда поред съотборниците си в очите и накрая спира погледа си върху Филип, мълчаливо момче, което е една година по-малко от повечето играчи и живее през три къщи от Кевин.

– Когато бяхме малки, Филип, и ти беше нещастен, защото беше най-малкият и най-слабият в отбора, когато не можеше дори да пратиш шайбата над жълтата линия на мантинелата, какво ти каза Давид тогава?

Филип гледа смутено в скута си, но Бени хваща брадичката му и повдига главата му нагоре. Филип не просто беше една година по-малък, ами дълго време изоставаше толкова много от играчи като Бобо чисто физически, че никой не обърна внимание на това колко е добър във всичко останало. Той е от момчетата, които стават невидими в съблекалнята, никога не казват нищо, никога не създават неприятности, просто се движат с останалите. През последните три години, с обичайния си плах маниер, Филип се е превърнал в най-добрия защитник в отбора, без никой да забележи.

– „Майната им на другите, съсредоточи се върху това, което можеш да промениш“ – отговаря Филип тихо.

Бени кима и го потупва по главата. После се обръща към Вилиам Лют.

– А какво каза на теб, Лют, когато всички се научиха да карат назад преди теб и ти си мислеше, че повече няма да играеш?

Лют мига усилено и търка ядосано бузите си.

– „Съсредоточи се върху това, което можеш да промениш.“

Бени хваща Лют за раменете, фиксира зениците му и отново цитира треньора:

– „Ние сме отбор. Това ни дава сила. Когато един падне, друг се изправя.“

Лют избърсва очите си с ръкав и допълва:

– „Отборът преди аза. Клубът преди индивида.“

Бени се навежда към него, така че другите да не чуят:

– Сега разчитаме на теб, Лют, днес ти си звездата ни. Трябва да ни поведеш.

Ако в този момент Бени бе помолил Лют да убие някого, момчето би го направило без колебание. Нито науката, нито спортът знаят кои всъщност са те – лидерите, които следваме. Знаем само, че не се колебаем, когато ги видим.

Бени застава пред Бобо, който беше най-добрият защитник в отбора, преди всички останали да се научат да карат кънки по-добре от него.

– Кое е второто най-приятно нещо на света, Бобо?

Минават няколко секунди, преди Бобо да отговори несигурно:

– Сексът, нали?

Няколко юноши се подхилкват. Бени доближава глава до голямото лице на Бобо.

– Но първо трябва да отидем и да свършим най-приятното нещо, Бобо. Знаеш ли колко неща искам от теб тази вечер?

Бобо се изправя.

– Само едно, а?

– Победа – казва Бени.

– Победа! – виква Бобо.

– ПОБЕДА! – реве автобусът.

Давид седи на мястото си. „ПОБЕДА! ПОБЕДА! ПОБЕДА!“, крещят момчетата, а той изтрива съобщението от бащата на Кевин. Когато Бенгт се приближава и го пита дали е чул нещо за задържането на Кевин, Давид поклаща глава и отговаря:

– Не. Нищо. Да се съсредоточим върху това, което можем да променим, Бенгт.

Бени отива и ляга на най-задната седалка. Спи до края на пътуването.

32

В една гора има едно местенце, което обича една игра. В едно легло лежи момиче и свири на китара за най-добрата си приятелка. В едно полицейско управление седи млад мъж. В един болничен коридор медицинска сестра подминава адвокат, а на една трибуна в една столица възрастни мъже и жени стоят и скандират, че са мечките от Бьорнстад, заедно със спонсорите и членовете на ръководството, които преди десет години се смееха на един спортен директор, който каза, че един ден ще имат най-добрия юношески отбор в страната. Сега всички от клуба са тук, с изключение на него.

В една съблекалня един отбор със стикове в ръце чака началото на мач, а на една пейка един брат с телефон в скута чака да види какво ще напишат в интернет неговите приятели за сестра му, когато разберат какво се е случило. Едно адвокатско бюро получава обаждане от богат клиент, а в друго адвокатско бюро една майка обявява война. Момичето продължава да свири на китарата си, докато приятелката ѝ заспива. На вратата на стаята стои татко, който си мисли, че момичетата ще преживеят всичко това. Ще издържат. Именно това го плаши. Опасява се, че това е причината светът все още да си мисли, че всичко е окей.

Има един играч с номер шестнайсет на гърба, който се учи какво е нужно, за да бъдеш победител, още откакто стъпи на леда като дете. Знае, че мачовете се печелят колкото на леда, толкова и в главите на играчите. Треньорът му е обяснил музикалността на спорта: всеки отбор има ритъм и темпо, с които иска да играе. Нарушиш ли ритъма, нарушаваш песента им. Дори най-добрите музиканти на света мразят да не са в такт, когато свирят, а веднъж почнат ли, е трудно да спрат. Обект в движение продължава да се движи в същата посока; колкото по-голяма е една търкаляща се снежна топка, толкова по-голям идиот трябва да си, за да застанеш на пътя ѝ. Това имат предвид спортистите, като казват „импулс в играта“. В часовете по физика учителите говорят за „принцип на инерцията“, но Давид винаги е бил малко по-директен в своята педагогика, когато обяснява на Бени: „Ако играта на един отбор се получава, всичко им се струва лесно, което автоматично ги прави още по-добри. Но ако успееш да им устроиш един малък ад, просто да им създадеш малко неприятности, ще видиш, че скоро те сами ще си вгорчат живота“. Всичко е въпрос на равновесие. И понякога дори най-лекият полъх на вятъра е достатъчен, за да го наруши.

Един противников отбор пристига в една арена, за да се изправи срещу Бьорнстад Хокей, но всички играчи го наричат презрително „Ердал Хокей“. Много преди началото на мача вече знаеха, че са в пъти по-добри от ония селяни от гората, а сега тъкмо са научили, че Кевин дори няма да играе. Бьорнстад са нищо без него. Подигравка. Прегазено животно в края на пътя. Играчите влизат в залата уверено и хладнокръвно; знаят, че единственото, което трябва да направят, за да спечелят, е да играят играта си. Да запазят ледено спокойствие. Да не излизат от равновесие.

Треньорът им остава при автобуса, но играчите изпитват надменен ентусиазъм, искат да видят противниците си, затова бързат да влязат в залата. Лампите в коридора към съблекалнята не работят и някой се шегува, че „бедните селяни сигурно са гепили крушките“, а друг отговаря: „Че защо? В Бьорнстад нямат ток!“. Първоначално им се струва, че неподвижният силует пред съблекалнята им е просто сянка, очите им още не са свикнали със сумрака, така че играчът, който върви най-отпред, се блъска право в него. Гръдният кош на Бени е от бетон. Бялото на очите му се разширява и той оглежда всичките двайсет момчета поред. Ако имаха повече време за реакция, може би щяха да се засмеят нервно, но сега просто стоят смълчани в мрака и шарят с очи.

Бени не помръдва. Просто чака до вратата. Принуждава ги да минат покрай него, за да влязат в съблекалнята. Трябваше да изчакат треньорите си, да викнат някой рефер, но са твърде горди за това. Съвсем предвидимо – играчите не издържат. Бени вече е преценил от кои двама да очаква атака. Първият го блъска, а вторият замахва с юмрук на височината на рамото. Бени поема бутването, но удря рязко втория играч по ухото, а онзи пада на земята, пищейки. После се завърта обратно към първия и му нанася два удара в ребрата, не толкова силно, че да счупи нещо, но достатъчно, за да го накара да се превие, при което Бени стоварва лакътя си във врата му и играчът рухва върху съотборника си. Когато към него се втурва трето тяло, Бени се дръпва елегантно от пътя му и го засилва с рамо в гърба, така че играчът изхвърча през глава в тъмната съблекалня. Четвъртият прави грешката да сграбчи съперника си за дрехите с две ръце. Бени го удря с глава в ключицата, а той се строполява назад, без никой да го хване.

Естествено, не би имал шанс да надвие целия отбор в осветено помещение, но в тъмния, тесен коридор, където не могат да му се нахвърлят повече от един или двама наведнъж, всички трябва да си зададат въпроса: кой ще е пръв?

Отговорът е: никой. Тази секунда колебание от страна на цялата група е достатъчна. Бени им се ухилва и се отдалечава спокойно, преди някой да е съумял да каже нещо. Когато отваря вратата на собствената си съблекалня, две дузини пощурели гърла изревават отвътре „НИЕ СМЕ МЕЧКИТЕ!“, а лъч светлина огрява коридора точно толкова дълго, колкото е нужно, за да видят всички противникови играчи колко разбалансирани са се оказали изведнъж съотборниците им.

Няма да обелят и дума пред треньорите си, защото какво биха могли да им кажат? Че са оставили едно момче да нокаутира четиримата им най-силни играчи, докато останалите просто са гледали? „Какво беше това, по дяволите?“, измърморва някой. „Психопат“, констатира друг. Светват лампата в съблекалнята и опитват да се разсеят с шеги. Опитват да си втълпят, че ще се погрижат за онзи шестнайсети номер по-късно, че това е дреболия, че са твърде добри, за да им пука за такова нещо. Когато мачът започва, става очевидно, че не са успели. Ритъм, темпо, равновесие. Един порив на вятъра.

Бени си слага фланелката с номер шестнайсет. Давид застава пред отбора си с ръце зад гърба и поглед в земята. През цялото пътуване дотук разсъждаваше какво всъщност означава лидерството за него и стигна до едно-единствено изгарящо заключение: Сюне беше неговият ментор, а най-силната страна на Сюне винаги е била, че умее да възпитава водачи. Проблемът му беше просто, че не ги оставяше да водят.

Играчите затаяват дъх, но Давид почти се усмихва, когато вдига лице към тях.

– Искате ли да чуете истината, момчета? Истината е, че никой не вярваше, че ще стигнете дотук. Нито противниците ви, нито федерацията, нито треньорите на националните отбори, и в никакъв случай хората, които сега са на трибуните. За тях това беше мечта, а за вас бе цел. И вие сами я постигнахте, никой не ви е свършил работата. Така че този мач, този миг... ви принадлежи. Не давайте на никого да ви обяснява какво да правите с него.

Иска да каже още много неща, но сега са на финал. Направил е всичко, което може. Затова се обръща и излиза от съблекалнята. След няколко секунди Бенгт тръгва объркано след него. Съотборниците седят и се споглеждат изненадано. После се изправят и се удрят едни други по каските. Най-мълчаливият се обажда пръв:

– Откъде сме? – пита Филип.

– БЬОРНСТАД! – отговаря съблекалнята.

Лют се качва на една пейка и изревава:

– ЗА КЕВИН!

– ЗА КЕВИН! – отговаря съблекалнята.

Когато излизат, Бени вече е на леда. Стои сам в централния кръг, с потъмнели очи и номер шестнайсет на гърба. Последни през вратата на съблекалнята излизат най-едрият и най-дребният играч. Бобо потупва Амат по рамото и го пита:

– Амат, ти откъде си?

Амат поглежда нагоре с разтреперана челюст.

– От Низината.

Бобо кима и вдига ръкавиците си. Върху тях е написал „Курстад Хокей“ с маркер. Несръчен жест от несръчно момче.

Понякога те са най-ценни.

Защо хората се вълнуват от спорт? На трибуната стои една жена, която е там, защото това е последното останало място, което ѝ дава директни отговори. Била е състезател по ски-крос на елитно ниво, жертвала е всичките си тийнейджърски години, за да се мори по снежните пътеки, вечер подир вечер, с челник и очи, насълзени от студа, от изтощението и болката, загубите и всички неща, които другите младежи на нейната възраст правят в свободното си време и които тя така и не изживя. Но ако сега я попиташ дали съжалява за нещо, тя би поклатила глава. Ако я попиташ какво би направила, ако можеше да се върне назад във времето, тя, без да мигне, би отговорила: „Да тренирам повече“. Не може да обясни защо се интересува от спорт, тъй като се е научила, че ако ти се налага да зададеш такъв въпрос, значи не би могъл да разбереш.

Сега синът ѝ Филип играе в титулярната защитна двойка, но тя знае какво е жертвал, за да го постигне. Всички обиколки в гората под блясъка на два челника, всички часове на верандата, през които той изстрелваше шайби, а майка му пазеше на вратата. Всички сълзи, когато беше най-малък в отбора и всяка сутрин мереше височината и теглото си, защото лекарят обеща, че тялото му рано или късно ще настигне останалите. Следите от молив по касата на вратата, която майката не иска да пребоядиса. Съкрушената, дребна купчинка, която тя трябваше да вдига всеки ден от пода в кухнята, след като момчето осъзнаеше, че е също толкова ниско, колкото е било и предния ден. Също толкова слабо. Може би никой друг не забеляза кога Филип стана най-добрият защитник в целия отбор, но майка му бе свидетел на всеки сантиметър.

По време на цялата загрявка Фрак стои с телефон в ръка, опитвайки да разбере какво е станало с Кевин. Засега не се знае нищо. Подозира, че бащата на Кевин първо ще се обади на Давид, когато научи нещо, но оттук не може да се свърже с треньора.

Спонсорите и членовете на ръководството около него са бесни заради липсата на информация. Вече обясняват с кои адвокати ще се свържат, кои журналисти ще отразят историята, кои хора ще бъдат наказани.

Фрак не е ядосан, емоциите му вече са на друго ниво. Гледа към родителите по трибуните. Опитва да преброи всички дни, вечери и нощи, които са вложили в този отбор. Около врата си усеща тежестта на собствения си сребърен медал, спечелен в едно друго време. Не знае кой им е отнел възможността днес да изживеят най-голямата си победа, но вече изпитва съкровена омраза.

Бени е този, който казва на Давид и Бенгт да пуснат Лют като централен нападател на мястото на Кевин. Буквите никога няма да са достатъчни, за да опишат какво означава това за Лют. Преди първия съдийски сигнал Бени застава пред Амат и пита:

– Обул ли си си бързите кънки, а?

Амат се засмива и кима. Противниците им вече обясняват на висок глас, че ще „оставят номер шестнайсет да си натрупа нарушенията“. Не са идиоти, прозрели са какъв маниак е. Щом реферът пуска шайбата, Бени тръгва с вдигнат стик към играча, който я овладява. И всички, които преди малко са видели номер шестнайсет в тъмния коридор, знаят, че той няма да се опита да открадне шайбата, а ще потърси сблъсък. Противниковият играч забива кънки в леда и напряга тяло, за да поеме удара.

Такъв обаче не идва. Бени се насочва към шайбата и я праща в офанзивна зона, а в средата на игрището Лют отнася удар и пада върху леда като отстрелян тюлен – централният нападател се жертва за отбора, за да може третият атакуващ играч да получи достатъчно пространство. Имат на разположение кратък прозорец, преди противниците им да разберат колко бърз е Амат.

И се възползват от него.

Фрак остава без глас от викане, когато Амат изчаква вратаря и праща шайбата в горната част на мрежата. Родителите се втурват напред така, сякаш възнамеряват да прескочат мантинелата. Амат заобикаля вратата с вдигнати ръце, но не успява да стигне далеч, преди да се окаже заровен под телата на Бени, Лют и Филип. В следващия миг всички играчи са на леда, един над друг, под друг и всякак. Фрак хваща нечия майка, няма значение чия, и виква:

– ОТКЪДЕ СМЕ?

Секунда по-рано всички бяха атеисти. Вече не.

Водят с едно на нула след първата третина. Давид не им казва нищо, дори не влиза в съблекалнята. Стои в коридора с Бенгт, без да продумва. Чува как играчите се удрят по каските. Съперниците им вкарват за един на един и един на два, но точно преди паузата между втората и третата част Бобо получава една от редките си възможности да излезе на леда. Намира се на офанзивната линия и владее шайбата. Опитва се да подаде, но шайбата отскача от кънката на противников играч и се връща при него. Ако бе имал време да помисли, със сигурност би осъзнал, че идеята е идиотска, но никой никога не е обвинявал Бобо, че има остър ум. Затова той стреля. Вратарят дори не помръдва, за сметка на мрежата зад него. Бобо просто стои и зяпа шокирано. Вижда лампичката да светва и таблото да показва два на два, чува радостните възгласи откъм сектора на Бьорнстад, но мозъкът му не може да асимилира развоя на събитията. Първият съотборник, който го поздравява, е Филип.

– Победа! – вика той.

– За Кевин! – надава вой Бобо, след което се хвърля към плексигласа така обезумял от гордост, че забравя стика си в средата на игрището, когато съдията подновява играта.

Филип обича хокей, майка му също. И то не като родителите, които изпитват умерен интерес и дори не знаят всички правила. Тя боготвори този спорт заради всичките му особености. Той е труден. Честен. Конкретен. Истински. Директни въпроси, директни отговори.

До нея седи Маган Лют. Двете се познават от пеленачета, живеят през две къщи. Караха кънки заедно, омъжиха се в една година, синовете им се родиха с няколко месеца разлика. Вече повече от десетилетие разтъпкват схванатите си крака по трибуни като тази. Искаш да им кажеш, че родителите на хокеисти са фанатици? В отговор ще те помолят да отидеш на младежко състезание по ски бягане и да се заслушаш в публиката. Или да обсъдиш въпроса с баща на слаломистка, който се е втурнал по пистата и е саботирал цялото състезание, защото смята, че трасето не е било подредено правилно преди спускането на дъщеря му. Можеш и да попиташ майката на фигуристка колко трябва да тренира едно деветгодишно момиче според нея. Винаги има някой, който е по-зле. Ако сравняваш достатъчно дълго, можеш да накараш почти всичко да изглежда нормално.

Майката на Филип никога не крещи. Не вика. Не критикува треньора и никога не влиза в съблекалнята. Но би защитила Маган до края на света и обратно, ако някой упрекне приятелката ѝ за нейното поведение. Защото те също са отбор. Майката на Филип се е научила, че не можеш да искаш от родителите да вложат целия си живот в спорта на децата си и да подложат на риск финансите на семейството, а после да очакваш страстите да не ги завладяват от време на време.

Така че щом Маган виква „сляп ли си!?“ на съдията, майката на Филип си мълчи. Друг родител му крясва „мамка му, да не са те изпускали на глава като малък? Кой взима решенията у вас?“, но тя не казва нищо. После някой пита „що за некадърен пас?“, а един мъж няколко реда по-нагоре разперва ръце и изкрещява: „Да не играете баскетбол случайно?“. Противников играч задържа играч на Бьорнстад малко по-дълго при мантинелата, но съдията не отсъжда нищо. Щом момчето се връща на скамейката, един родител се провиква към него: „Двайсет и втори, ти да не си ХОМО?“.

Тогава майка на две малки деца се обръща и го моли:

– Не можете ли да внимавате какво говорите? Тук има деца!

Отговаря ѝ Маган Лют, а от устата ѝ капе презрение:

– Ама, миличка, ако толкова се страхуваш дребосъците да не напуснат безопасното си обкръжение и да чуят някоя ужасна дума, тогава не ги води на ХОКЕЙ!

Ако попиташ майката на Филип защо не е възразила в този момент, тя ще ти каже, че можеш да обичаш нещо, без да обичаш всичко, свързано с него. Можеш да не се гордееш, без непременно да се срамуваш. Това важи както за хокея, така и за приятелите.

Майката хваща демонстративно децата си за ръце и ги отвежда нагоре по стълбите, за да седнат на по-далечно място. Зад гърба ѝ, на леда, Филип преследва играч от другия отбор по цялото игрище, хвърля се напред, пресича подаването му и го изкарва от равновесие. Бени се засилва към тях.

В същия момент един от спонсорите се обръща към Фрак, кимва към майката с малките деца и изсумтява:

– Откъде се взе моралната полиция, по дяволите? Тази жена какво прави тук въобще?

Третата част току-що е започнала. Разговорът е заглушен от рева на публиката, когато номер шестнайсет открадва шайбата в централната зона и залъгва двама съперници, демонстрирайки техника, която никой не е знаел, че притежава, след което стреля в движение. Вратарят опитва да спаси, но дори не е близо.

Бени се измъква от съотборниците си, които опитват да го прегърнат, взима шайбата от мрежата и отива право при родителите от Бьорнстад. Спира до мантинелата малко встрани, махва на две изпаднали в еуфория деца и мята шайбата на майка им.

Спонсорът се обръща към Фрак и пита:

– Коя... коя каза, че е тази?

– Габи, сестра е на Бени. Вуйчото на тези деца току-що вкара за три на два – отговаря Фрак.

33

Като малка Мая винаги отиваше да си легне, когато бе тъжна. Проспиваше всичко, което ѝ се струваше трудно. Веднъж, когато беше на годинка и половина, майка ѝ караше кола под наем в центъра на Торонто с Мая на задната седалка. Насред едно от най-големите кръстовища в града двигателят на колата изгасна. Автобуси бибиткаха, таксиджии крещяха, а Мира се караше по телефона на бедния рецепционист от фирмата за автомобили под наем. През това време Мая се огледа спокойно, прозя се широко, заспа и се събуди цели шест часа по-късно в хотела.

Вече са у дома. Мира стои пред стаята на дъщеря си и гледа към леглото през отворената врата. На петнайсет години е и все още спи, когато изпитва болка. Ана лежи до нея под одеялото. Може би е различно, когато човек е погребал едно от собствените си деца, а може и всички родители да се чувстват по същия начин, но единственото, което Мира някога е желала на децата си, е здраве, сигурност и един добър приятел.

Тогава човек може да се справи с всичко. Почти.

Давид винаги ще си спомня този мач. По цели нощи ще разказва на приятелката си за финалните минути, ще гали корема ѝ и ще шепне: „Не заспивай! Още не съм стигнал до най-хубавата част!“. Отново и отново ще разправя как Амат се хвърляше напред във всяка ситуация и блокира толкова много удари с глава, че накрая реферът му нареди да излезе от игра, за да проверят дали каската му не се е спукала. Или как Лют прекара на леда повече минути от всички, а през малкото време, когато не играеше, беше като великан на скамейката: никой не тупаше повече гърбове, никой не окуражаваше така бурно, нито изправяше на крака повече изтощени съотборници от него. Когато Бобо напусна игрището и се строполи грохнал напред, Лют бе този, който го улови и му донесе шишето с вода. През това време Филип играеше като опитен играч от мъжкия отбор, беше просто безгрешен. А Бени? Бени беше навсякъде. Давид го видя да отнася слапшот[40] право в стъпалото. Ударът бе толкова силен, че асистент-треньорът Бенгт се хвана за крака и проплака:

– От това чак МЕН ме заболя!

Бени игра въпреки болката; целият отбор се сблъска със стена, строши я с чело и продължи. Всеки един от тях се представи във възможно най-добрата си светлина. Дадоха всичко, надминаха себе си, никой треньор не би могъл да иска нещо повече. Играха по абсолютно, абсолютно, абсолютно най-добрия начин.

Не беше достатъчно.

Когато противниците изравняват за три на три по-малко от минута преди края, един отбор се приземява обратно на леда, две дузини родители се приземяват по трибуните, а един град се приземява в гората. В почивката преди продълженията трима от играчите повръщат. Други двама едва излизат обратно на леда, защото имат мускулни крампи.

Екипите им са плувнали в пот, всяка клетка в телата им е изцедена. Въпреки това са нужни повече от петнайсет минути игра, преди съперниците им да ги пречупят за последно. Пързалят се, пързалят се, пързалят се и накрая Бени не успява да стигне навреме, Филип за пръв път изпуска човека си, стикът на Лют се оказва твърде къс, Амат опитва да блокира удара, но закъснява с частица от секундата.

Целият Бьорнстад Хокей лежи на леда, докато противниците им танцуват около тях, обградени от родителите и приятелите си, които са се втурнали на игрището, за да отпразнуват победата. Едва когато скандиранията и песните се пренасят в съблекалнята на другия отбор, Филип, Бобо, Лют и Амат се отправят печално към своята собствена. Възрастни мъже и жени продължават да седят по трибуните, заровили лица в дланите си. Две деца плачат неутешимо в прегръдките на майка си.

Тази планета не познава по-дълбока тишина от тази на две дузини сърца, претърпели загуба. Давид влиза в съблекалнята и вижда насинените и победени играчи, проснати по пейките и по пода. Повечето са толкова изморени, че не могат дори да си свалят протекторите. Бенгт стои до него и чака треньорът да каже нещо, но Давид просто се обръща и изчезва.

– Къде отива? – пита един родител.

– Ние сме лоши губещи, защото добрите губещи са тези, които губят често – измърморва Бенгт.

Капитанът на противниковия отбор е този, който най-накрая му протяга ръка. Изкъпан и преоблечен е, но блузата му е покрита с петна от шампанско. Номер шестнайсет от Бьорнстад Хокей все още лежи на леда с кънки на краката. Трибуните са почти празни.

– Добър мач, човек. Ако някога решиш да смениш клуба, добре си дошъл да играеш с нас – казва капитанът.

– Ако някога искаш да си смениш клуба, можеш да дойдеш да играеш с МЕН – отговаря Бени.

Капитанът се засмива и му помага да стане. Вижда гримасата на Бени.

– Окей ли си?

Бени кима, все едно нищо му няма, но въпреки това оставя съперника да го подкрепя през целия път до съблекалнята.

– Сори за... знаеш... – казва Бени и прави кратък жест към лампите на тавана.

Капитанът се засмива високо.

– Честно? Иска ми се на нас да ни беше хрумнало да направим същото. Ти си кораво копеле. Имаш нужда от професионална помощ, човек, но си кораво копеле.

Разделят се със здраво ръкостискане. Бени влиза, кретайки, в съблекалнята и ляга на пода, без дори да понечи да си свали кънките.

Габи върви по коридора с двете си деца, минава покрай останалите възрастни със зелени шалове и тениски с мечки, кима на някои, игнорира други. Чува един татко да нарича съдията „бавноразвиващ се“. После друг измърморва „мръсникът трябва да спре с кифленските изпълнения“. Отправя се право към колата, вместо да изчака Бени. Не иска децата да слушат такива приказки, а знае как ще я нарекат другите родители, ако им направи забележка. Когато излизат през вратата, дъщеря ѝ, която още не се е научила да казва буквата „Р“, я пита:

– Мамо, какво е кува?

Габи опитва да подмине въпроса със смях, но детето настоява и сочи към коридора:

– Един чичко го каза. „Съдията е малка кува!“

Минават още петнайсет минути, преди Давид да се върне с найлонова торбичка, пълна с шайби. Обикаля съблекалнята и раздава по една на всеки от играчите. Момчетата прочитат буквите, изписани върху черната повърхност. Някои се усмихват, други се разплакват. Бобо се прокашля, става, поглежда треньора си и казва:

– Извинявай, тренер... трябва да те питам...

Давид вдига вежди, а Бобо кимва към шайбите.

– Нали не си... сещаш се... нали не си обърнал резбата или нещо такова?

Шегите могат да действат освобождаващо. Смехът може да обединява хората. Да лекува рани, да убива тишината. Съблекалнята кънти от кикот, докато накрая Давид кимва и отговаря с широка усмивка:

– Утре ще имате допълнителна тренировка по бягане, след като се приберем. Заслугата е на Бобо.

Бобо вече се е свил под градушката от смачкани парчета лента, с която го засипват съотборниците му.

Предпоследният, който получава шайба, е Бени. Последният е Бенгт. Давид потупва асистент-треньора си по рамото и казва:

– Аз ще се прибера с нощния влак, Бенгт. Хотелът е резервиран, разчитам на теб да се погрижиш за момчетата.

Бенгт кима. Поглежда шайбата. По горнището на анцуга му закапват сълзи, когато прочита надписа: „Благодаря“.

Габи се стряска, когато Бобо потропва на прозореца ѝ. Децата са заспали на задната седалка и тя почти е успяла да последва примера им.

– Сори... ти си сестрата на Бени, нали? – започва Бобо.

– Да? Чакаме го, той каза, че иска да се прибере с нас, вместо да прекара нощта в хотела. Да не е размислил? – чуди се Габи.

Бобо поклаща глава.

– Още е в съблекалнята. Не можем да му свалим кънките. Помоли да те извикаме.

Когато Габи отива при брат си, най-напред му казва, че го обича. После му казва, че е извадил адски късмет, че майка им е трябвало да работи днес и не е могла да дойде на мача, защото ако беше разбрала, че синът ѝ е играл почти цяла третина плюс петнайсетминутно продължение със счупено стъпало и въпреки това е изминал по-голямо разстояние от всички, щеше да го убие.

Филип дълго време стои мълчаливо до майка си пред автобуса. Тя бърше бузите му. Той прошепва:

– Извинявай. Вината беше моя. Последният гол. Аз трябваше да покрия нападателя. Извинявай.

Мама го прегръща така, сякаш отново е малко дете, макар вече да е толкова голям, че би могъл да я вдигне с една ръка.

– Миличкият ми, защо, за Бога, се извиняваш? През целия си живот никога не е имало за какво да съжаляваш.

Тя го гали по бузата, знае какво му е. Случвало ѝ се да стои съкрушена на трасето след състезание по ски бягане, докато капките пот по тялото ѝ се превърнат в ледени кристали. Чувството е същото. Знае какво ти дава спортът и какво взима в замяна. Пред очите им минават всички неуспехи, които синът ѝ е преодолял: всички елитни лагери, на които не е бил викан, всички национални отбори за различни възрасти, от които не е бил част, всички турнири, които е гледал от трибуните. Майката прегръща шестнайсетгодишния си син, който е прекарал всеки ден от живота си в тренировки за днешния ден. Утре той ще се събуди, ще стане от леглото и ще започне наново.

В една стая в една къща Ана седи свита до леглото на най-добрата си приятелка. В скута си държи лаптоп и от време на време поглежда към Мая, за да провери дали не се е събудила. После отново посещава онези места в интернет, където знае, че ще отидат всички в училище, когато разберат какво се е случило. Тракането на клавишите я отвежда все по-напред по спокойния интернет фарватер, изпълнен със стари статуси, случайни снимки на котки и смутита, отделни разочаровани мнения за изгубения финал на юношите. И нищо друго. Засега. Ана отново зарежда всички сайтове. Живяла е тук цял живот, знае колко бързо се разпространява информацията. Някой все ще познава някого, който има брат ченге, или пък приятел, който работи в местния вестник, или майка, която е сестра в болницата. Някой ще разкаже нещо на някого другиго. И адът ще се отприщи. Обновява всички страници, пак и пак, и пак. Натиска клавишите все по-настървено.

Туп. Туп. Туп. Туп. Туп.

Бенгт казва на отбора, че хотелът е резервиран, спонсорите плащат и момчетата могат да поръчват колкото си искат румсървис, да се наспят и да се приберат на сутринта. Играчите питат къде е Давид. Бенгт казва, че треньорът се връща в Бьорнстад, за да бъде на място, когато полицията пусне Кевин.

– Ами ако някой от нас също иска да тръгне сега? – пита Лют.

– Тогава ще го уредим, можете да избирате – казва Бенгт.

Нито един играч не иска да остане. Те са отбор и се връщат при капитана си. Вече са изминали половината път до дома, когато новината най-накрая избухва от екраните на телефоните им. Разбират защо Кевин е задържан, в какво е обвинен и кой е подал жалбата в полицията. Първо един играч казва: „За какво говорят? Видях ги на купона! ТЯ му беше навита!“. Обажда се втори: „Fucking bullshit[41]! Видях ги да се качват в стаята му и тя вървеше ПЪРВА!“. После трети констатира: „Как ли пък не е искала! Видяхте ли как беше облечена!?“.

Всеки един от младите мъже произнася отлично буквата „Р“. Първият, който казва „малката курва“, далеч не е последният.

В едно легло в една стая, пълна със стикове, шайби и хокейни фланелки, един малък брат се буди, защото най-добрата приятелка на сестра му с всичка сила хвърля един лаптоп в стената. Сякаш се надява, че хората, чиито мнения е прочела, ще се пръснат на хиляди парченца заедно с него.

34

Мира и Петер седят на ниското стълбище пред къщата. Не се докосват. Петер ясно си спомня предишния път, когато имаше такова разстояние помежду им. Понякога си мисли, че мъката ги задържа заедно; че макар Петер да не го заслужаваше, Мира остана при него, защото нямаше с кого другиго да дели спомените за Исак. Но веднага след смъртта на момчето беше обратното. Тогава мъката ги разделяше. Беше се превърнала в невидимо силово поле между върховете на пръстите им. Поле, което сега се появи отново.

– Аз съм... виновен – прошепва Петер.

Мира поклаща твърдо глава.

– Не говори така. Вината не е в теб. Не е в хокея. Това прок... недей... не му търси оправдания!

– Цял живот го е възпитавал клубът, Мира. Моят клуб.

Мира не отговаря. Юмруците ѝ са стиснати толкова силно и от толкова дълго време, че следите от ноктите няма да изчезнат няколко дни, след като ги отпусне. През целия си професионален живот е живяла за правото и закона, вярвала е в справедливостта и хуманизма, опълчвала се е на насилието и кръвното отмъщение. Така че от дъното на душата си опитва да прогони чувството, което я залива, но не успява да го спре. То нахлува безпощадно и опустошава всичко, в което вярва Мира.

Иска да го убие. Иска да убие Кевин.

Ан-Катрин и Глигана стоят на паркинга и чакат автобусът на отбора да се върне от финала. Ан-Катрин винаги ще си спомня как звучеше тишината в града тази нощ – като плътна глъчка, идваща от къщите със загасени светлини, където обаче всички бяха будни, а по телефоните и компютрите се препращаха съобщения, все по-ядосани и все по-ужасни. Хората в Бьорнстад не говорят много. Въпреки това понякога като че ли правят само това. Глигана я хваща внимателно за ръката:

– Трябва да изчакаме, Ан-Катрин. Не можем да се месим, преди... да сме разбрали със сигурност.

– Петер е един от най-добрите ти приятели.

– Не знаем какво се е случило, скъпа. Никой не знае какво се е случило. Не можем да се месим.

Ан-Катрин кима. Естествено, не бива да се бъркат. Всяка история си има две страни. Първо трябва да чуят версията на Кевин. Опитва се да си го втълпи. Всички богове, небеса и свети майки знаят, че се опитва.

Ана стои на пода, заровила засрамено лице в дланите си, а Мая седи стресната в леглото. По пода са пръснати части от лаптоп. Мира влиза и прегръща двете момичета.

– Ана, знаеш колко много те обичам. Като собствена дъщеря си ми.

Големи капки се стичат по носа на Ана и падат на пода. Тя избърсва лице, а Мира я целува по косата.

– Но трябва да се прибереш за малко, Ана. Имаме нужда да останем само... семейството.

Мая иска да възрази, не заради себе си, а заради Ана, но е твърде изморена. Когато външната врата се затваря, Мая отново си ляга. И спи, спи, спи.

Петер откарва най-добрата приятелка на дъщеря си у дома. Светлините в къщите са изгасени, но въпреки това той усеща погледите през прозорците. Ана слиза от колата, а на него му се иска да каже нещо, да бъде мъдър родител, който утешава, окуражава и възпитава. Но не му идват думи. Успява само да промълви:

– Всичко ще се оправи, Ана.

Ана се загръща плътно с якето си, оставя шапката си да падне над челото и опитва да изглежда сякаш вярва на Петер, заради него самия. Не успява. Той вижда как тих гняв кара момичето да трепери. Спомня си как веднъж преди няколко години Мира и Мая се скараха. Това беше едно от първите истински тийнейджърски избухвания на Мая и след разправията Мира седна сломена в кухнята и захлипа: „Тя ме мрази. Собствената ми дъщеря ме мрази“. Петер прегърна силно съпругата си и прошепна: „Дъщеря ти ти се възхищава и има нужда от теб. Ако някога се съмняваш в това, просто погледни Ана. От всички момичета, с които Мая можеше да стане най-добра приятелка, тя се спря на Ана, която е досущ като теб. Чувствата ѝ винаги са изписани на лицето ѝ“. Петер иска да слезе от колата, да прегърне Ана и да ѝ каже да не се страхува, но не е такъв човек. А и самият той е твърде изплашен, за да лъже.

След като колата изчезва по пътя, Ана се промъква вкъщи, буди кучетата и ги отвежда толкова далече в гората, колкото ѝ позволяват силите. После сяда на земята, заравя лице в козината им и заплаква отчаяно.

Кучетата дишат във врата ѝ, ближат ушите ѝ, бутат я с носове. Никога няма да разбере как може някой да предпочита хората пред животните.

Тази нощ в къщата на семейство Ович няма празни легла. Двете деца на Габи спят в леглото на вуйчо си, Адри и Катя – в това на мама, а мама – на дивана. Дъщерите казват, че могат да пренесат мебелите във всекидневната, но мама се развиква и те не смеят да настояват повече. На сутринта Габи се прибира от болницата с Бени, а сестрите и мама зяпват патериците и гипсирания крак, удрят Бени зад врата и се разкрещяват, че някой ден той ще ги довърши, че е целият им живот, че го обичат и че е магаре.

Бени спи на пода до леглото, където са племенниците му. По някое време се събужда и вижда, че двете деца са се свили до него с одеялата си. Спят с хокейните си фланелки. На гърбовете им е изписан номер шестнайсет.

Мира седи на ръба на леглото на дъщеря си. Когато Мая и Ана бяха малки, Петер се шегуваше колко са различни, особено когато спят. „След Мая дори не е нужно да оправяш завивките. След Ана трябва първо да преместиш леглото обратно на мястото му.“ Мая се будеше с езика на тялото на сънливо теленце. Ана се будеше с езика на тялото на пиян и ядосан мъж на средна възраст, който търси пистолет. Единственото общо, което хората откриваха между малките момичета, бе отношението им към собствените им имена: и двете мразеха произношенията „Маия[42]“ и „Анна“, защото светът беше пълен с тях. Мая никога не е била по-ядосана, отколкото когато за пръв път осъзна, че има и други деца с нейното име, което говори доста, като се има предвид, че тогава беше на онази възраст, когато е напълно нормално да настояваш пластмасовите дръжки на приборите да са същият цвят като храната, както и преди лягане да изпадаш в пристъпи на истерия, защото „тате, стъпалата ми са еднакво големи, а НЕ ИСКАМ ДА Е ТАКА!!!“. Но нищо не я ядосваше повече от това, че не е единствената, която носи името Мая. Защото за нея и Ана имената бяха лично притежание, физическа собственост, по същия начин като дробовете и зениците, така че в техните очи всички Маи и Анни бяха крадли. Понякога Мира си мисли, че момичетата се научиха да четат още като петгодишни само защото разбраха, че имената им са по-различни, когато са изписани с букви. Двете искаха да са всичко друго, но не и обикновени деца. Струва ѝ се, че оттогава са минали едновременно само миг и цял един живот.

Хората порастват с такава неумолима бързина.

Петер затваря вратата безшумно. Закача ключовете от „Волво“-то в антрето. Двамата с Мира седят в кухнята с часове, без да продумат. Накрая Мира прошепва:

– Сега не става въпрос за нас. Важното е тя да преодолее всичко това.

Петер вперва поглед в масата.

– Мая е толкова... силна. Не знам какво да ѝ кажа, тя вече е... по-силна от мен.

Ноктите на Мира отново започват да се впиват дълбоко в кожата ѝ.

– Искам да го убия, Петер. Искам... искам да видя как умира.

– Знам.

Мира се разтреперва, когато той преодолява силовото поле и я прегръща. Въздишките им се сливат. Двамата сдържат усилено хлипанията си, за да не събудят децата. Никога няма да спрат да хвърлят вината за случилото върху самите себе си: адвоката и спортния директор.

– Не бива да се обвиняваш, Петер. Проблемът не е в хокея. Как се казваше... „Нужно е цяло село, за да се отгледа дете“? – прошепва тя.

– Може би там е работата. Може би сме в грешното село – отговаря той.

Родителите на юношите ги взимат от залата. Смълчани коли ги откарват в смълчани къщи. Преди разсъмване Лют отива до дома на Бобо. Не говорят много, просто споделят усещането, че трябва да направят нещо. Да действат. Вървят през града и събират още съотборници от къщите им. Движат се между дворовете като черен рояк. Стиснати юмруци под тъмното небе, диви погледи по празните улици. Час подир час, докато слънцето най-накрая изгрява. Чувстват се атакувани, преживяват всичко така, сякаш някой ги напада. Искат да извикат колко много означават за тях отборът, лоялността, любовта, колко много обичат капитана си. Но не им идват думи, затова опитват да намерят друг начин да го изразят. Вървят рамо до рамо като злокобна армия. Искат да защитят нещо. Като наранят някого. Като убият. Търсят си враг, какъвто и да е.

Амат се прибира и директно си ляга. Фатима седи тихо в другата стая. На сутринта хващат автобуса до залата. Там също никой не продумва. Амат си връзва кънките, хваща стика в ръка, засилва се бясно по леда, блъска се в далечния край на мантинелата. Не си позволява да се разплаче, преди да се е изпотил дотолкова, че сълзите му да не си личат.

В една вила една майка и един татко седят до една кухненска маса.

– Просто казвам, че... представи си, ако... – казва майката.

– Това ли ти е мнението за нашия СИН? Що за майка си, по дяволите, ако си МИСЛИШ НЕЩО ТАКОВА ЗА ДЕТЕТО НИ!!!??? – изревава таткото.

Тя поклаща съкрушено глава, свела поглед в пода. Той е прав, разбира се. Що за майка е? Прошепва, че не, разбира се, че не мисли така за сина им. Опитва да обясни, че просто всичко е обърнато с главата надолу, че в момента никой не разсъждава трезво, че трябва да опитат да поспят малко.

– Не възнамерявам да спя, докато Кевин е в полицията, това да ти е ясно! – заявява таткото.

Тя кима. Не знае дали самата тя някога отново ще може да заспи.

– Знам, скъпи. Знам.

В една друга вила друга майка и друг баща седят до друга кухненска маса. Преди десет години напуснаха Канада и се преместиха в Бьорнстад, защото това беше най-безопасното и сигурно място, което можеха да си представят. Защото изпитваха съкровена нужда да се намират някъде другаде, където да имат чувството, че не може да им се случи нищо лошо.

Сега не говорят. Цяла нощ не обелват и дума. Въпреки това и двамата знаят какво си мисли другият. „Не можем да предпазим децата си.“

Не можем да предпазим децата си не можем да предпазим децата си не можем да предпазим децата си.

35

Омразата може да бъде силно стимулиращо чувство. Светът става по-лесен за разбиране и по-малко ужасяващ, ако разделяш всички на приятели и неприятели, на добри и лоши, на ние и другите. Най-лесният начин да сплотиш една група не е чрез любов, защото любовта е трудна, поставя изисквания. Омразата е лесна.

Затова при конфликт винаги първо избираме страна. Защото е по-лесно, отколкото да опитаме да разберем две различни мисли едновременно. Второто, което правим, е да потърсим фактите, които потвърждават това, в което искаме да вярваме. Това, което звучи най-приятно и ни позволява да продължим да живеем живота си както обикновено. И накрая лишаваме враговете си от човешки облик. Това може да се постигне по много начини, но най-лесно е да им отнемем името.

Така че щом настъпва нощта и истината плъзва, никой в Бьорнстад не пише „Мая“ по телефона или компютъра, пишат „М“. Или „младата жена“. Или „блудницата“. Никой не споменава „изнасилването“, всички говорят за „обвинението“. Започва се с „нищо не се е случило“, продължава с „и да се е случило, било е доброволно“, ескалира в „и да не е било доброволно, тя е трябвало да се пази, какво си е мислила, че ще стане, ако се напие и се качи в стаята му?“. Започва с „тя го е искала“ и завършва с „тя си го е заслужила“.

Толкова е лесно взаимно да се убедим да спрем да възприемаме някого като човек. А когато достатъчно много хора са достатъчно тихи, шепа гласове могат да създадат впечатлението, че всички крещят.

Мая прави всичко, което я молят да направи. Отговаря на въпросите на полицията, преминава всички прегледи в болницата, пътува няколко часа с кола, за да посети терапевт, който иска от нея отново и отново да си припомня това, което тя иска да забрави. Да почувства това, което иска да потисне; да плаче, когато иска да крещи; да говори, когато иска да умре. Ана ѝ се обажда, но Мая е изключила телефона си, който е пълен с анонимни съобщения. Веднага щом си избраха своята истина, хората си купиха предплатени карти, за да могат да кажат на Мая каква е, без тя да знае кои са те.

Прибира се у дома и якето ѝ пада на пода, сякаш се е свила и то ѝ е станало твърде голямо. Смалява се все повече, органите ѝ изчезват един по един. Белите дробове, бъбреците, черният дроб, сърцето. Докато накрая остава само отрова.

Лео седи пред компютъра си, когато я чува да отваря вратата. Мая не е влизала в стаята му, откакто бяха малки.

– Какво правиш? – пита тя едва доловимо.

– Играя игра – отговаря Лео.

Изключил е кабела за интернета. Телефонът му лежи изключен на дъното на раницата. Кака му стои на два метра от него, обвила ръце плътно около тялото си. Гледа стените, по които довчера имаше фланелки и плакати.

– Може ли и аз да играя? – прошепва тя.

Лео взима втори стол от кухнята. Играят, без да говорят. Цяла нощ.

Мира е в офиса. Провежда среща след среща с други юристи. Бори се. През това време Петер е у дома, чисти къщата, всеки квадратен сантиметър, търка мивката, докато не получава мускулна треска, изпира всички чаршафи и кърпи, измива на ръка всяка една чаша, която имат.

След като загубиха Исак, имаше мигове, когато си пожелаваха враг, виновник, само за да има кого да накажат. Някои хора ги съветваха да говорят с Господ, но е трудно да поддържаш нормална интонация, когато си родител, трудно е да вярваш във висша сила, когато пръстите ти докосват годината, изписана върху надгробна плоча. Не е виновна математиката, формулата за изчисляване на дължината на един живот е лесна: извадете четирицифреното число вдясно от това вляво, умножете резултата по 365 и добавете по още един ден за всяка високосна година. Но колкото и да пресмяташ, резултатът не може да е верен. Дните са твърде малко, не стигат за цял живот.

Мразеха, когато хората казваха „болестта“, защото болестта е нещо недостижимо. Искаха лице, извършител, имаха нужда от някого, когото да удавят под тежестта на вината, иначе самите те щяха да потънат. Бяха егоисти, знаят го, но след като нямаше кого да обвинят, можеха единствено да се развикат към небето, а за един човек е непосилно да носи такъв гняв.

Искаха враг. Сега имат такъв. И не знаят дали да останат до дъщеря си, или да тръгнат след онзи, който я е наранил, дали да ѝ помогнат да живее, или да се погрижат той да умре. Дали е едно и също. Омразата е толкова по-лесна от любовта.

Родителите не заздравяват. Децата – също.

Всички младежи във всички градове във всички страни в даден момент играят някаква игра, която е на границата с опасното за живота. Във всяка група приятели има по един, който винаги отива твърде далеч, който скача пръв от най-високата скала и се маха последен от релсите, преди да дойде влакът. Той не е най-смелият от тях, просто се страхува най-малко. Може би усеща, че няма толкова много за губене, колкото другите.

Бени винаги е търсил най-силните физически усещания, защото те разсейват останалите му чувства. Адреналинът, вкусът на кръв в устата и пулсиращата болка в цялото тяло се превръщаха в приятен шум в главата му, харесваше му да е изплашен, защото, когато си изплашен, не можеш да мислиш за нищо друго. Никога не си е рязал ръцете, но разбира тези, които го правят. Понякога копнее толкова много да изпита болка, която може да види, върху която да се съсредоточи, че се е случвало да пътува няколко часа с влак до друг град, чакал е в мрака, търсил е най-големите копелета, с които може да се сбие, и е продължавал да удря, докато не им остави друг избор, освен да го наранят сериозно. Защото понякога, когато тялото го боли наистина зверски, на други места го боли по-малко.

Басистът го вижда чак когато слиза от сцената. Така се изненадва, че забравя да прикрие усмивката си. Носи същите черни дрехи. Платът пада около тялото му като дъжд.

– Ти дойде.

– Изборът от забавления тук е ограничен.

Басистът се засмива. Пият бира на три крачки един от друг. Едри, пияни мъже от време на време минават покрай тях и тупат Бени по гърба. Хвалят го за счупения крак и отбелязват, че реферът очевидно е бил „путка“. После измърморват „и онова с Кевин, шибана работа“. Едно и също се повтаря със седмина-осмина различни мъже на различна възраст. Всички искат да почерпят шестнайсети номер с бира. Басистът знае, че може би си въобразява, но с всяко потупване по гърба Бени като че ли отстъпва с по един сантиметър. Виждал е това и преди, не за пръв път среща момче, което се държи така, сякаш е включено в програмата за защита на свидетели. А и може би е по-различно, ако живееш на място като това, където не искаш да разочароваш никого.

Когато най-накрая остават сами, басистът изпразва чашата си и казва тихо:

– Ще бягам. Виждам, че има... доста хора, които искат да си говорите за хокей.

Тогава Бени го хваща и прошепва „не... да отидем някъде“, а басиста сякаш го удря ток.

Тръгва в нощта, заобикаляйки сградата отдясно. Бени изчаква десет минути, преди да тръгне наляво, след което поема по заобиколен път през гората. Накрая, препъвайки се и псувайки, намира момчето сред дърветата.

– Сигурен ли си, че знаеш как се играе хокей? Изглежда, не правиш нещо като хората – усмихва се басистът и кимва към патериците.

– А ти сигурен ли си, че можеш да свириш на бас? През целия концерт звучеше все едно го настройваш – отвръща Бени.

Пушат. Нощният въздух се раздвижва, ветрове засвистяват над снега, но в последния момент като че решават да оставят момчетата на мира. Минават покрай тях само набързо, внимателно, като колебливи пръсти, докосващи за пръв път кожата на друг човек.

– Косата ти ми харесва – казва басистът, дишайки в нея.

Бени затваря очи и пуска щеките. Иска му се да беше пил повече. Пушил повече. Подцени самоконтрола си, остави мръсника без надзор, а трябваше да го упои по-силно. Опитва да остави всичко да се случи, но когато слага длани върху гърба на другото момче, те инстинктивно се свиват. Басистът се сепва изненадано, тялото на Бени се вдървява и той се обляга нарочно на счупения си крак, докато не усеща как през целия му скелет преминават огнени игли. Отблъсква нежно басиста. Вдига патериците си и прошепва:

– Това беше... грешка...

Басистът стои сам в мрака, затънал в снега сред дърветата, докато номер шестнайсет подскача обратно към „Плевнята“.

– Големите тайни ни превръщат в малки хора... – казва той.

Бени не отговаря. Но се свива.

Понеделнишката сутрин изгрява над Бьорнстад, без да дари града с нормална дневна светлина, сякаш се е събудила също толкова неохотно, колкото и хората. Облаците лежат ниско над вдигнатите им качулки и тежките мисли.

Една майка седи в едно „Волво“ и опитва да убеди дъщеря си, че няма нужда да прави това. Не е нужно да ходи. Не и днес.

– Напротив. Трябва – казва дъщерята и милва майка си по косата.

– Ти... не знаеш какво пишат в интернет... – хлипа Мира.

– Знам точно какво пишат. Именно затова трябва да отида. Ако не бях готова, нямаше да подам жалба в полицията, мамо. Сега не мога да...

Гласът ѝ секва. Ноктите на Мира чоплят малки парченца гума от волана.

– Не можеш да ги оставиш да победят. Защото си дъщеря на баща си.

Мая протяга ръка, отмята два заблудени косъма от бузата на Мира и ги прибира нежно зад ухото ѝ.

– Дъщеря на майка си. Винаги на майка си.

– Искам да ги убия, скъпа. Искам да ги избия всичките. Ангажирала съм цялото бюро, няма шанс да ги оставим да спече...

– Трябва да тръгвам, мамо. Нещата ще станат много по-лоши, преди да започнат да се подобряват. Сега трябва да тръгвам.

Мира гледа как дъщеря ѝ се отдалечава. След това подкарва колата колкото се може по-навътре в гората, надула уредбата докрай. Излиза навън и започва да удря едно дърво, докато не разкървавява ръцете си.

36

Най-простото и най-вярно нещо, което Давид знае за хокея, е това, че мачовете се печелят от отбора. Няма значение колко добра е треньорската тактика. За да проработи, първо играчите трябва да повярват в нея. И в главите на всеки един от тях трябва милион пъти да се запечатат следните думи: Свърши своето. Съсредоточи се върху задачата си. Върши си работата.

Давид лежи до приятелката си, сложил ръка на корема ѝ.

– Мислиш ли, че ще съм добър баща? – пита той.

– Ще бъдеш много-много-много досаден баща – отговаря тя.

– Лоша работа.

Тя хваща мекото на ухото му между палеца и показалеца си. Давид изглежда толкова тъжен, че приятелката му започва да се кикоти.

– Ще си носиш треньорската дъска по време на раждането и ще опиташ да изготвиш стратегия за напъване с акушерката, защото сигурно ще има някой рекорд, който да се подобри. Ще възприемеш нормативите за тегло и височина като състезание. Ще бъдеш най-досадният, мрънкащ и страхотен баща на света.

Пръстите му блуждаят около пъпа ѝ.

– Мислиш ли, че той... или тя... детето... мислиш ли, че ще обича хокей?

Тя го целува.

– Страшно е трудно човек да те обича, без да обича и хокей, Даве. А е страшно, страшно, страшно трудно човек да не те обича.

Тя лежи по гръб, преплела плътно крака около неговите.

– Това с Кевин. С... всичко. Не знам какво да правя.

Тя прошепва без колебание:

– Върши си работата, скъпи. Не можеш да се месиш, не си полицай или прокурор. Ти си треньор по хокей. Върши си работата. Нали все това повтаряш на момчетата?

– Не знам какво искаш да направя... – пробва се директорът по телефона.

Дори не знае колко разговора като този е провел тази сутрин.

– ИСКАМ ДА СИ СВЪРШИШ РАБОТАТА! – крещи Маган Лют от другия край.

– Опитай да разбереш, че не мога да проведа полицейско разслед...

По микрофона барабани слюнка, когато Маган отговаря:

– Знаеш ли какво е това? Това е КОНСПИРАЦИЯ срещу целия хокеен отбор! Става дума просто за ЗАВИСТ!

– И... какво искаш от мен?

– Да си свършиш работата!!!

Стресиран и ядосан, Бобо слага няколко автомобилни гуми една върху друга, нарежда инструментите по местата им на стената и съблича мръсния си гащеризон.

– Трябва да тръгвам за училище, татко.

Глигана се почесва по брадата, поглежда сина си и може би иска да каже нещо, но и така да е, не знае какво.

Затова просто кима.

– Трябва да ми помогнеш да довършим това довечера.

– Имаме тренировка.

– Вечерта? Сезонът приключи!

– Доброволно е. Но всички ще са там. Заради отбора. Лют казва, че трябва да сме единни заради Кевин.

– Лют ли го казва? Вилиам Лют? – възкликва Глигана учудено.

Никога не е чувал някой в това семейство да говори за единност, но вижда в очите на сина си, че няма смисъл да спори, освен ако не иска да се скарат, затова изръмжава:

– Само не забравяй, че и тук имаш работа за вършене.

След като си взима бърз душ, Бобо се втурва навън. Ан-Катрин и Глигана го гледат през прозореца на кухнята. Виждат Лют и поне още десетима юноши да го чакат на улицата. Сега съотборниците ходят заедно навсякъде.

– Трябва да говорим с него, видях Мая в болницата, ВИДЯХ я. Не приличаше на момиче, което лъ... – започва Ан-Катрин, но мъжът ѝ поклаща глава.

– Не можем да се месим в това, Анки. Не е наша работа.

Жанет се бори с черната топка в стомаха си. Опитва да потисне болката в гърлото и мигрената, които получава, когато не е спала добре.

– Просто казвам, че трябва да поговорим с учениците за това. А не да се преструваме, че нищо не е станало.

Директорът въздъхва и размахва телефона си.

– Моля те, Жанет, не разбираш на какъв натиск съм подложен. Звънят ми цяла сутрин. Родителите са полудели. Обаждат се даже журналисти! Нямаме готовност да се справим с това!

Жанет пука кокалчетата на пръстите си. Прави така, когато е нервна, стар навик от хокея.

– Значи просто ще си мълчим?

– Да... не... ще... уф, просто няма да... допринасяме за разпространението на още слухове и спекулации. Какво им има на хората? Защо не могат просто да изчакат полицейското разследване да приключи? Нали затова имаме съдилища? Не можем да прескочим закона, Жанет, отговорността не е наша. Ако... ако това, което тази ученичка казва за Кевин... ако е вярно... ще се разбере. А в случай че не е вярно... трябва да сме сигурни, че не сме направили някоя глупост.

Жанет иска да изкрещи, но не го прави.

– А Мая? Ако днес дойде на училище?

Изражението на директора преминава от уверено през несигурно до паникьосано в рамките на няколко реплики.

– Разбира се, че няма да го направи. Нали няма да го направи? Мислиш ли, че ще го направи?

– Не знам.

– Няма да дойде. Едва ли. Тя... днес нямаш часове с нея, нали?

– Не, но имам часове с половината от играчите. Какво точно искаш да направя?

Директорът разперва примирено ръце.

– Ти как мислиш?

Седят скупчени в столовата, навели глави едни към други. Погледът на Вилиам Лют гори.

– Къде, по дяволите, е Бени? Някой виждал ли го е?

Останалите поклащат глави. Лют удря силно с юмрук по масата.

– Майка ми е уредила транспорт до Хед за всички ни, окей? Тръгваме точно преди обяд. Не казвайте на никого извън отбора. Ако учителите се вкиснат, да говорят с родителите ни. Окей?

Те кимат. Лют пак удря по масата.

– Ще покажем на всички копелета, отговорни за това, че се подкрепяме. Защото знаете ли за какво става дума? За конспирация срещу целия отбор! За завист! Конспирация и шибана завист!

Момчетата кимат в съгласие, ругаят решително. Имат тъмни кръгове под очите. Някои от тях са плакали. Лют ги тупа по раменете един по един.

– Сега трябва да сме заедно – казва Лют и поглежда право към Бобо. – Целият отбор!

Амат стои пред шкафчето си и изглежда така, сякаш е напът да повърне в него. Бобо се задава откъм столовата и спира неловко зад него.

– Трябва... да съберем отбора, Амат. Днес освобождават Кевин от полицията. Ще останем в училище за първите часове, но после целият отбор тръгва към Хед. Важно е да отидем заедно. За да им... покажем.

И двамата избягват да гледат към шкафчето на Мая. Всички ученици, които минават оттам, се взират в него, без да гледат в тази посока. Тийнейджърите бързо се научават как се прави това. Вратичката на шкафчето е надраскана с черен маркер. Пет букви. Всичко, което представлява Мая за тях.

Извеждат Кевин през вратата на полицейското управление в Хед, подпирайки го внимателно, все едно не може да ходи сам. От едната страна е татко му, от другата – майка му, а около тях, подобно на предпазна стена от месо и кръв, се въртят мъже на средна възраст, облечени с дънки и сака и стегнали мускулите си също толкова здраво, колкото и вратовръзките си. Повечето са клубни спонсори, двама са членове на ръководството, неколцина са изтъкнати предприемачи и мениджъри от региона, а един е местен политик. Но ако някой ги пита, в никакъв случай няма да се представят като такива, ще отговорят само: „Приятели на семейство Ердал. Просто приятели на семейството“. Малко зад тях върви юношеският отбор. Поотделно може би изглеждат като млади момчета, но като група са мъже. Мълчаливи и заплашителни. Там са, за да докажат нещо на някого.

Майката загръща раменете на Кевин с меко одеяло, докато му помагат да се качи в колата. Насъбраните мъже не го удрят по гърба както обикновено, ами го потупват любвеобилно по бузата. Може би така им е по-лесно. Да се държат така, сякаш момчето е жертвата.

Бени седи на една ниска ограда на около двайсет метра оттам. Шапката му е свалена ниско над очите, а качулката е вдигната, така че сянка скрива лицето му. Възрастните дори не го забелязват, но Кевин го вижда. Само за секунда, тъкмо когато майка му го загръща с одеялото и малко преди вратата да се затвори, Кевин среща погледа на най-добрия си приятел. И свежда очи.

Когато автомобилният керван напуска Хед, движейки се в дълга редица след колата на таткото на Кевин, Бени вече го няма. Единственият, останал на улицата пред полицейското управление, е Амат. Той слага слушалките в ушите си, усилва звука, пъха ръце дълбоко в джобовете си и тръгва сам по целия път обратно до Бьорнстад.

Ана прекрачва прага на столовата. Вътре цари обичайната буря от викове и дрънчене. На самотен остров в единия ъгъл седи Мая. Толкова е изолирана, че дори на съседната маса не седи никой. Всички се взират, без да гледат. Ана тръгва към нея, но Мая вдига очи като животно, попаднало в капан, което предупреждава друго същество да не се приближава. Поклаща бавно глава. Краката на Ана тежат колкото целия свят, докато тя се отдалечава с наведена глава и сяда на друга маса, в друг ъгъл. Срамът ще я следва до края на живота ѝ.

Групичка по-големи момичета, Ана ги знае от кухнята в къщата на Кевин, тръгват към Мая. Първоначално се преструват, че нея я няма, но внезапно придобиват вид сякаш тя е единственият човек в столовата. Една от тях пристъпва напред с чаша в ръка. Мая вижда как другите от групичката застават като стена между тях и останалата част от помещението. По този начин, макар всички да виждат какво се случва, впоследствие, когато ги питат учителите, ще могат да твърдят, че „не са имали добра видимост“. Че „не са видели ситуацията“.

– Като че някой би искал да изнасили точно ТЕБ, противна малка курва...

Млякото се стича по косата на Мая, капе по лицето и по пуловера ѝ. Чашата не се пука, когато се удря във веждата ѝ, самата вежда – също. За миг Мая вижда ужаса в очите на момичето, което може би се притеснява, че е отишло твърде далеч, че ще бликне кръв и Мая ще падне на пода. Но тя има здрава кожа, а очите на нападателката скоро пак се изпълват с презрение. Сякаш тази, която е ударила току-що, вече не е човек.

Всички виждат, но никой не вижда. В столовата е едновременно шумно и съвсем тихо. Мая чува кикота като глухо пищене в ушите си. Седи сама с болката в пулсиращото си чело. Избърсва се бавно с няколкото малки салфетки от подноса си, но те скоро свършват. Не смее да се огледа за още, но ненадейно някой слага пред нея цял куп. Друга ръка, вече почти толкова голяма, колкото нейната, започва да попива млякото от масата. Мая го поглежда и поклаща умолително глава.

– Само ще си навлечеш неприятности, ако седиш тук... – прошепва тя.

– Знам – казва Лео.

Малкият ѝ брат сяда до нея и започва да се храни. Изглежда невъзмутим насред морето от погледи.

– Тогава защо го правиш? – пита кака му.

Лео я поглежда с очите на майка им.

– Защото двамата с теб не сме като тях. Не сме мечките от Бьорнстад.

37

Почти всички дискусии за отношението на хората едни към други рано или късно завършват с аргумента за „човешката природа“. На учителите по биология никога не им е било лесно да го обяснят: от една страна, целият ни вид е оцелял, защото сме си сътрудничили и сме се подкрепяли, а от друга – сме се развили, защото най-силните индивиди винаги са процъфтявали за сметка на по-слабите. В крайна сметка винаги ще спорим къде е границата. Колко егоистични можем да бъдем? Доколкото сме длъжни да ни пука за останалите?

Винаги някой от спорещите ще се позовава на думи като „съпричастие“ и „хуманизъм“. Но това са просто думи. Всеки би могъл да отговори „представи си потъващ кораб“. Трудно е да спечелиш дебат срещу такава логика. Ако наистина се поставиш в екстремна ситуация, кого би спасил? Ако можеше да избереш само няколко души? Кого би извадил най-напред от ледената вода, ако местата в спасителната лодка са ограничени?

Семейството си. Винаги започваш със семейството си. Това се опитва да си втълпи. Студено ѝ е. Надула е всички радиатори и си е облякла четири слоя дрехи, но въпреки това трепери. Обиколила е всички стаи. Разчистила е тази на Кевин, отървала се е от всички чаршафи и калъфки, взела е всички блузи и панталони от коша за пране и ги е оставила в контейнери за стари дрехи далеч от къщата им. Обрала е с прахосмукачката всички потенциални копчета и е хвърлила в тоалетната всички потенциални следи от марихуана.

Защото е негова майка. И се започва от семейството.

Когато полицията дойде, тя отвори вратата, изпънала гръб. Адвокатите отбелязаха, че могат да протестират, да отлагат, да пречат, да заявят, че е несъстоятелно да се прави обиск и да се търсят съдебномедицински доказателства, след като жалбата е постъпила в полицията цяла седмица след предполагаемото престъпление. Но майката настоя да пусне униформените мъже в къщата. Повтори многократно, че семейството ѝ няма какво да крие, като не можеше да прецени дали опитва да убеди другите, или самата себе си. Не спира да трепери. Но е негова майка. Откъде да започне, ако не от сина си?

Таткото седи в кухнята, която се е превърнала в щабквартира. Телефонът звъни непрестанно, а хората в къщата стават все повече. Всички са разбиращи, грижовни, ядосани. Наранени. Атакувани. Готови са за война – не защото са го избрали, а защото приемат, че нямат избор. Марио Лют, един от приятелите на бащата, е най-шумен:

– Знаете ли какво? Семейството на момичето можеше да дойде да поговорим. Можехме да опитаме да решим въпроса помежду си. Но вместо това те изчакаха цяла седмица, до момента, когато знаеха, че ще ни навредят НАЙ-МНОГО. Отидоха с лъжите си в полицията ТОЧНО преди финала! Ако обвиненията бяха истина, защото не са съобщили направо? Защо им е да чакат една седмица? А? Да ви кажа ли защо? Защото някои хора в този град не могат да превъзмогнат собствената си завист!

Би могъл да нарече „семейството на момичето“ с името им. Андершон. Но така думите му биха имали много по-малък ефект. Сега няма нужда да казва нищо повече, теорията сама набира сила:

– Така става, когато оставиш спортния директор да си повярва прекалено. Дадохме му твърде много власт, мисли си, че притежава клуба. И сега не може да приеме, че е напът да загуби влиянието си, а, не мислите ли? Не може да приеме, че Кевин е по-добър, отколкото е бил той някога, че ръководството и спонсорите не се съобразиха с него и настояха Давид да поеме мъжкия отбор от Сюне. Нали? И сега спортният директор се опитва да замеси семейството...

Когато Давид пристига пред къщата, трима мъже на средна възраст стоят отвън като на пост. Той знае, че през нощта ще ги заместят играчи от юношеския отбор. Сякаш къщата се нуждае от охрана.

– Това прилича на сцена от „Кръстникът“ – измърморва Давид.

Отговаря му Фрак. Едрият мъж изглежда засрамен и тъкмо заради това се разсмива пресилено:

– Да, да, нали? Все едно Дон Корлеоне има нужда от помощта ни! Като че банда дебели спонсори биха могли да направят нещо...

Той се подсмихва и потупва шкембето си, опитва да звучи безгрижно, но накрая се предава, слага тежката си ръка върху рамото на Давид и казва:

– Знаеш как е, Давид, просто подкрепяме семейството. Нали го разбираш? Просто искаме да покажем, че сме... единни. Нали разбираш? Имам предвид... Никой не познава Кевин по-добре от теб. Боже, ти на практика си отгледал момчето, мислиш ли, че играч от твоя отбор би направил нещо като това, в което го обвиняват? А? Едно от твоите момчета? Нали разбираш защо сме тук?

Давид не отговаря. Това не е негова работа. Тук не си е на мястото. Защото с кого би започнал? Ако наистина се налага, кого би спасил пръв? На кого вярваш?

Кевин седи на леглото си. Изглежда дребен на фона на плакатите по стената, дрехите му като че ли са му твърде широки. Две нощи е спал в полицейско управление. Няма значение колко е удобно леглото или колко дружелюбно се държат служителите с теб – когато чуеш вратата да се заключва от външната страна тъкмо преди да си легнеш, нещо се случва с теб, всичко това ти влияе. Ето какво се опитва да си втълпи Кевин. Че не е имал избор, че вината не е негова, че това всъщност може би изобщо не се е случило. Къщата на родителите му е пълна с хора, които са били около него през целия му живот. Познават го. Още от дете Кевин е специален, избран, има определени очаквания към него. Затова не вярват, че е виновен, как изобщо биха могли да си го помислят? Знаят кой е. И няма да го разочароват. Ако зад теб стоят достатъчно хора, можеш да започнеш да вярваш в почти всичко, което излиза от устата ти.

Това се опитва да си втълпи.

Давид затваря вратата след себе си, застава пред леглото и вперва поглед в момчето. Всички десетки хиляди часове, които са прекарали заедно на леда, всички пътувания с автобуси напред-назад из страната, всички сандвичи от бензиностанции и игри на покер. Съвсем доскоро Кевин беше дете. Съвсем доскоро.

– Погледни ме и кажи, че не си го направил. За нищо друго не те моля – казва Давид.

Кевин го поглежда право в очите. Поклаща глава през сълзи. Прошепва с мокри бузи:

– Легнах си с нея, но тя го искаше. Тя ме молеше! Питай хората, които бяха на купона... shit, тренер... сериозно? Вярваш ли, че АЗ бих изнасилил някого? Защо ми е да го правя!?

Всички дни, посветени на бащи и синове, които Давид е прекарал на езерото с Кевин и Бени. Всичко, на което ги е научил. Всичко, което са споделяли. Догодина преминават в мъжкия отбор, заедно. С кого би започнал? Ако водата е ледена, но знаеш, че лодката не може да побере всички тела? Кого би пожертвал? Кого би спасил? Ако Кевин си признае, няма да пострада само той. Ще пострадат всички, които обича. Това се опитва да си втълпи.

Давид сяда на леглото на момчето и го прегръща. Обещава му, че всичко ще е наред. Че няма да го разочарова. Че се гордее с него. Лодката може би се разклаща, но вътре не влиза вода. Всички крака в къщата са сухи. Кевин се обръща към треньора и прошепва, сякаш отново е хлапе в долните класове:

– Днес има тренировка, нали? Може ли да дойда?

В една стая една майка седи на табуретка и си мисли за едно детство. Как с мъжа ѝ се прибираха от пътувания в чужбина, когато Кевин беше на десет-единайсет години, и заварваха същински хаос в къщата. Таткото винаги ругаеше, без да разбира колко заучена е бъркотията, но майката бързо започна да забелязва повтарящите се мотиви. Едни и същи вещи бяха разместени, едни и същи картини висяха накриво, а кошчето бе пълно със съдържанието на кутии за храна, които очевидно бяха изпразнени едновременно.

Разбира се, когато стана тийнейджър и започна да прави купони, Кевин се стараеше родителите му да заварват къщата така, сякаш той изобщо не си е бил у дома. Но преди това, когато бе малък и гордо заявяваше пред татко си, че не го е страх да остане сам, трябваше да се прибира вечерта преди родителите му да се върнат и да разхвърля цялата къща, за да не си личи, че през цялото време е спал при Бени.

В една кухня един татко седи на стол. Навсякъде около него приятелите и бизнес партньорите му разговарят на висок глас, но той вече не чува думите им. Знае, че положението му в този град, статутът му сред тези мъже… се дължи единствено на парите му. Никой от хората тук не играе голф с бедняци. Знае го, защото едно време беше беден. През целия си живот е бил перфекционист – не от суета, а като стратегия за оцеляване. Никога не е получавал каквото и да било гратис, нито е могъл да си позволява същата свобода като децата, родени в богати семейства. Убеден е, че в това се коренят успехите му; беше готов да работи по-здраво и да се бори по-безмилостно от всички останали. За да продължи да се стреми към перфектното във всяко едно отношение, не бива да допуска да стане мързелив или доволен. Не може да води такова съществуване наполовина, работното и личното му пространство са се слели, всичко в живота му е отражение на него като човек. Дори детето му. Една пукнатина във фасадата може да се превърне в цяла пропаст.

Може би искаше да поговори с Кевин, когато го взе от полицейското управление, но всяка дума излизаше от устата му като вик. Той, който се гордее, че никога не губи самообладание, никога не повишава глас, крещеше така, че цялата кола се тресеше. Може би искаше да се развика за случилото се, но му беше по-лесно да се развика за причината то да се случи:

– КАК, ПО ДЯВОЛИТЕ, СИ МОГЪЛ ДА СЕ НАПИЕШ СЕДМИЦА ПРЕДИ ФИНАЛА!?

По-лесно е да се говори за това, отколкото за същинския проблем. За един баща, който работи с цифри, математиката е най-поносимото обяснение: ако го нямаше X, то Y никога нямаше да се случи. Ако Кевин бе спазил обещанието си да не прави купон, ако не бе пил, ако не бе завел момиче в стаята си, тогава нямаше да имат този проблем.

Но сега таткото няма избор. Не може да си позволи да остави някого да разпространява лъжи за сина му, не може да приеме някой да напада семейството му. Когато се намеси полицията, когато Кевин бе свален от автобуса пред очите на целия град, когато започнаха да звънят журналистите от местния вестник, тогава двете страни се оказаха отвъд границата на мирните преговори. Вече е твърде късно. Бизнесът на таткото зависи от доброто му име; ако то бъде опетнено, животът на цялото семейство може да бъде съсипан. Така че не може да ги остави да спечелят, не може дори да ги остави да съществуват, не е достатъчно просто да им навреди. Трябва да ги преследва по всички възможни начини.

В тази къща вече няма правилно и грешно, има само оцеляване.

Давид и Кевин все още седят на леглото, когато таткото отваря вратата. Застава пред тях, блед и изморен, и обяснява сдържано:

– Разбирам, че сега предпочитате да мислите само за хокей, но ако изобщо искате да има мъжки отбор, където да играете през следващия сезон, трябва да ме изслушате внимателно. В клуба ще останете или вие, или Петер Андершон, няма компромисно решение. Дъщеря му лъже, а за това може да има хиляди причини. Може да е правила секс, защото е влюбена, а когато е осъзнала, че любовта ѝ не е споделена, си е измислила онова с изнасилването. Или може би баща ѝ е разбрал и се е вбесил, а тя е излъгала, за да се защити. За да продължи да бъде невинно малко момиченце в очите на родителите си. Кой знае? Петнайсетгодишните момичета са неразумни...

Давид и Кевин гледат безмълвно в пода. И двамата си спомнят как Кевин получаваше предложения от всички големи клубове, но отказваше да ги приеме, защото не искаше да напусне Бени и дома си. Защото се страхуваше. Давид бе човекът, който убеди баща му да го остави да играе за Бьорнстад. Обеща му, че тук момчето ще се развие много повече, че отрано ще получи място в мъжкия отбор и така ще постигне още по-големи успехи, когато стане професионалист. Таткото се съгласи, защото Давид щеше да стане треньор на мъжкия отбор, а и защото това решение направи фирмата му още по-популярна сред местните. Кевин беше бьорнстадско момче, баща му беше бьорнстадски мъж, всичко изглеждаше добре. Таткото е инвестирал много пари в този имидж. Сега посочва сериозно сина си и казва:

– Това вече не е игра. Петер Андершон изчака една седмица, преди да подаде жалба, защото е и-с-к-а-л полицията да те свали от онзи автобус. Искал е всички да го видят. Така че или той ще ни прогони от клуба, или ние заедно ще прогоним него. Няма друга възможност. Той ни обяви война.

Давид не казва нищо. Мисли за работата си. За отбора си. За всички часове. Един спомен отказва да напусне съзнанието му: видя Петер на паркинга, когато полицаите тръгнаха към автобуса. Видя го да стои и да чака. Бащата на Кевин е прав. Петер искаше да види всичко.

Кевин отваря уста, без да вдигне главата си. По пода капят сълзи и сополи, когато казва:

– Някой трябва да говори с Амат. Той... не съм направил нищо... знаете, че не съм... но Амат може би си мисли... той влезе в стаята и ни видя как... тя просто се ИЗПЛАШИ, разбирате ли? Избяга навън, но Амат може би си мисли... сещате се.

Давид не поглежда нагоре, защото не иска да види как го гледа таткото.

38

В живота има адски малко неща, по-трудни от това да признаеш пред себе си, че си лицемер.

Амат върви наполовина по банкета на пътя, наполовина в снега, запълнил канавката. Подгизнал е и му е студено, но мозъкът му се е вкочанил много преди краката. Намира се по средата между Хед и Бьорнстад, когато по пътя се задава стар „Сааб“, който спира на десет метра пред него. Амат върви бавно, колата го изчаква, отпред седят двама мъже на около двайсет и пет-трийсет години. Имат черни якета и предпазливи погледи. Той знае кои са. Не знае обаче кое е по-опасно: да ги гледаш в очите или не.

Преди няколко месеца местният вестник интервюира играч от отбор, който ще се изправи срещу мъжкия отбор на Бьорнстад.

Играчът идваше от юг и не знаеше в какво се забърква. Когато журналистът го попита дали го плашат слуховете за „Групата“, агресивните фенове горе в Бьорнстад, той отговори, че определено не се страхува от „някакви си проклети горски гангстери, идващи от обезлюдено село“.

Когато на следващия ден автобусът на отбора навлезе в гората, пътят беше блокиран от камиони. Измежду дърветата излязоха трийсет-четиресет маскирани мъже с черни якета, въоръжени с големи клони. Стояха така десет минути, оставяйки играчите вътре в очакване вратата да бъде разбита и автобусът да бъде щурмуван, но нищо от това не се случи. Внезапно гората погълна мъжете обратно, камионите се отдръпнаха и автобусът премина безопасно.

Играчът, дал интервюто, се обърна към по-възрастните си съотборници и попита задъхано: „Защо не направиха нищо?“. Отговорът беше: „Просто се представиха. Искат да знаеш какво могат да направят, когато автобусът се връща обратно“.

Бьорнстад загуби мача, но играчът, говорил с вестника, изигра най-лошия си мач някога. После се върна в собствения си град и разбра, че някой вече е изминал целия път дотам, разбил е прозорците на колата му, напълнил я е с клони и листа и ги е запалил.

– Ти си Амат, а? – пита мъжът на шофьорското място.

Амат кима. Шофьорът прави жест към задната седалка.

– Искаш ли да те откараме?

Амат не знае дали е по-опасно да приеме, или да откаже. Но накрая поклаща глава. Мъжете не изглеждат засегнати, а шофьорът даже се усмихва, когато казва:

– Хубаво е да се разхождаш, а? Разбираме.

Включва на скорост и отпуска бавно съединителя, но преди да потегли, мъжът се навежда през прозореца и добавя:

– Видяхме те да играеш на полуфинала, Амат. Имаш сърце. Когато с останалите юноши влезете в мъжкия отбор, тук отново още можем да изградим нещо истинско. Качествен отбор от Бьорнстад с качествени бьорнстадски момчета. Разбираш ли? Ти, Бени, Филип, Лют. Кевин.

Амат знае, че мъжете в колата преценяват внимателно изражението му, докато шофьорът произнася името „Кевин“. Знае, че това е била единствената причина да спрат. Размърдва бързо брадичката си нагоре-надолу и за миг погледите им се срещат. Мъжете знаят, че Амат ги разбира.

Пожелават му „приятна разходка“ и го оставят.

Петер седи пред черния монитор в офиса си. Мисли много за думите „правилния човек“. Произнасял ги е стотици пъти в стотици стаи и стотици мъже са кимали разбиращо, макар че никой не може да обясни какво точно означават. В действителност употребата на този израз в спортен контекст е непонятна, защото навежда на мисълта, че това що за човек си извън залата оказва влияние върху това какъв си вътре в нея. А е трудно да признаеш нещо такова. Защо, ако обичаш спорт, ако обичаш каквото и да е, ти се иска то да съществува в мехур? Искаш да има място, едно-единствено, което винаги да си остава същото, независимо колко се променя външният свят.

Ето защо Петер винаги е твърдял, че „спортът и политиката са две отделни неща“. Преди няколко години се скара с Мира по този въпрос и съпругата му, естествено, изсумтя и каза: „Така ли? А как мислиш, че се строят спортни зали, ако не чрез политика? Да не мислиш, че само хората, които обичат хокей, плащат данъци?“.

Скоро след това се случи инцидент по време на гостуване на мъжкия отбор. Един от играчите на Бьорнстад изгуби самообладание и заби стика си в главата на противник. Пострадалият беше двайсетгодишен талант, но травмата на врата и мозъчното сътресение сложиха край на кариерата му. Играчът на Бьорнстад бе изгонен от съдията, но не получи друго наказание.

След като напусна игрището, двама мъже препречиха пътя му към съблекалнята: асистент-треньорът на противниковия отбор и един от спонсорите. Последва караница и нескопосано сбиване. Хокеистът удари треньора в лицето с ръкавицата си, а спонсорът свали каската на хокеиста и опита да му набие глава, но играчът го удари със стика в коляното и го свали на пода. Никой не пострада сериозно, но срещу играча бе подадена жалба за нападение и той трябваше да плати глоба.

Петер помни случая, защото Мира цял сезон настояваше да го обсъждат. „Значи, когато някой се бие на три метра от леда, е окей да се подаде жалба в полицията? Но когато същият човек половин минута по-рано е ударил двайсетгодишно момче със стик в главата по време на мач, тогава е достатъчно да отиде в ъгъла и да се срамува?“, избухваше тя.

Петер не можеше да спечели спора, защото не искаше да признае какво мисли в действителност. Според него случилото се след изгонването на играча също не трябваше да се съобщава в полицията. Не защото обичаше насилието, не защото опитваше по някакъв начин да оправдае стореното от играча, а защото искаше проблемите на хокея да си се решават от хокея. Вътре в мехура.

Винаги е чувствал, че всичко това не може да се обясни на човек, който не обича спорт. Но вече не е сигурен, че може да убеди самия себе си. Не знае какво говори това за него.

Адски трудно е да признаеш, че си лицемер.

Президентът на клуба бърше ръце в панталоните си, усеща как потта се стича към кръста му. Цял ден е говорил по телефона, опитвал се е да отложи това възможно най-дълго, но вече няма избор. Заплахите за оттегляне на спонсорства и прекратяване на членства са твърде много, а всички го питат едно и също: „Ти на чия страна си всъщност?“.

Сякаш идеята е хокейните клубове да избират страна. Президентът се гордее, че представлява обществено движение, което не е обвързано с идеологии, религии или други убеждения. Не вярва в Бог, но вярва в спорта. И вярва също, че един хокеен клуб има обединяваща сила тъкмо защото се самоопределя просто като хокеен клуб. Трибуната е уникално място, което събира заедно богати и бедни, успели и неуспели, десни и леви, седмица след седмица. Колко още такива места са ни останали? И колко проблемни момчета е спасил хокеят от затвора и наркотиците? Колко пари спестява спортът на обществото? Как така всичко лошо, което се случва, е „проблем на хокея“, а всички хубаво е нечия чужда заслуга? Понякога това влудява президента. Хората не разбират колко работа се влага в един клуб. В хокея се иска повече дипломация, отколкото в щабквартирата на ООН.

Телефонът звъни отново. И отново. И отново. Накрая той се изправя, излиза в коридора и опитва да диша нормално, въпреки че гърдите го стягат. После отваря вратата на кабинета на Петер и казва тихо:

– Може би трябва да се прибереш, Петер. Докато всичко... отшуми...

Петер седи на стола си и не го поглежда. Вече е събрал нещата си в кутии. Дори не е включил компютъра си. Просто е чакал.

– Това твое мнение ли е, или просто те е страх какво мислят другите?

Президентът сбърчва чело.

– Да му се не знае, Петер, разбираш много добре, че смятам тази... ситуация... за ужасна! Просто ужасна! Това, което... което... преживява дъщеря ти...

Петер се изправя.

– Мая. Можеш да кажеш името ѝ. Всяка година идваш на рождения ѝ ден. Ти я научи да кара колело, помниш ли? Точно тук, пред залата.

– Просто опитвам... моля те, Петер... ръководството просто се опитва да се справи с това... отговорно...

Веждите на Петер потрепват, това е единственото физическо проявление на непоносимата огнена стихия, която бушува вътре в него.

– Отговорно? Нека позная. Ръководството би искало да решим всичко „вътрешно“? Да не бяхме намесвали полицията и медиите, а просто „да се погледнем в очите и да поговорим“? Такива разговори ли водеше по телефона днес? Това беше ИЗНАСИЛВАНЕ! Как може да се реши ВЪТРЕШНО!?

Петер вдига кутиите и тръгва към коридора. Президентът се отмества от пътя му, прокашля се отчаяно и казва:

– Дума срещу дума, Петер. Аз... трябва първо да помислим за клуба. Ти би трябвало да го разбираш по-добре от всички. Клубът не може да заеме позиция...

Петер не се обръща, когато отговаря:

– Клубът зае позиция. Точно това направи.

Прибира кутиите в багажника, но оставя колата на паркинга. Крачи бавно през своя град, без да знае къде отива.

Директорът на училището едва успява да затвори телефона, преди той да звънне отново. Глас след глас, родител след родител. Какви отговори искат? Какво очакват? Това е работа на полицията и на съда, нека те да се оправят. Все едно той си няма достатъчно грижи. Майката на момичето е адвокат, а таткото на момчето е най-влиятелният мъж в града. Дума срещу дума. Кой да застане по средата? Това няма как да е работа на училището. Затова директорът повтаря едно и също, на всички:

– Моля ви, не политизирайте случая. Каквото и да правите, само не превръщайте проблема в политически!

Едно от предимствата да има брат в охранителна фирма е, че покрай всички среднощни сигнали и фалшиви тревоги Жанет е придобила някои специални познания за архитектурния дизайн на училищната сграда. Знае например за едно малко помещение на последния етаж, където има стълба, по която коминочистачите се качват на покрива. Там горе, зад една вентилационна шахта точно над столовата, един учител може да изпуши цигара, без да го спипат нито учениците, нито директорът. Има дни, когато човек се нуждае от това повече от обикновено.

Ето защо Жанет вижда Бени да прекосява училищния двор точно след обяда. Всички останали играчи от юношеския отбор са избягали от час, за да бъдат близо до Кевин. Щом Бени е тук доброволно, значи иска точно обратното.

Ана седи сама в класна стая, пълна с ученици, които не спират да говорят за Мая и Кевин. Мая седи сама в друга класна стая, където никой не продумва. Вижда бележките, които си подават, както и телефоните, скрити в скутовете им.

От сега нататък ще я възприемат така: в най-добрия случай като момичето, което бе изнасилено, а в най-лошия – като момичето, което излъга.

Никога няма да я оставят да бъде нещо различно. Във всяка стая, на всяка улица, в хранителния магазин и в спортната зала – тя ще се появява като бомба със закъснител. Хората ще се боят да я докоснат, дори тези, които ѝ вярват. Няма да рискуват да пострадат от шрапнелите, когато тя се взриви. Ще отстъпват назад, ще се смълчават и ще се обръщат на другата страна. Ще им се иска Мая да можеше просто да изчезне, все едно никога не я е имало. Не защото я мразят – не всички го правят, не всички пишат „курва“ на шкафчето ѝ, не всички са изнасилвачи, не всички са зли. Но всички си мълчат. Защото е по-лесно.

Става от чина си по средата на часа, излиза от класната стая и дори учителката не опитва да я спре. Върви по празния коридор, влиза в една тоалетна, застава пред огледалото и с всички сили забива юмрука си в него. Стъклото се чупи, но минават няколко секунди, докато нервите пратят импулс до мозъка, така че Мая вижда кръвта, преди да усети болката.

Бени забелязва Мая да влиза в тоалетната. До последно опитва да убеди сам себе си, че трябва да тръгне в другата посока. Да си трае. Да не се меси. Но чува удара, счупването и издрънчаването, когато парченцата стъкло падат в порцелановата мивка. Самият той е чупил твърде много огледала, за да не разпознае този звук. Почуква на вратата. Мая не отваря и той казва:

– Мога да разбия вратата или можеш да я отвориш – изборът е твой.

Тя стои на пода, увила несръчно кокалчетата на ръката си с тоалетна хартия, която бавно се оцветява в червено. Бени затваря вратата зад себе си и кимва към огледалото:

– Седем години нещастие.

Мая може би трябва да се страхува, но вече няма сили. Дори не изпитва омраза. Не изпитва нищо.

– За мен вече е все едно, не мислиш ли?

Бени пъха ръце в джобовете си. Двамата мълчат – жертвата и най-добрият приятел. Курвата и братът. Мая се прокашля, за да потисне хлипането, след което казва:

– Не ми пука какво искаш. Знам, че ме мразиш. Мислиш, че съм излъгала и съм насадила най-добрия ти приятел. Но грешиш. Грешиш и още как.

Бени вади ръцете от джобовете си, вдига внимателно няколко парчета стъкло от мивката, пуска ги едно по едно в кошчето.

– Ти си тази, която греши.

– Майната ти – изръмжава Мая и тръгва към вратата.

Момчето се отмества внимателно, за да не се налага на Мая да се докосва до него. Тя едва впоследствие разбира колко съобразителен жест е било това.

Бени произнася думите тихо и на нея първоначално ѝ се струва, че не е чула правилно:

– Ти грешиш, Мая. Защото си мислиш, че Кевин все още е най-добрият ми приятел.

Жанет има дупка между часовете и се възползва от нея, за да отиде да отмие миризмата на цигари от пръстите си, докато коридорът е празен. Спира се, когато вижда Мая да излиза от тоалетната, разплакана и с разкървавени кокалчета, сякаш е разбила нещо с юмрук. Момичето не забелязва учителката. Просто побягва в другата посока, към изхода.

В следващия миг в тоалетната сякаш нещо се взривява: една мивка е откъсната от стойката си и хвърлена на пода, една тоалетна чиния е строшена на парчета с ритници, едно кошче е изхвърлено през прозореца. Не минава много време, преди коридорът да се напълни с възрастни и ученици, но дотогава всичко в тоалетната вече е методично счупено и разрушено. Нужни са директор, пазач и двама учители по физическо, за да усмирят Бени и да го изкарат навън.

Впоследствие училището ще обясни инцидента като „емоционален изблик на ученик, чиито проблеми с агресията са добре документирани“. Ще кажат, че е „разбираемо, като се има предвид връзката му с момчето, обвинено в... ами... знаете“.

Жанет стои и гледа разрухата, улавя погледа на Бени, вижда да го отвеждат по коридора. Момчето разби цяла тоалетна и, без да мигне, прие новината, че ще го изключат и че ще трябва да поеме разходите по ремонта. Всичко това само защото не искаше никой да разбере, че Мая е счупила едно огледало. Взе решението, че тя е проляла достатъчно кръв. Единственият възрастен, който ще разбера за това, е Жанет, а тя няма да каже на никого. Самата тя знае това-онова за криенето.

Връща се обратно на покрива. Изпушва целия пакет.

Мира е в офиса, заровена в разпечатки на стари присъди и практики от дела за сексуални престъпления. Започнала е тотална военна мобилизация и постоянно дискутира нещо с колегите си. Гняв, мъка, безпомощност, жажда за мъст, омраза, ужас: изпитва всички тези чувства едновременно. И въпреки това забравя за всичко, когато телефонът извибрирва и името на дъщеря ѝ се появява на дисплея. Четири кратки думи. „Можеш ли да дойдеш?“ Никога никоя майка не е карала по-бързо през тези гори.

Мая седи на пода в банята, мие кръвта от ръката си и най-накрая се срива напълно. Всичко, което е сдържала, което е преглъщала, което е опитвала да не покаже пред любимите си хора, за да не страдат колкото нея. Не може да понесе и тяхната болка. Няма сили да носи вината за тяхната мъка.

– Не искам копелетата да ме видят как кървя... – прошепва тя на майка си.

– Понякога се опасявам, че може би трябва да го видят. За да разберат, че си човек – плаче майката, стиснала момичето силно, силно, силно в прегръдките си.

39

Какво е една общност?

Амат я вижда отдалече. Никой в Низината няма толкова скъпа кола и никой, който има толкова скъпа кола, не ходи до Низината доброволно. Мъжът слиза, уверен и изпъчен.

– Здрасти, Амат. Знаеш ли кой съм?

Амат кима.

– Бащата на Кевин.

Бащата на Кевин се усмихва. Оглежда Амат. Вижда как момчето хвърля поглед към ръчния му часовник. Досеща се, че то пресмята колко от месечните заплати на майка му струва един такъв аксесоар; че се чуди с какви екстри е автомобилът. Спомня си какъв беше самият той на тази възраст, когато нямаше нищо и мразеше всички, които имаха. Спомня си, че в мечтите си имаше цяла луксозна вила и с часове си представяше как я обзавежда с ексклузивни мебели от каталог, който бе откраднал от един магазин, откъдето персоналът го изгони.

– Може ли да си поговорим малко, Амат? Само ти и аз... като мъже?

Фрак седи в офиса си в единия край на хранителния магазин, подпрял чело на дланта си. Столът скърца под могъщото му тяло. Гласът в телефонната слушалка е мрачен, но не състрадателен:

– Не е нищо лично, Фрак. Но добре разбираш, че не можем да открием хокейно училище в Бьорнстад след... всичко това. Не можем да си позволим медиите да пишат, че ние... знаеш.

Мъжът, който говори, е местен политик, а Фрак е предприемач, но те са също така две момчета, които едно време играеха заедно на езерото. Понякога разговорите им са официални, понякога – неофициални, а днес – някъде по средата.

– Нося отговорност към общината, Фрак. И към партията. Нали разбираш?

Фрак разбира. Винаги е бил човек, който вярва в трудните въпроси и простите отговори. Какво е една компания? Идея. Какво е един град? Общност. Какво са парите? Възможности. Зад гърба му, от другата страна на стената, някой блъска с чук. Фрак разширява хранителния си магазин, защото растежът е оцеляване. Ако един предприемач не се движи напред, това не означава, че стои на едно място, а че върви назад.

– Трябва да затварям, Фрак, имам среща – извинява се гласът в слушалката.

Един разговор приключва. Една идея си отива. Една хокейна гимназия вече я няма. Какво означава това? Когато Фрак беше млад, в Бьорнстад имаше три училища, сега има едно. Когато разположат хокейната гимназия в Хед, колко време ще мине, преди да затворят последното училище тук? Когато най-добрите юноши от Бьорнстад тренират в спортната зала в Хед през деня, съвсем естествено ще е да играят в мъжкия отбор на Хед вечерта. А ако мъжкият отбор на Бьорнстад не може да вербува най-добрите тукашни играчи, клубът ще загине. Хокейната зала няма да бъде реновирана, няма да има нови възможности за работа и съответно няма да се направи крачката към други инвестиции: конферентен център и търговски комплекс, нова промишлена зона, по-модерна връзка с магистралата, може би дори летище.

Какво е един хокеен клуб? Фрак може би е наивен романтик, жена му казва така, но за него хокейният клуб е това, което кара хората в този град веднъж седмично да си припомнят всичко, което ги обединява, вместо всичко, което ги разделя. Хокейният клуб е доказателството, че могат да работят заедно и да постигнат нещо голямо. Той ги учи да мечтаят.

Фрак вярва в трудните въпроси и простите отговори. Какво става с един град, който не расте? Умира.

Петер влиза в магазина. Всички го виждат, но никой не го гледа. Персонал и клиенти, млади и стари, приятели и съседи, всички се отдръпват от пътя му. Скриват се зад рафтовете, правят се, че сравняват цени и преглеждат списъци с покупки. Само един човек го поглежда право в очите.

Фрак стои на вратата на офиса си. Отговаря на погледа на Петер. Какво е един спортен директор? Какво е един капитан на отбор? Какво е един приятел от детинство? Фрак пристъпва колебливо напред, отваря уста, сякаш за да извика нещо, но Петер поклаща бавно глава. Никога няма да узнае, че дъщеря му направи същия жест към Ана в столовата, защото не искаше омразата към нея да се насочи и към приятелката ѝ, но сега той повтаря стореното от нея.

Фрак се връща обратно в офиса си и затваря вратата, а срамът му е същият срам, който изпитват всички приятели. Хората в този град ги бива да се срамуват. Започват да тренират отрано.

Бащата на Кевин не изчаква отговор, просто потрива длани и се засмива.

– Вече е март, а още е студено, никога няма да свикна с това. Да влезем ли в колата?

Амат сяда смълчан на седалката; затваря вратата така, сякаш се страхува, че може да я счупи. Каросерията мирише на кожа и парфюм. Бащата на Кевин поглежда към кооперациите.

– Израснах на място, което изглеждаше почти по същия начин. Мисля, че моята кооперация беше един етаж по-ниска. Баща ви не живее с вас, така ли?

Задава въпроса директно и просто. Точно както сключва всичките си сделки.

– Умрял е във войната, когато съм бил бебе – отговаря Амат и примигва бързо.

Мъжът забелязва това, въпреки че не се е обърнал към момчето.

– И моята майка ни гледаше сама. Мен и трима братя. Най-тежката работа на Земята, а? Майка ти има малко проблеми с гърба, нали?

Амат опитва да го прикрие, но мъжът вижда как веждите му потръпват. Затова продължава отзивчиво:

– Знам един добър физиотерапевт. Ще се погрижа да дойде тук.

– Би било много мило – смотолевя момчето, като избягва да гледа мъжа в очите.

Бащата на Кевин разперва леко ръце.

– Всъщност съм изненадан, че все още никой ДРУГ не ѝ е помогнал. Някой от клуба би трябвало да я попита как се чувства, не мислиш ли? Майката ти откога работи там?

– Откакто се преместихме тук – признава Амат.

– В този град трябва да се грижим едни за други, не мислиш ли, Амат? В нашия град и в нашия клуб хората си помагат – казва мъжът и му подава визитна картичка.

– Това номерът на физиотерапевта ли е? – пита Амат.

– Не. Това са контактите на мениджъра на отдел „Човешки ресурси“ на една фирма в Хед. Помоли майка си да му се обади и той ще ѝ уреди интервю. Офис работа, никакво чистене. Малко администрация, архивиране, такива работи. Тя знае езика добре, нали?

Амат кима малко по-рязко, по-въодушевено, отколкото му се иска.

– Да! Да... да... естествено!

– Добре тогава. Просто трябва да се обади на този номер – казва бащата на Кевин.

После мълчи дълго. Сякаш само за това е дошъл.

Какво е една група? Нищо, ако питаш Групата. Те не съществуват. Мъжете, насядали по масите в „Кожуха“, нямат нищо общо помежду си, освен това, че са мъже. Най-възрастните са на повече от четиресет, най-младите дори не са пълнолетни. Някои имат мечки, татуирани на шиите, някои – на ръцете, а много от тях изобщо нямат татуировки. Някои имат добра работа, други – лоша работа, много от тях изобщо нямат работа. Една част имат семейства, деца, дългове за погасяване, и ходят на екскурзии, а друга част живеят сами и никога не са напускали Бьорнстад.

Тъкмо това е проблемът, когато полицията опита да ги идентифицира като „Групата“: те имат нещо общо само когато ги видиш заедно. Веднага щом се отделят на повече от метър едни от други, те са просто индивиди.

А какво е един клуб? Ако питаш тях, клубът е техен. Не на копелетата, които ходят на мачове с костюми. Спонсори, ръководство, президент и спортен директор – всички те са заменяеми. Могат да изчезнат само за един сезон, но клубът остава, както и Групата. Тя не съществува, но винаги я има.

Невинаги се държат заплашително. Рядко са агресивни, когато няма мач и привърженици на други отбори наблизо. Но не забравят от време на време да напомнят на костюмарите на кого принадлежи клубът. И какво ще се случи, ако изложат на риск оцеляването му.

Рамона стои зад бара. Около масите ѝ са насядали мъже с черни якета. Те са най-грижовните момчета, които познава, купуват ѝ храна и сменят крушките в апартамента ѝ още преди да ги е помолила. Но когато веднъж ги попита защо мразят Петер толкова много, погледите им почерняха и един от тях отвърна: „Защото на онзи мръсник никога не му се е налагало да се бори за хокея. Получил е всичко наготово. Затова се страхува, играе по свирката на спонсорите, поставя шибаните им търговски интереси над тези на клуба. Всички знаят, че самият той е израснал на трибуната за правостоящи, но сега спонсорите искат да ни разкарат от същата тази трибуна и да ни заменят с проклети семкаджии, а той не казва нищо. Всички знаят, че обича Сюне като баща и че не иска Давид да бъде треньор на мъжкия отбор, но си държи езика зад зъбите. Какъв мъж е това? Как да го оставим да бъде спортен директор на клуба ни?“.

Тогава Рамона впери очи в тях и изръмжа: „Ами вие? Според вас колко хора в този град смеят да ви противоречат? И това означава ли, че всеки път сте прави?“.

Настана тишина. Рамона може би можеше да се гордее.

Само че сега поглежда към малките прозорчета към улицата и вижда Петер. Той върви бавно, сякаш не знае къде отива. Спира и наднича вътре. Държи торбичка с храна в ръката си, колебае се.

Рамона можеше да излезе и да го извика. Да го почерпи кафе. Би било толкова просто. Но оглежда кръчмата, оглежда мъжете около масите, и единственото по-просто от това да почерпи Петер с кафе точно сега, в този град, е това да не го направи.

Колко голям е светът, когато си на дванайсет? Едновременно безкраен и съвсем малък. Светът, това са всичките ти най-небивали мечти, но също така и тясна съблекалня в спортна зала. Лео седи на една пейка. Голяма мечка краси лицевата страна на фланелката му. Никой не го гледа, но всички го правят. Най-добрият му приятел се изправя и се премества на друга пейка, когато Лео сяда до него. През цялата тренировка не получава нито един пас. Иска му се някой да го беше спънал. Някой да бе хвърлил дрехите му под душа. Почти му се иска да бяха викнали нещо ужасно за сестра му.

Само и само да бяха нарушили тишината.

Пръстите на Амат не могат да се откъснат от визитната картичка. Бащата на Кевин поглежда часовника си, все едно бърза. Усмихва се на Амат, все едно са приключили. Амат дори е успял да се протегне към дръжката на вратата, когато мъжът го потупва бащински по рамото и казва, все едно току-що му е хрумнало:

– Слушай, Амат... между другото, на купона, този на сина ми, знам, че си мислиш, че може би си видял нещо онази вечер. Но може би знаеш, че много хора са забелязали колко алкохол си изпил тогава, нали?

Движението на визитната картичка в ръката му издава колко силно трепери Амат. Бащата на Кевин слага ръка върху неговата:

– Когато човек е пил, може да му се стори, че вижда разни неща, но това не означава, че те са истина. Всички правим глупости, когато сме пияни. Повярвай ми, аз самият съм правил мнооого такива!

Мъжът се засмива, топло и смирено. Амат продължава да се взира в картичката. В името на един мениджър, в името на голяма компания, в един друг живот.

– Влюбен ли си в Мая? – пита мъжът толкова внезапно, че Амат кима, преди да е успял да се замисли.

За пръв път го признава пред някого. Сълзите избиват изпод клепачите му. Мъжът продължава да държи нежно ръката си върху пръстите му и казва:

– Тя ви е поставила в ужасна ситуация, теб и Кевин. Ужасна ситуация. Мислиш ли, че ѝ пука за теб, Амат? Мислиш ли, че ако ѝ пукаше, би направила нещо такова? Сега ти е трудно да го разбереш, но момичетата имат нужда от повече внимание от момчетата. И понякога правят доста странни неща, за да го получат. Малките момичета клюкарстват и пускат слухове, но мъжете не правят така. Мъжете се поглеждат в очите и решават нещата, без да замесват всички останали. Нали?

Амат поглежда косо към него. Прехапва устни и кима. Бащата на Кевин се навежда съзаклятнически напред и прошепва:

– Момичето избра Кевин. Но повярвай ми, скоро ще дойде време, когато ще ѝ се иска да бе избрала теб. Когато заиграеш в мъжкия отбор, когато станеш професионалист, мацките ще ти се лепят като мухи. И тогава ще проумееш, че на някои от тях не може да се разчита. Те са като вирус.

Амат мълчи; ръката на мъжа тежи върху рамото му.

– Има ли нещо, което искаш да ми кажеш, Амат?

Момчето поклаща глава. Потта по пръстите му мокри визитната картичка. Мъжът вади портфейла си и му подава пет банкноти по хиляда крони.

– Чух, че може би имаш нужда от нови кънки. Занапред, когато имаш нужда от нещо, можеш просто да ми се обадиш. В този град и в този клуб се грижим едни за други.

Амат взима парите, увива ги около визитната картичка, отваря вратата и излиза. Мъжът сваля прозореца и се провиква:

– Знам, че тренировката довечера е доброволна, но би било добре да отидеш. Отборът трябва да е единен, нали? На този свят човек е нищо, ако е сам, Амат!

Момчето обещава да отиде. Мъжът се засмива, прави се на ядосан и свъсва вежди, наежва се и изръмжава:

– Защото сме мечките, мечките от Бьорнстад!

Скъпата кола прави обратен завой и изчезва нагоре по улицата. В другия край на паркинга стои значително по-евтин автомобил – стар „Сааб“ с отворен капак. Собственикът, млад мъж с черно яке и мечка, татуирана на врата, стои надвесен над двигателя.

Преструва се, че не забелязва нито скъпата кола, нито момчето, останало самó пред кооперацията. Но след като бащата на Кевин си тръгва, Амат пуска нещо в снега. Момчето дълго стои и се взира надолу, сякаш до последно обмисля да го вземе обратно. Накрая избърсва лице с опакото на ръката си и изчезва в един от входовете.

Младият мъж изчаква една минута, после прекъсва работата си по „Сааб“-а, изминава няколко метра и вдига парите от земята. Банкнотите са се смачкали, след като момчето ги е стиснало в потния си юмрук.

Мъжът ги пъхва в джоба на черното си яке.

Амат затваря вратата на апартамента. Поглежда визитната картичка. Скрива я в стаята си и взима кънките си. Умалели са му, а освен това са толкова захабени, че се люпят. Знае точно кой модел би могъл да си купи с петте хиляди крони. Всички деца в Низината знаят колко струват нещата, които не могат да си позволят. Събира си багажа и излиза, затичва се надолу по стълбите, отваря вратата на входа.

Парите ги няма. Никога няма да може да си отговори дали е изпитал разочарование или облекчение.

Петер стои на една тиха улица. Оттук се вижда покривът на спортната зала. Какво е домът? Място, което ти принадлежи. А може ли това място да продължи да бъде твой дом, ако вече не си добре дошъл там? Не знае. Довечера ще говори с Мира, тя ще каже „мога да си намеря работа навсякъде“, а Петер ще кимне. Въпреки че той самият не може да си намери работа навсякъде. Ще говорят за местене, а той съвсем сериозно ще реши да опита да живее без хокей.

Не забелязва, но когато отново закрачва по улицата, покрай него минава стар „Сааб“.

Мира излиза да хвърли боклука. Това е работа на дъщеря ѝ, разбраха се така, когато Мая получи китарата, но сега е различно. Дори лятото не може да облекчи страха ѝ от тъмното.

От прозореца на съседите се носи миризма на прясно кафе. Боже, колко мрънкаше за пустото кафе, когато семейството им се премести в Бьорнстад. „Кафе, кафе, кафе, хората тук правят ли нещо друго, освен да пият кафе?“, изсумтя веднъж на Петер, а той сви рамене и каза: „Просто показват, че искат да се сприятелите. Трудно е да кажеш направо: „Мога ли да ти бъда приятел?“. По-лесно е с „Искаш ли кафе?“. Това е град, където хората... ами... не знам как да го обясня. Хората тук вярват в трудни въпроси и прости отговори...“

Мира свикна с това. Тук в гората една напитка можеше да изрази какво ли не. Когато искаха да кажат „благодаря“, „извинявай“ или „на твоя страна съм“, хората питаха: „Искаш ли кафе?“. Или: „Мога ли да те почерпя една бира?“. Или: „Два шота, благодаря, пиши ги на моята сметка“.

Мира хвърля боклуците в кофата. Прозорците на съседите светят. Никъде не се отваря врата.

Давид извежда отбора от съблекалнята, а след това от залата. Тази вечер тренират в гората. Оставя ги да правят лицеви опори; никой не се напряга повече от Бобо. Момчето, което може би дори няма да играе хокей следващия сезон, играчът, който е твърде голям за юношите и твърде слаб за мъжете – и въпреки това е дошъл тук да кърви и да се поти доброволно. Давид ги пуска да тичат; Филип завършва пръв всеки път. Следващият сезон ще бъде големият му пробив, това ще е годината, когато всички останали ще разберат колко добър е всъщност. Ще кажат, че е „станал звезда за една нощ“. Да, единственото, което трябваше да даде, бе всяка една минута от времето си, още откакто беше на пет; трябваше да вложи единствено всичко, което той и майка му имаха. „За една нощ“, божичко. За един живот.

Давид ги разделя на два отбора, които да се дърпат с въже. Лют почти вади рамото си, за да спечели. А Амат? Той не казва и дума, но изпълнява всяко упражнение, прави всичко, което му кажат.

Президентът на клуба стои там, където започват дърветата, достатъчно близо, за да вижда, но достатъчно далеч, за да не бъде видян. Поти се. На паркинга пред залата спира голям автомобил, от който слизат Кевин и баща му. Това е първият път, когато някой вижда таткото на тренировка. Кевин вече си е облякъл спортните дрехи и се затичва към гората. Между клоните се надигат възгласи, съотборниците му го посрещат като крал.

Президентът стои в края на гората, а Давид стои сред играчите си и се здрависва с бащата на Кевин. Погледът на президента и погледът на треньора се засичат от разстояние, само за миг, после президентът се обръща и отива в офиса си.

Ако Кевин беше дошъл в залата, от клуба щяха да са принудени да говорят с него за принципи и последствия. Може би щеше да се наложи президентът да го помоли да се прибере, „само докато всичко отшуми“. Но не може да каже на момчетата да не тренират в гората.

Поне това се опитва да си втълпи.

В друга част на града, пред една вила във Възвишението, майката на Кевин отива да изхвърли боклука. Плакала е – колкото от изтощение, толкова и от всичко останало, но пресен слой грим прикрива следите от сълзите. Отваря кофата, с изпънат гръб и уверен поглед. Прозорците на околните къщи светят.

Отваря се врата. Един глас виква:

– Искаш ли да дойдеш на по кафе?

Отваря се още една врата, в следващата къща. После още една. И още една.

Трудни въпроси, прости отговори. Какво е една общност? Сборът от нашите избори.

40

Има една стара пословица, която треньорите много обичат: „Как се казва, когато един мъж отиде в гората, а останалите мъже го последват? Лидерство. А как се казва, когато същият мъж отиде в гората сам? Разходка“.

Петер влиза в къщата. Слага млякото в хладилника, оставя хляба на плота, пуска ключовете от колата в една купа. Едва тогава си спомня, че е оставил колата пред залата. Чуди се дали утре сутринта ще я завари изгоряла, пълна с овъглени клони. Взима ключовете, отвърта ключодържателя, за който са захванати, слага ги обратно в купата и хвърля ключодържателя в кошчето.

Мира влиза в кухнята. Стъпва на краката му, танцуват бавно, Петер прошепва в ухото на съпругата си:

– Можем да се преместим. Ти би могла да си намериш работа навсякъде.

– Но не и ти, скъпи, не можеш да работиш с хокей където и да е.

Той го знае. Знае го твърде добре. Но никога не е бил по-убеден в нещо, отколкото когато отговаря:

– Ти се премести тук заради мен. Аз мога да се преместя оттук заради нея.

Мира държи лицето му между дланите си. Вижда ключовете в купата. Откакто го познава, той винаги е ползвал ключодържател с формата на мечка. Вече не.

Ана седи на леглото си. Стаята вече не ѝ се струва като нейна. Когато майка ѝ беше най-ядосана, най-наранена, задето дъщеря ѝ не се премести с нея след развода, тя каза, че Ана страда от „класическа съзависимост“. Че дъщеря ѝ е останала заради татко си, тъй като е знаела, че без нея той е обречен. Може би е вярно, Ана не знае. Винаги е искала да бъде близо до него – не защото той я разбира, а защото разбира гората. Гората бе голямото приключение на Ана, а никой не знаеше повече за дивата природа от баща ѝ; в цял Бьорнстад нямаше по-добър ловец от него. Като малка тя всяка нощ лежеше будна и облечена в леглото, надявайки се, че телефонът ще звънне. Когато някоя кола блъснеше животно на пътя, което се случваше често през зимата, а шофьорът сигнализираше, че животното е избягало ранено в гората, от полицията се обаждаха на таткото на Ана.

Неговите упоритост, настойчивост и мълчаливост бяха лоши качества в живота, но перфектни сред природата. „Двамата можете да си седите и да си мълчите до края на живота си!“, изкрещя майка ѝ, когато си тръгваше, а те така и направиха. Просто не виждаха нищо лошо в това.

Ана добре си спомня как все врънкаше баща си да я вземе в гората посред нощ, но никога не печелеше. Винаги бе твърде опасно, твърде късно, твърде студено. Тя знаеше, че оправданията означават, че е пил. Татко винаги се доверяваше на дъщеря си в гората, просто не се доверяваше на себе си.

Адри обикаля из развъдника и храни кучетата. Вижда Бени във фитнеса в склада, патериците са на пода, а брат ѝ е под щангата. Тази вечер прави ненормален брой повторения, дори по неговите ненормални стандарти. Знае, че отборът има доброволна тренировка днес. Докато беше в града, чу, че юношите тичат в гората. И че Кевин също е там.

Но не пита Бени защо предпочита да е тук, сам. Не иска да е от онези досадни сестри. Може и да не е родена тук, но все пак е бьорнстадско момиче. Сурова като гората, упорита като леда. Работи здраво и не се бърка.

Ана стои в стаята си, гола пред огледалото, брои. Винаги ѝ се е удавало. Цял живот е получавала отлични оценки по математика. Като малка броеше всичко, камъни, стръкчета трева, дървета в гората, следи по земята, празните стъклени бутилки в шкафа под мивката след всеки уикенд, луничките по кожата на Мая, дори вдишвания. А когато се чувстваше особено зле, броеше белези. Но преди всичко броеше просто грешки. Стоеше пред огледалото и ги сочеше: всички свои части, които бяха сбъркани. Понякога така беше по-поносимо – да ги изброи на глас пред себе си, преди някой в училище да е успял да го направи.

Татко ѝ чука на вратата. Не го е правил от години. Откакто мама се изнесе, баща и дъщеря живеят всеки на своя си етаж, в своя си свят. Ана се облича и отваря изненадано. Той стои в коридора и я поглежда отчаяно. Не по пиянски отчаяно, не като тъжния, самотен мъж, който будуваше нощем. Сега е трезвен. Протяга ръка, без да докосне Ана, сякаш не знае как да ѝ каже, че го е грижа. Произнася думите бавно:

– Говорих с няколко души от ловната дружина. Хокейният клуб е свикал членовете на събрание. Има обединение между родители и спонсори, които настояват назначението на Петер да се прегласува.

– На... Петер? – повтаря Ана, защото значението на казаното не стига до нея.

– Ще изискат клубът да го уволни.

– А? За КАКВО?

– Жалбата е подадена в полицията една седмица след купона. Част от хората твърдят, че... станалото... е...

Не може да произнесе думата „изнасилване“ пред дъщеря си, не иска тя да види колко облекчен и щастлив е, че не се е случило на нея. Страхува се, че тя би го намразила заради това. Юмруците на Ана удрят ръба на леглото.

– Лъжа? Казват, че всичко е лъжа? И мислят, че Петер е изчакал една седмица, защото е искал да натопи КЕВИН? Все едно КЕВИН е шибаната ЖЕРТВА ТУК!?

Татко кима. Стои дълго до вратата, без да знае какво да каже. Накрая от устата му се отделя единствено:

– Направил съм кюфтета от лосово месо. В кухнята са.

Затваря вратата след себе си и изчезва надолу по стълбите.

Тази вечер Ана звъни на Мая стотици пъти. Разбира защо не получава отговор. Знае, че Мая я мрази. Защото Мая предвиди, че ще стане точно това, което стана. Ако не беше разказала истината, Кевин щеше да е наранил само нея. А сега е наранил всички, които Мая обича.

На външната врата се звъни. Петер отваря. Президентът на клуба е. Изглежда тъжен, така смачкан, потен и мръсен, така преуморен и стресиран, че Петер дори не може да го презира.

– Ще има събрание и гласуване. Клубът се състои от членуващите в него – ако те настояват ръководството да те уволни... ами... нямам власт над това, Петер. Но можеш да дойдеш и да се защитиш. Твое право е.

Момичето се появява в антрето, зад баща си. Петер протяга ръка, сякаш за да я защити, но момичето спокойно я избутва встрани. Застава на прага и поглежда президента в очите. Той отвръща на погледа ѝ.

Поне това.

Късно е, когато патерицата на Бени потропва по вратата на спалнята. Той стои отвън с ръце, разтреперани от мускулна треска. Адри знае само за три фази при нормалните хора, които тренират: когато търпят болката, когато се научат да ѝ се наслаждават и когато започнат да я жадуват. Брат ѝ отдавна е отвъд третата фаза. Той има нужда от болката. Зависим е от нея. Не може да оцелее без нея.

– Ще ме метнеш ли с колата? – пита той.

Иска да го пита много неща, но не казва нищо. Не е от тези сестри. Ако Бени иска някой да го нахока, може да се обади на Катя или Габи.

Петер затваря вратата. Двамата с Мая стоят сами в антрето. Дъщерята вдига очи:

– Ръководството или родителите искат да те изритат?

Петер се усмихва тъжно.

– И едните, и другите. Но на ръководството ще му е по-лесно, ако членовете на клуба настояват за това. Винаги е по-лесно да оставиш някой друг да трупа нарушения вместо теб.

Мая долепя длани до неговите.

– Развалих всичко, развалих всичко за всички, развалих всичко... за теб... – хлипа тя.

Той отмята косата от лицето ѝ и отговаря спокойно:

– Не говори така. Дори не си го помисляй. Никога повече. Какво могат да ми дадат онези гадове? Скапана еспресо машина? Могат да си заврат проклетата еспресо машина в задника!

Тя започва да се кикоти, както когато мама разказва мръсни вицове, а татко се засрамва.

– Ти дори не обичаш еспресо. Допреди година го наричаше „експресо“...

Той допира челото си до нейното.

– Ти и аз знаем истината. Ти, семейството ти и всички добри и разумни хора. И ще получим справедливост, по някакъв начин, обещавам ти. Искам... искам просто... ти не бива да...

– Всичко е наред, татко. Всичко е наред.

– Не, не е! И никога няма да бъде! Никога, никога не си мисли, че това, което той направи... не искам да... страхувам се, Мая, страхувам се да не би да си мислиш, че не искам да го убия... че не искам да го убия, всеки ден, всяка минута... защото го искам...

Сълзите на бащата се стичат по бузите на дъщеря му.

– И аз се страхувам, татко. От всичко. От мрака и от... всичко.

– Какво мога да направя?

– Обичай ме.

– Винаги, Семчице.

Тя кима.

– Мога ли да те помоля нещо?

– Каквото и да е.

– Може ли довечера да отидем в гаража и да свирим „Нирвана“?

– Каквото и да е, освен това?

– Как може да не харесваш „Нирвана“?

– Бях твърде стар, когато пробиха.

– Как може да си твърде стар за „НИРВАНА“? Ти КОЛКО си стар всъщност?

Смеят се. Каква сила е това – все още да могат да се разсмеят един друг.

Мира стои сама в кухнята и чува мъжа и дъщеря си да свирят в гаража. Мая вече е много по-добра от него, Петер постоянно излиза от ритъм, а тя се нагажда, така че той да не се чувства глупав. Мира копнее за алкохол и цигари. Не успява да се огледа за пакет или бутилка, тъй като някой оставя купчина карти на масата. Не обикновени, ами от онази детска игра, която играеха в кемпера, който наеха веднъж, когато децата бяха малки. Разбира се, самите деца бързо спряха да играят, защото мама и татко все не можеха да се разберат за правилата.

– Да играем. Може би дори ще те оставя да спечелиш – казва Лео и сяда.

Слага две бутилки безалкохолно на масата. Вече е на дванайсет, но въпреки това оставя майка си да го прегърне страшно силно.

В западнала репетиционна в края на Хед самотна лампа огрява момче с черни дрехи, което седи на стол и свири на цигулка. Все още държи инструмента в ръка, когато някой потропва по уплътнението на вратата. Бени стои там с бутилка в ръка, облегнат на патериците си. Басистът опитва да бъде подобаващо мълчалив и мистериозен, но усмивката му не се подчинява на такива закони.

– Какво правиш тук?

– Разхождам се – отговаря Бени.

– Не ми казвай, че е домашен алкохол – усмихва се басистът към бутилката.

– Ако ще живееш тук, рано или късно трябва да се научиш да го пиеш – казва Бени.

Басистът предполага, че по тези места това означава „извинявай“. Забелязал е, че напитките могат да изразяват много неща.

– Нямам намерение да се заселвам тук – обещава той.

– Никой няма. Хората просто остават – казва Бени и влиза в стаята, подскачайки на един крак.

Не пита за цигулката. Басистът го харесва заради това. Харесва му, че Бени е от хората, които не се учудват, че някой може да бъде повече от едно нещо.

– Мога да свиря, а ти да танцуваш – предлага басистът и плъзва нежно лъка по струните.

– Не мога да танцувам – отговаря Бени, който не схваща шегата с патериците му.

– Лесно е. Трябва просто да стоиш на едно място, след което да спреш да го правиш – прошепва басистът.

Гръдните мускули на Бени все още треперят от изтощение. Това помага. Кара онова, което е от вътрешната им страна, да изглежда неподвижно в сравнение с тях.

Телефонът буди Ана, тя го вдига от пода, само че звъненето не идва от него. А от този на татко. Чува го да говори, докато се облича. Чува го как отива при кучетата и после взима ключа за оръжейния шкаф. За нея тези звуци са като добре позната мелодия, като приспивна песен от детството. Ана зачаква последната част от ритуала. Затварянето на външната врата. Ключът в ключалката. Ръмженето на стария, ръждясал пикап. Но тези звуци така и не идват. Вместо това: леко почукване. Плахият му глас, нейното име, въпросът от другата страна на вратата:

– Ана. Будна ли си?

Облякла се е още преди той да завърши изречението. Отваря вратата. Татко държи по една пушка във всяка ръка.

– Издирва се ранено животно, горе при северния път, бих могъл да се обадя на някой некадърник от града, но... след като така и така живея в една къща с втория най-добър ловец в Бьорнстад...

Ана иска да го прегърне. Въздържа се.

Момчетата лежат по гръб на пода в репетиционната. Бутилката е празна. Редуват се да пеят най-лошите пиянски песни, които знаят. Смеят се на глас с часове.

– Каква е работата с хокея? – пита басистът.

– Каква е работата с цигулката? – контрира Бени.

– За да можеш да свириш на цигулка, трябва да изключиш мозъка си. Музиката ти дава почивка от самия себе си – отговаря басистът.

Отговорът е твърде бърз, твърде естествен, твърде искрен, за да може Бени да каже нещо саркастично. Затова отговаря искрено.

– Звуците.

– Звуците?

– Това е хубавото на хокея. Когато влезеш в залата. Всички звуци, които можеш да разпознаеш само ако играеш. И... онова чувство, когато вървиш от съблекалнята към игрището. Последният сантиметър, преди подът да се превърне в лед. Първата крачка, когато се плъзнеш по пързалката... тогава имаш криле.

Момчетата дълго мълчат. Не смеят да помръднат, сякаш са легнали върху стъклен покрив.

– Ако те науча да танцуваш, ще ме научиш ли да карам кънки? – усмихва се накрая басистът.

– Не можеш ли да караш? Какво ти има, по дяволите? – възкликва Бени, все едно басистът току-що му е казал, че не знае как да намаже филия с масло.

– Никога не съм виждал смисъла. Винаги съм си представял, че чрез леда природата се опитва да ни помоли да стоим далеч от водата.

Бени се засмива.

– Защо тогава искаш да се научиш сега?

– Защото ти обичаш да се пързаляш. Бих искал да разбера... нещо, което обичаш.

Басистът докосва ръката на Бени, Бени не я дръпва, но се изправя и разваля магията.

– Трябва да тръгвам.

– Не – моли басистът.

Бени все пак тръгва. Излиза през вратата, без да каже нищо повече. Снегът пада заедно със сълзите му. Момчето оставя мракът да го погълне, без да се съпротивлява.

Когато се счупи прозорец, стаята може да се изпълни с такова невъобразимо количество парченца, че да изглежда невъзможно всички да идват от едно-единствено стъкло. Донякъде както малко дете може да обърне кутия с мляко и да наводни целия под на кухнята, сякаш течността се разширява до безкрайност, щом напусне опаковката.

Този, който чупи прозореца, се е приближил до къщата, застанал е почти до стената и е замахнал с всичка сила, така че камъкът да отлети колкото се може по-навътре в стаята. Така и става. Той отскача от един гардероб и се приземява върху леглото на Мая. Стъклата заваляват, толкова бавно и пеперудено леко, че биха могли да бъдат ледени кристали или малки бляскави късчета диамант.

Петер и Мая го чуват въпреки шума от китарата и барабаните. Втурват се от гаража в къщата. В стаята на Мая нахлуват минусови температури, Лео стои на пода с отворена уста и се блещи към камъка. На него с червени букви е изписано „КУРВА“.

Мая първа си дава сметка за реалната заплаха, на Петер му трябват няколко секунди да разбере кого всъщност го грози смъртна опасност. Втурват се един след друг към входната врата, но е твърде късно. Тя е отворена. „Волво“-то вече е потеглило.

Четирима са, двама бягат пеша, двама са на колелета. Тези с велосипедите нямат шанс. Снегът по тротоарите още е дълбок до глезените, така че могат да карат само в коловозите по средата на пътя. Мира натиска педала на газта толкова силно, че широкият автомобил излиза на пътя и настига колелетата само за двайсет метра, като се тресе и ръмжи. Кракът на Мира дори не е близко до спирачката. Те са само деца, на по тринайсет-четиринайсет години най-много, но погледът на майката е празен. Едно от момчетата се обръща, фаровете го заслепяват. Ужасено, то скача в движение от колелото, плъзва по снега с главата напред и се удря в една ограда. Другото момче успява да стори същото точно преди бронята на „Волво“-то да се забие с всичка сила в задната гума и да запрати колелото на земята.

Панталоните му са скъсани, а брадичката му е покрита с кръв. Мира спира колата и слиза. Отваря багажника и вади отвътре един от стиковете за голф на Петер. Хваща го с две ръце и тръгва право към момчето на земята. То плаче и крещи, но Мира не се трогва, не чувства нищо.

Мая се втурва навън по чорапи и тръгва след „Волво“-то, татко вика името ѝ, но тя не се обръща. Чува трясъка, когато колата прегазва колелото, вижда тялото на момчето да се носи безтегловно във въздуха, червените стопове пробождат очите ѝ и Мая различава фигурата на майка си, която излиза от колата си. Багажникът се отваря, стикът е изваден, подгизналите чорапи на Мая се хлъзгат по леда, краката ѝ са разкървавени, тя пищи, докато от гласа ѝ остават само дрезгави хрипове.

Мая никога не е виждала по-изплашен човек. Малките ръце хващат стика за голф иззад гърба ѝ и събарят майката на земята. Щом поглежда нагоре, Мая я хваща здраво и крещи, но Мира не разбира какво. Никога не е виждала такъв ужас.

Момчетата се изправят на крака и се махат оттам, куцайки. На улицата остават майка и дъщеря, и двете плачат истерично, майката продължава да държи стика за голф в стиснатите си юмруци, а дъщерята я люлее в прегръдките си и я успокоява:

– Всичко е наред, мамо, всичко е наред.

Прозорците на околните къщи са тъмни, но те знаят, че всички са будни. Мира иска да се изправи и да им се развика, да хвърля камъни през ТЕХНИТЕ проклети прозорци, но дъщеря ѝ я държи здраво и двете просто седят насред пътя и дишат в кожата на другата. Мая прошепва:

– Знаеш ли, че когато бях малка, другите родители в детската градина те наричаха „вълчицата“, защото се страхуваха от теб? И всичките ми приятели искаха да имат майка като теб.

Мира изхлипва в ухото ѝ:

– Не заслужаваш такъв проклет живот, скъпа, не заслужаваш...

Мая хваща бузите на майка си и я целува по челото.

– Знам, че би убила за мен, мамо. Знам, че би дала живота си. Но ще се справим с това, ти и аз. Защото съм твоя дъщеря. Имам вълча кръв.

Петер ги вдига и ги отнася във „Волво“-то. Първо дъщерята, после майката. Подкарва бавно колата назад по улицата. У дома. Колелетата остават да лежат в снега, на следващия ден ги няма. Никой от живеещите на тази улица няма да говори за това.

41

Утрото се издига над Бьорнстад, безучастно към малките съдби на хората, живеещи там долу. Парче картон е залепено от вътрешната страна на счупен прозорец, а брат и сестра спят изтощени един до друг на матраци в хол, далеч от всякакви стъкла. Лео се свива на кълбо до Мая в съня си, както правеше, когато се промъкваше в стаята ѝ, когато бе на четири и бе сънувал кошмар.

Петер и Мира седят в кухнята и се държат за ръце.

– Мислиш ли, че не съм достоен мъж, защото не мога да се бия? – прошепва той.

– Мислиш ли, че не съм достойна жена, защото мога? – пита тя.

– Аз... трябва да отведем децата оттук – прошепва той.

– Не можем да ги предпазим. Няма значение къде сме, скъпи, не можем да ги предпазим – отговаря тя.

– Така не може да се живее, не може – ридае той.

– Знам – казва тя.

После го целува, усмихва се и прошепва:

– Но не си недостоен мъж. Ти си истински, истински мъж в много други отношения. Например НИКОГА не признаваш, че си сгрешил.

Петер отговаря в ухото ѝ:

– И ти си истинска жена. Най-истинската, която съм срещал. Например ИЗОБЩО не може да ти се вярва на камък-ножица-хартия.

Смеят се, и двамата. Дори в такава сутрин. Защото могат и защото трябва. Тази благословия все още им принадлежи.

Рамона стои на входа на „Кожуха“ и пуши, улицата е пуста, небето е черно, но тя все пак вижда кутрето отдалече, въпреки лошото време. Сюне се задава в мрака, поклащайки се. Дрезгавата кашлица на Рамона вероятно би представлявала кикот, ако бе пушила по-малко. Четиресет-петдесет години по-малко.

Сюне вика, на кутрето изобщо не му пука. Скача върху дънките на Рамона и започва да драска с лапи, настоявайки за внимание.

– Старче, да не си си взел куче? – ухилва се тя.

– Непокорен малък звяр, скоро ще го направя на сандвичи! – измърморва Сюне, но любовта му към косматото животинче не може да се скрие.

Рамона кашля.

– Кафе?

– С капка уиски?

Тя кима. Двамата влизат и изтупват обувките си. Пият, докато кучето се залавя усърдно и търпеливо да яде крака на един стол.

– Предполагам, че си чула – казва Сюне натъжено.

– Да – казва Рамона.

– Срам. Ето какво е – срам.

Рамона му сипва още алкохол. Сюне дълго се взира в чашата.

– Петер минавал ли е оттук?

Тя поклаща глава и вдига вежда към стария мъж, с което като че ли го пита „говорил ли си с него?“. Сюне поклаща глава.

– Не знам какво да му кажа...

Рамона не отговаря. Разбира го твърде добре. Колкото лесно, толкова и трудно е да поканиш някого на кафе.

– Клубът вече не е твоя работа, Сюне – смотолевя тя.

– Все още не съм изритан официално, явно са забравили да го сторят покрай всичко... това. Но... да. Така е, разбира се. Вече не е моя работа.

Рамона налива още уиски. Сипва и капка кафе. Въздъхва дълбоко – както заради Сюне, така и заради себе си.

– Тогава за какво говорим? Стара лелка и дърт чичко, седнали да дрънкат. По-добре си пийни.

Сюне ѝ се усмихва криво.

– Винаги си била голям психолог.

– Барман. Просто ти си твърде стиснат, за да отидеш на истински психолог.

– Липсва ми Холгер.

– Липсва ти само когато те хокам.

Сюне се засмива толкова силно, че кучето подскача. Излайва раздразнено, след което се връща към дъвченето на стола.

– Всъщност ми липсва само да слушам как хокаш Холгер.

– И на мен.

Още уиски. И малко кафе. Тишина и спомени, неизречени думи и потиснати изречения. Накрая Сюне казва:

– Това е позор. Стореното от Кевин. Проклет позор. Но се тревожа за клуба. Оцелял е вече близо седемдесет години, но дявол да ме вземе, не знам дали през следващия сезон все още ще го има. Опасявам се, че ако момчето бъде осъдено, хората ще опитат да хвърлят вината за действията му върху хокея. Навсякъде дебнат разни академици, които само чакат нещо такова. Сега потриват доволно ръце, готови да обвинят хокея.

Рамона му удря шамар толкова рязко и силно, че дебелият дърт чичко едва не пада от високия стол. Ядосаната стара лелка от другата страна на бара изръмжава:

– Затова ли дойде тук? Да ми ги разправяш тия? Боже... мъже. Вие никога не сте виновни, нали? Кога ще признаете, че не „хокеят“ възпитава тези момчета, ВИЕ ги възпитавате. Навсякъде, по всяко време, попадам на мъже, които приписват собствените си грешки на неща, които те сами са измислили. „Религията разпалва войни“, „оръжията убиват хора“, все същите проклети глупости!

– Аз... нямах пред... – пробва Сюне, но му се налага да залегне, тъй като Рамона отново опитва да го перне с дланта си.

– Ще си затваряш устата, когато говоря! Скапани мъже! ВИЕ сте проблемът! Религията не воюва, оръжията не убиват, а на теб трябва да ти е ясно, че хокеят на лед никога не е изнасилил никого! Но знаеш ли кой прави това? Кой воюва, убива и изнасилва?

Сюне се прокашля.

– Мъжете?

– МЪЖЕТЕ! Все същите проклети мъже!

Сюне се размърдва нервно. Кутрето се е свило засрамено в ъгъла. Рамона оправя косата си с ненужно усърдие, довършва съдържанието на чашата си и признава пред себе си, че явно тая работа с кафето в крайна сметка не е толкова сложна.

После сипва още уиски на себе си и на Сюне, донася парче салам за кучето, заобикаля бара и сяда до стария мъж. Въздъхва тежко и споделя с неохота:

– И на мен Холгер ми липсва. И знаеш ли какво би казал той, ако беше тук?

– Не.

– Че двамата с теб вече знаем кое е правилното. Така че няма нужда да ни го казва.

Сюне се усмихва.

– Мъжът ти винаги е бил самодоволен задник.

– Да.

В друга част на града Закариас се измъква от семейния апартамент, без да събуди никого. Има раница на гърба и кофа в ръката. Слушалки в ушите и музика в цялото тяло. Днес е рожденият му ден. През всичките шестнайсет години от живота му другите деца са го дразнили и тормозили. За всичко. Външността, вътрешността, говора, адреса. Навсякъде. В училище, в съблекалнята, в интернет. Накрая това те изтощава. Не е толкова очевидно, защото хората си въобразяват, че в крайна сметка свикваш с тормоза. Но не, никога не свикваш. Гориш през цялото време, просто никой не знае колко дълъг е фитилът, дори ти самият. Закариас планира самоубийството си от девет-десет години.

Жанет се буди от позвъняването на брат си, който ѝ казва, че алармата отново се е включила. Сънена и раздразнена, тя отива до училището с колата. Претърсват цялата сграда с фенерче, но не откриват нищо. Жанет тъкмо е махнала на брат си да се откаже и си мисли, че върху някой от сензорите сигурно пак е паднал сняг, когато кракът ѝ пльосва в нещо мокро.

Вторият най-добър ловец в Бьорнстад чисти кръвта от багажника на един ръждясал пикап. Момичето и татко му следваха дирята цяла нощ и накрая откриха животно, легнало на земята, изтощено от тежката рана. Беше успяло да се довлачи доста навътре в горския мрак. Осигуриха му хуманен и безболезнен край.

Ана затваря капака на багажника и вади две пушки от купето. Проверява ги с умелите ръце на много по-възрастен ловец.

Малко по-надолу по улицата няколко момчета на по седем-осем години играят хокей на трева. Един от съседите, мъж на около осемдесет, стои до пощенската си кутия. Ревматизмът прави движенията му измъчени, все едно мъжът влачи невидима скала. Протяга се да вземе вестника и тръгва обратно към дома си, но внезапно се спира и поглежда Ана. През целия ѝ живот са живели в съседство, а само допреди няколко години мъжът ходеше на лов с баща ѝ. Когато беше малка, той ѝ даваше домашни карамелени сладки по Коледа. Сега никой от тях не казва нищо. Мъжът просто се изплюва презрително на земята. Щом се прибира в антрето си, блъска входната врата толкова силно, че зеленото знаме над нея се развява.

Момчетата, които играят хокей, поглеждат нагоре. Едно от тях носи фланелка с номер девет. Поглеждат Ана, а израженията им разкриват какво говорят родителите им у дома. Едно от децата също се изплюва. После ѝ обръщат гръб.

Таткото на Ана отива до нея и слага ръка на рамото на дъщеря си, усеща как тя трепери под пръстите му. Не знае дали е така, защото е напът да се разплаче или да изкрещи.

Почти през целия си живот Закариас е обмислял да го прекрати. Отново и отново е прехвърлял подробностите в ума си. Някъде, където могат да го видят. За да принуди свинете да живеят с образа в главите си. „Вие направихте това.“ Не е нужно много. Въже, няколко инструмента, нещо, върху което да застанеш. Високите столове са идеални за целта, но обърната наопаки кофа би свършила същата работа. Нея я носи в ръка. Всичко останало е в раницата му.

Единственото, което го спираше да не го стори по-рано, преди няколко години, бе Амат. Един-единствен приятел като него, понякога това е достатъчно. Лифа и Закариас никога не са били приятели по същия начин, общуват помежду си единствено покрай Амат, така че, когато Амат се премести при юношите и избра друг живот, за Закариас всичко изчезна.

Амат бе причината той да се придържа към този свят. Той бе човекът, който в най-мрачните и тежки нощи му казваше: „Някой ден, Зак, ще имаш повече пари и власт от всички онези свине. И ще бъдеш милостив. Защото знаеш колко боли да си безпомощен. Затова няма да им навредиш, въпреки че можеш. И така светът ще стане по-добро място“.

Човек никога повече няма такива приятели, каквито има на петнайсет. Днес Закариас става на шестнайсет. Влиза с взлом в училище, без да го интересува, че ще задейства алармата. Слага кофата на пода.

Жанет поглежда надолу, а сърцето ѝ се кани да изскочи навън. На пода има голяма локва, която се разширява бавно към нея. Застанала е почти до входа. Редицата шкафчета принадлежи на учениците от горните класове. Във въздуха се носи остра миризма, която боде ноздрите ѝ. Брат ѝ се приближава, двата фенера осветяват едно и също място.

– Какво е това на пода? – пита брат ѝ.

Зъбите на Ана скърцат толкова силно, че татко го чува и прошепва:

– Те просто се страхуват, Ана, търсят си изкупителна жертва.

Ана иска да изкрещи. Иска да изкърти вратата на съседската къща, да скъса знамето и да изреве: „Защо тогава КЕВИН не е изкупителната жертва? А?“. Иска да извика толкова силно, че всичките ѝ съседи във Възвишението да я чуят. Да извика, че обича хокей. ОБИЧА хокей! Но е момиче, така че какво би станало, ако го каже на някое момче? То ще отвърне: „Аха? Ти си момиче и обичаш хокей? Окей! Тогава кой спечели купа „Стенли“ през 1983? А? Кой завърши седми в класирането по точки през 1994? А? Хайде, отговори, като обичаш хокей толкова много!“.

Момичета в Бьорнстад не могат да обичат хокей достатъчно. Най-добре изобщо да не го обичат. Понеже, ако харесват играта, значи са лесбийки, а ако харесват играчите, значи са курви. Ана иска да притисне проклетия си съсед до стената и да му каже, че съблекалнята, в която момчетата седят и разправят тъпите си вицове, се превръща в консерва, така че те зреят по-бавно, а една част изгниват отвътре. И нямат приятели момичета, нито в Бьорнстад има момичешки отбор, затова те се научават, че хокеят принадлежи само на тях, а треньорите им ги учат, че жените само ги „разсейват“. Затова за тях момичетата съществуват единствено заради секса. Иска да му каже как всички мъже в този град хвалят играчите, когато „воюват“ и „не се предават“, но никой не си прави труда да им обясни, че когато едно момиче каже не, това значи НЕ, мамка му! И проблемът с този шибан град не е, че момче е изнасилило момиче, а че всички се преструват, че това НЕ е станало! И сега останалите момчета ще си помислят, че стореното от Кевин е окей. Защото на никого не му дреме! Ана иска да се качи на покрива на къщата и да извика: „Не ви пука за Мая! Не ви пука и за Кевин! Защото за вас те не са хора, а просто стойности. И Кевин е по-ценен от Мая!“.

Толкова ѝ се иска. Но улицата е пуста, а Ана мълчи. И се мрази заради това.

– Какво е това на пода? – повтаря братът.

– Вода – отговаря Жанет.

Знае, че няма много ученици, които са наясно как могат да влязат вътре, когато е заключено, независимо дали алармата се е задействала, или не. Не знае дали човекът, който го е направил, е разчитал, че ще се измъкне, преди охраната да пристигне, или чисто и просто не му е пукало.

В първия си час за деня Жанет замества учителката в един от деветите класове. Вижда, че по ръцете на Закариас има боя. От него се носи остра миризма на почистващ препарат. В коридора има шкафче, на което вече не пише „КУРВА“, понеже той го е изчистил през нощта. Понеже знае какво е другите да те нараняват само защото могат. Понеже знае какво правят силните със слабите в този град.

Жанет не казва нищо на Закариас. Знае, че това е неговият тих бунт. Жанет не съобщава, че знае кой е влязъл в училището през нощта – и това е нейният тих бунт.

Таткото на Ана продължава да държи несръчно рамото ѝ, но когато влизат в къщата, тя се изплъзва изпод дланта му. Той гледа как дъщеря му отнася пушките в мазето. Вижда омразата ѝ. Ще си спомня, че в този момент си е помислил: „От всички мъже на света, които не искам да бъда, най-малко бих искал да бъда този, който е наранил най-добрата приятелка на това момиче“.

42

Когато едно дете се учи да ловува, то разбира, че в гората има два вида животни: хищници и тревопасни. Хищниците имат очи, разположени близо едно до друго и насочени напред, защото им се налага да се фокусират единствено върху плячката. Тревопасните имат раздалечени очи, разположени отстрани на главата, защото единственият им шанс за оцеляване е да успеят да видят приближаващия се отзад хищник.

Като малки Ана и Мая стояха с часове пред огледалото с метър в ръка и опитваха да преценят те от кои животни са.

Фрак седи в офиса си, хранителният магазин още не е отворен, но стаята е пълна. Мъжете вътре са дошли тук, защото не искат някой да ги види да се срещат в спортната зала. Изнервени и параноични са. Говорят за журналисти, които душат наоколо. Няколкократно използват думи като „отговорност“, обясняват на Фрак, че „трябва да овладеят ситуацията, преди нещата да са излезли извън контрол“. Това са спонсори и членове на ръководството, но днес, разбира се, те са преди всичко загрижени приятели, бащи и граждани. Всички просто искат най-доброто за града. За клуба. Всички просто искат да се знае истината. Разтревожен глас казва: „На всеки му е ясно... защо му е на Кевин да прави нещо такова? Разбира се, че е било доброволно, но после е съжалила. Само ако си бе останало между нас...“. Друг казва: „Но трябва да мислим и за двете семейства, естествено, естествено, естествено, момичето е изплашено. Те са просто деца… все пак. Но истината трябва да излезе наяве“. След края на срещата бащата на Кевин се изправя заедно с Фрак и двамата тръгват из града, чукат от врата на врата.

Мая се събужда рано. Отива сама в гаража и свири на китара. Никога няма да може да обясни какво се случва с нея. Как от това да бъде толкова съкрушена, че да може единствено да лежи на пода в банята в прегръдките на майка си и да плаче и крещи, се стигна до... това, което чувства сега. Но нещо се случи през нощта. Камъкът през прозореца, стъклата по пода, червеният надпис „КУРВА“. В крайна сметка всичко това ти се отразява. Мая все още изпитва толкова силен страх от тъмното, че се чувства все едно някой разкъсва дрехите ѝ дори само ако влезе в стая с изгасена лампа, но тази сутрин осъзнава нещо: единственият начин да спре да се страхува от мрака навън е да открие по-голям мрак вътре в себе си. Никога няма да получи справедливост от този град, знае го, така че има само едно решение: трябва да умре или Кевин, или тя самата.

Рамона пие закуската си, когато пристигат. Бащата на Кевин, онзи Ердал, влиза по начина, по който влиза навсякъде: все едно помещението му принадлежи. Фрак се тътри след него така, сякаш е обул твърде големи обувки.

– Затворено е – информира Рамона.

Фрак се ухилва, досущ като баща си, мисли си Рамона. Той беше също толкова висок, дебел и тъп.

– Просто искаме да си поприказваме – казва той.

– Неофициално – добавя Ердал.

Очите му са близо едно до друго.

Кабинетът на Мира е затрупан с кутии, удавен е в хартия. Колежката слага чаша кафе на бюрото ѝ и обещава:

– Ще направим всичко възможно, Мира. Всички във фирмата ще направим каквото можем. Но трябва да имаш предвид, че повечето от тези случаи, когато всичко опира до показанията на двете страни... знаеш как приключват.

Очите на Мира са кръвясали, а дрехите ѝ са измачкани. Това никога не се е случвало преди.

– Трябваше да стана истински адвокат, трябваше да се специализирам в такива случаи. Трябваше... пропилях целия си живот с търговско право и такива глупости, а трябваше...

Колежката застава срещу нея.

– Искаш ли да чуеш истината?

– Да.

– Би могла да наемеш най-големия експерт по сексуални престъпления в света, Мира. Но не е сигурно, че това би било от някакво значение. Дума срещу дума, жалбата е постъпила след една седмица, няма технически доказателства, нито свидетели. По всяка вероятност полицията ще прекрати предварителното разследване до няколко дни.

Мира скача ядосано от стола, но в последния момент успява да се сдържи и да не хвърли чашата кафе в стената.

– Не възнамерявам да ги оставя да победят! Ако не мога да спечеля в съда, ще спечеля по друг начин!

– Какво имаш предвид? – чуди се колежката разтревожено.

– Ще погна фирмата на баща му, фирмите на приятелите им, ще изровя всяка мръсотия, която някога са заровили, всеки финансов отчет и всяка декларация, и ще ги нараня. Ако са забравили да декларират ДДС за една-едничка химикалка преди десет години, ще ги потопя!

Колежката не казва нищо. Гласът на Мира изпълва офиса:

– Възнамерявам да атакувам всички и всичко, което те обичат. Възнамерявам да защитя децата си, чуваш ли? ВЪЗНАМЕРЯВАМ ДА ЗАЩИТЯ ДЕЦАТА СИ!

Колежката се изправя. В гласа ѝ има намек за разочарование, когато казва:

– Така започват войните. Едната страна се защитава, на свой ред и другата трябва да се защити, след което започваме да бъркаме собствения си страх и техните заплахи. И накрая се избиваме.

Този път чашата кафе полита към стената.

– СТАВА ДУМА ЗА ДЕТЕТО МИ!

Колежката затваря очи. Нейните са раздалечени.

– Може би тъкмо заради това трябва да знаеш разликата между отмъщение и справедливост.

Ана отваря вратата. Баща ѝ е при ветеринаря заедно с кучетата, къщата е празна. Мая стои отвън, обвила ръце плътно около тялото си. Твърде трудно им е да преценят дали трябва да плачат, или да се смеят, да пищят или да се шегуват, кое от двете би им осигурило по-добри шансове да оцелеят.

– Липсва ми досадната ти физиономия – прошепва Мая накрая.

Ана се усмихва.

– Липсва ми отвратителният ти музикален вкус.

Долната устна на Мая потреперва.

– Просто се опитвам да те държа настрана от всичко. Не искам да се забъркваш в това.

Ана слага ръце върху раменете на Мая.

– Аз съм ти сестра. Колко по-забъркана бих могла да бъда?

Мая се взира продължително в нея, докато роговиците ѝ не започват да смъдят.

– Просто се опитвам да те предпазя.

– Ти цял живот се опитваш да ме предпазиш, но да ти кажа ли нещо? Грам не те бива! Очевидно си напълно fucked up[43] в главата, така че според теб колко добре си се справила?

Разсмиват се, и двете.

– Такъв си мъпет – изсумтява Мая.

– Но никой не те обича толкова, колкото мен, идиотко. Никой!

– Знам.

Очите на Мая лъщят, когато пита:

– Може ли да отидем в гората да постреляме? Аз... – за пръв път ѝ се случва да лъже най-добрата си приятелка, – ...просто имам нужда да се махна оттук, Ана. Имам нужда... отпускащо е да стреляш. Мислех си, че може би ще ми помогне да излея... агресията си.

Ана я гледа дълго. Може би се досеща, че внезапният интерес на Мая към оръжията е свързан с нещо друго, може би не. Във всеки случай тя е истинска приятелка, затова отива да вземе две пушки и не задава въпроси.

Рамона подпира длани на бара. Поглежда двамата мъже изпитателно.

– Въртя бизнес тук.

– А? – чуди се Фрак.

Ердал обаче сяда спокойно на един стол и се усмихва търпеливо.

– Иска да си поръчаме нещо. Окей: дай ни две шестици[44] от най-доброто си уиски, тогава ще говорим.

Тя им налива, а Ердал не си губи времето:

– Знаеш ли кой съм?

Тя изсумтява и довършва собственото си уиски. Ердал тълкува това като „да“. Вдига чашата си и едва не изплюва съдържанието ѝ върху бара, когато то докосва езика му.

– Да му... това ли е НАЙ-ДОБРОТО ти уиски?

Рамона поклаща глава.

– Това е най-лошото.

Фрак изпразва чашата си на екс, без дори да трепне. Изглежда почти доволен. Но неговите вкусови рецептори са почти толкова дисфункционални, колкото тези, които му казват колко силно трябва да говори. Ердал отмества презрително чашата си встрани.

– Тогава може ли да получим по чаша от най-доброто, благодаря. Това има вкус на нещо, с което се чистят корабни палуби.

Рамона кима сговорчиво. Взима нови чаши. Налива уиски от същата бутилка като преди. Ердал се пули насреща ѝ. Фрак не може да не се засмее.

– В „Кожуха“ има само един вид уиски.

Мая и Ана вървят през гората, която ги поглъща. Стигат толкова далеч, че на таткото на Ана биха му били нужни няколко дни, за да открие телата им. Накрая спират и започват да стрелят, патрон след патрон. От време на време Ана коригира стойката на Мая, наглася рамото и лакътя ѝ, припомня ѝ как да затаи дъх, без да спре да диша. По едно време я пита:

– Окей... слушай: да останеш в Бьорнстад цял живот или да се преместиш… където си поискаш, но да умреш след една година?

Мая отговаря, сбръчква чело и се намръщва като използвана салфетка. Ана свива рамене.

– Глупав въпрос?

– Много.

– Ще се махнем оттук, Мая. Няма да допусна да заседнем тук. Ще се преместим в Ню Йорк, ти ще получиш договор за албум, а аз ще съм ти мениджър.

Мая започва да се кикоти. Мислеше си, че е изгубила този вид смях, но сега той се излива от нея.

– Не, не, не, никога няма да те взема за мениджър.

– Какво? Ще бъда АДСКИ добър мениджър! – възразява Ана обидено.

– Ще си ужасен мениджър. У-ж-а-с-е-н. Та ти дори не можеш да запомниш къде се намира собственият ти телефон.

– Мога!

Мая вдига вежди.

– Окей. Къде е тогава?

Ана започва да се претърсва трескаво.

– Може би не точно СЕГА! Но... fine! Мога да ти бъда стилист. Повярвай ми! Ти се НУЖДАЕШ от стилист!

– Какво ми има на стила? – пита Мая.

Ана я оглежда демонстративно от глава до пети.

– Сори. Не можеш да си позволиш консултантските ми услуги. Обади ми се, когато получиш договор.

Мая се смее високо.

– Голям си идиот.

– Или мога да ти бъда диетолог! Попаднах на нова диета със сокове, която прочиства целия чревен тракт! Става така, че лайната...

Мая запушва уши, обръща се и тръгва през гората.

– Съжалявам, но сигналът тук е много лош... шшшш... ало? Ало?

Държи телефон и се преструва, че говори по него. Ана замижава към нея.

– Това моят телефон ли е, къде го намери?

– В момента минавам през тунел! – вика Мая.

Ана я настига. Двете се боксират, после се прегръщат. Гледат как слънцето се издига в небето. Мая прошепва:

– Може ли тази нощ да спя при теб?

Ана не знае какво да каже. Мая никога не е нощувала у тях, нито веднъж, винаги е било обратното. Но естествено, тя е истинска приятелка и отговаря:

– Въобще не е нужно да питаш.

Рамона изпива уискито си. Фрак също. Ердал присвива очи.

– Добре тогава. Да пропуснем любезностите. Знаеш ли защо съм тук?

Рамона го поглежда с любопитство.

– Не, но предполагам, че носиш злато. Фрак носи тамян. А отвън има трети влъхва, натъпкал джобовете си с миро. Познах ли?

Ердал стиска зъби, диша през носа, прави отсечен жест към помещението.

– Този... пъб... е един от най-отколешните спонсори на Бьорнстад Хокей. Разбира се, не допринася с някакви значими суми, но ние винаги сме уважавали традициите. И предполагам, че си информирана, че ще има извънредно заседание на членовете на клуба... във връзка със случилото се.

Фрак прочиства гърло неловко и вмята:

– Просто искаме да поговорим, Рамона. Спонсорите, всички ние, смятаме, че е важно да сме единодушни по време на събранието. Заради клуба.

– И какво означава това? – чуди се Рамона с престорена хрисимост.

Ердал вече е изгубил търпение. Изправя се и я осведомява:

– Част от ръководството трябва да се подмени. Ще се гласува Петер Андершон да бъде отстранен като спортен директор и заменен с по-подходящ човек. Ръководството и всички спонсори сме на едно мнение, но уважаваме и останалите членове и искаме предложението да дойде директно от тях. Посещението ни тук е жест на добронамереност.

Рамона се усмихва подигравателно.

– Да, изглеждаш ми като човек, който от сутрин до вечер върши само добронамерени неща. И какво толкова неподходящо е сторил Петер, ако мога да попитам?

Ердал изръмжава през зъби:

– Знаеш много добре какво се случи.

– Не, не знам. И мисля, че вие също не знаете. Точно затова тече полицейско разследване.

– Знаеш в какво е обвинен синът ми – казва Ердал.

– Казваш го така, сякаш той е жертвата – отбелязва Рамона.

Ердал най-накрая губи самообладание. Фрак никога не е виждал това да се случва и така се изплашва, че обръща не само своята чаша, ами и тази на Рамона. Ердал се разкрещява:

– Синът ми Е жертвата! Имаш ли изобщо НЯКАКВА шибана представа какво е да те подложат на нещо такова? А?

Рамона не помръдва от мястото си, когато отговаря:

– Не. Но си представям, че единственото по-лошо от това да те обвинят в изнасилване е да бъдеш изнасилен.

– Значи просто ще приемеш за даденост, че онова проклето момиче казва истината? – изсъсква Ердал.

– Смятам да си позволя свободата да не приемам, че момичето има причина да лъже само защото синът ти е хокеист. Освен това тя си има име. Казва се Мая – отговаря Рамона.

Ердал се засмива снизходително.

– Значи си една от тези, които ще хвърлят вината върху хокея?

Рамона кима сериозно.

– Играл ли си хокей?

– Спрях, когато бях на дванайсет – признава Ердал.

– Тогава имаш право. Обвинявам хокея. Защото, ако хокеят те бе задържал при себе си още няколко години, може би щеше да успее да те научи да губиш като мъж. Може би си разбрал, че синът ти може да греши, а когато го направи, трябва да се изправиш като МЪЖ и да поемеш отговорност. Не да идваш тук и да прехвърляш вината върху едно петнайсетгодишно момиче и баща му.

Ердал разперва рязко ръце, при което обръща стола. Може би не е искал да го направи, но не понечва да го вдигне. Диша тежко през носа, зениците му преследват нейните. Той хвърля една хилядарка върху барплота и казва колкото подигравателно, толкова и заплашително:

– Може би притежаваш бара. Но не притежаваш сградата. Бих се замислил върху това, ако бях на твое място.

На излизане тръшва вратата толкова силно, че прозорците запяват.

Ана и Мая влизат в къщата, Ана взима ключа от оръжейния шкаф на татко, прибира пушките, с които са стреляли. Мая запаметява всяка подробност: как са подредени оръжията, къде стои ключът.

– Какво е това? – пита тя невинно и посочва една двуцевка.

– Двуцевна ловна пушка – отговаря Ана.

– Трудно ли се зарежда? – чуди се Мая.

Първоначално Ана се засмива, но после я обземат подозрения.

– Защо питаш?

Мая свива рамене.

– Ти какво? Да не си ченге? Просто ми е интересно. Изглежда яко, не можем ли да постреляме с нея някой път?

Ана се засмива и я удря по рамото.

– Ченге си ТИ, пукел такъв!

После взима патрони и показва на Мая как се отваря и зарежда пушката и къде е предпазителят. Обича редките случаи, когато всъщност е по-добра в нещо от приятелката си. Казва ѝ снизходително, че е „толкова просто, че дори ти можеш да се справиш“. Мая се засмива.

– Колко патрона побира? – пита тя.

– Два – отговаря Ана.

Отново отваря пушката, вади патроните, прибира ги и заключва шкафа. Момичетата излизат от мазето, Мая не казва нищо.

Но единственото, което си мисли, е: „На мен ми е нужен само един“.

Фрак остава в кръчмата, вдига внимателно чашите една по една.

– Това е просто... дискусия, Рамона – прошепва той.

– Баща ти би се срамувал – отсича тя.

– Опитвам само да... не избирам страна.

Рамона изсумтява.

– Не ти се получава.

Фрак се обръща, облича си нещастно якето и излиза. След две минути се връща. Застава пред барплота като окаяното малко момче, което беше едно време, когато с Петер още дори не бяха тийнейджъри, но идваха тук, за да прибират пияните си бащи.

– Робан Холтс още ли идва тук? – смотолевя той.

– Почти всеки ден, откакто остана без работа – потвърждава Рамона.

Фрак кима.

– Помоли го да мине през магазина и да говори с шефа на склада. Ще му уредя интервю.

Рамона кима. Биха могли да си кажат повече неща. Но са от Бьорнстад.

Късно следобед Кевин тича по пътеката за бягане около Възвишението. Все по-бързо и по-бързо, с вдигната качулка и смъкната шапка. Даже си е облякъл широки дрехи без мечки по тях, така че никой да не го разпознае. Това е излишно, естествено, всички от Възвишението в момента са в спортната зала, за да гласуват. Въпреки това Кевин има чувството, че някой го наблюдава измежду дърветата. Въобразява си, разбира се. Просто го гони параноя. Или поне това опитва да си втълпи.

Слънцето вече е залязло. Мая стои в гората и трепери, но дърветата я скриват. Продължава да се страхува от мрака, но е твърдо решена да го превърне в свой приятел. В свой съюзник. Наблюдаваше как Кевин обикаля вътре в осветената къща. Той не можеше да я види, но тя го виждаше и това ненадейно я изпълни с усещане за власт. Беше опияняващо.

Когато той излезе на пътеката, Мая започна да засича времето му. Първата обиколка му отне три минути и двайсет и четири секунди. Втората: три минути и двайсет и две секунди. Последва още една. И още една. Пак и пак, и пак.

Мая си записва времената. Вдига ръце, все едно държи невидима пушка. Обмисля къде трябва да застане.

Или той, или тя ще умре. Още не е решила кой от двамата.

43

Не е трудно да се биеш. Просто е трудно да започнеш и да спреш. Но самият бой е инстинктивен. Сложното при насилието е единствено това да посмееш да нанесеш най-първия удар, и след като спечелиш, да се овладееш и да не нанесеш последния.

Колата на Петер все още стои на паркинга пред залата. Никой не я е подпалил, макар той да подозира, че някои хора са го обмисляли. Изстъргва скрежа от прозорците и влиза в колата, без да пали двигателя.

Винаги най-много е завиждал на добрите хокейни треньори, заради способността им да застанат пред група хора и да увлекат всички със себе си. Той няма такава харизма. Едно време беше капитан на отбора, но водеше съотборниците си чрез играта си, не чрез приказки. Не може да обясни хокея на някого, просто бе добър играч. В музиката това се нарича „абсолютен слух“, а в спорта понякога му казват „телесна интелигентност“. Виждаш някой да прави нещо и тялото ти на мига разбира как да направи същото. Да кара кънки, да удря шайбата, да свири на цигулка. Някои тренират цял живот, без да се научат, а други просто... го имат в себе си.

Петер беше достатъчно добър, че да не му се налага да се учи да се бие. Това бе спасението му. Не е настроен философски, не е отрекъл насилието, защото е размишлявал по въпроса. Просто го няма в себе си. Липса му инстинктът.

Когато Лео започна да играе хокей, Петер влезе в спор с един треньор, който през цялото време викаше и зееше.

Треньорът каза:

– По дяволите, трябва да ги сплашиш малко, за да те слушат!

Петер не отговори. Но в колата напът за вкъщи се обърна към Лео и обясни:

– Когато бях малък, баща ми ме биеше, ако разлея млякото, Лео. Това не ме научи как да не разливам. Накара ме единствено да се боя от млякото. Запомни това.

Паркингът бавно се пълни с коли. От всички посоки се задават хора. Някои виждат Петер, но се преструват, че го няма. Той изчаква всички да влязат. Изчаква срещата да започне. Обмисля дори да запали двигателя, да се прибере, да вземе семейството си и да се махнат оттук. Колкото се може по-далеч. Но вместо това слиза от колата, прекосява паркинга, отваря тежката врата на залата и влиза.

Не е трудно да се биеш. Трудно е само да знаеш кога.

Ан-Катрин седи близо до Глигана на един от задните редове. Като че ли целият град се е събрал в столовата на спортната зала. Всички столове са заети, но в помещението продължават да се стичат хора, които застават покрай стените. Най-отпред, на малка сцена, се е разположило ръководството. На първия ред седят спонсори и родители на юношите. В средата: родителите на Кевин. Ан-Катрин вижда как хора, които е познавала цял живот, отиват при майката на Кевин все едно са на погребение и изказват съболезнованията си за несправедливостта, която я е сполетяла.

Глигана хваща здраво Ан-Катрин за ръката, когато вижда накъде гледа тя.

– Не можем да се месим, Анки. Половината хора тук са ни клиенти.

– Това тук не е гласуване, а линч – прошепва Анки.

– Трябва да изчакаме, докато разберем какво се е случило, не знаем всичко, Анки. Не знаем всичко – отговаря мъжът ѝ.

Тя знае, че е прав. Затова чака. Те чакат. Всички чакат.

Фрак нарочно е застанал в средата на паркинга, а не се е скрил в сенките или зад някое дърво. В никакъв случай не иска да изглежда заплашително, разбира се.

Когато се появява малката кола, на чиято врата стои логото на местния вестник, той махва приятелски. Вътре седят журналистка и фотограф. Фрак ги подканва весело с жест да свалят прозореца.

– Здрасти, здрасти! Не мисля, че се познаваме. Фрак! Собственик на магазина за хранителни стоки!

Журналистката се здрависва с него през прозореца.

– Здравей, здравей, ние отиваме на заседа...

Фрак се навежда напред, почесва се по наболата брада.

– Аха! На заседанието, а? Искам само да разменим няколко думи по тоя повод. Малко... „off the record“[45], ако разбираш какво имам предвид.

Журналистката накланя глава настрани.

– Не.

Фрак се прокашля.

– Е, знаете как е. Хората могат малко да се притеснят, когато се появи пресата. Случилото се е травмиращо за целия град, нали разбираш. Затова просто бихме искали да знаем, че статията ви... ами... че не идвате да търсите проблеми там, където няма такива.

Журналистката не знае какво да отговори, но не ѝ се нрави начинът, по който едрият мъж се навежда над вратата ѝ, докато говори. Фрак просто се усмихва, разбира се, пожелава ѝ приятен ден и се отдалечава.

Журналистката и фотографът изчакват няколко минути, преди да го последват. Когато отварят вратата на залата и тръгват по коридора, двама мъже излизат от сенките. На по двайсет и пет-трийсет години, черни якета, ръце в джобовете.

– Заседанието е само за членове – казва единият.

– Ние сме журналисти – пробва журналистката.

Мъжете препречват пътя им. С една глава по-високи са от фотографа и с две от журналистката. Не казват нищо повече, единият просто прави половин крачка напред и спира, намеквайки съвсем леко за способността си да упражнява насилие. Спортната зала е слабо осветена, а коридорът, в който се намират, е тих и пуст.

Фотографът хваща журналистката за ръкава на якето. Лицето му е пребледняло. Тя не е оттук, работи във вестника само временно, но фотографът живее в Бьорнстад. Има семейство тук. Издърпва я до колата. Потеглят.

Фатима седи в кухнята. Чува да се звъни на вратата, но Амат настоява да отвори. Сякаш вече знае кой е. Отпред стоят две момчета, които страшно си приличат. Фатима не чува какво говорят, но вижда как едното от тях сръчква Амат с показалец в гърдите. След като затваря вратата, синът ѝ отказва да разкаже на майка си за какво става дума. Казва само „просто една работа с отбора“ и отива в стаята си.

Бобо стои малко по-назад от Вилиам Лют, агресията на съотборника му го кара да се чувства некомфортно, не разбира с какво ще помогне това, но не знае как да възрази.

– Нали Амат е един от нас, защо си толкова ядосан? – попита той, докато идваха насам.

– Сега трябва да го докаже – изкрещя Лют.

Когато Амат отваря вратата, Лют директно го мушва с показалец в гърдите и заповядва:

– В клуба има заседание на членовете. Всички от отбора ще сме отпред, за да покажем подкрепата си за Кевин. Ти също.

– Ще опитам – измърморва Амат.

– Не опитвай. Ела! Трябва да сме единни! – заявява Лют.

Бобо търси зрителен контакт с Амат, преди да си тръгнат. Не го намира.

Заседанието протича така, както протичат всички такива заседания. Започва колебливо и бързо излиза извън контрол. Президентът на клуба прочиства гърло и призовава за внимание, опитвайки да укроти страстите.

– Първо искам да поясня, че само ръководството може да отстрани спортния директор. Членовете не могат произволно да уволняват хора от персонала, има си разпоредби и те не работят така.

Един мъж скача от стола си и размахва показалец:

– Но членовете могат да отстранят ръководството и бъдете сигурни, че точно това ще направим, ако пренебрегнете желанието на общността!

– Това сдружение се управлява демократично, не със заплахи – отвръща президентът решително.

– Заплахи? Кой кого заплашва? Полицията чии деца сваля от автобусите? – изръмжава мъжът.

Една жена се изправя, сключила ръце пред себе си, и поглежда състрадателно към ръководството:

– Не сме тръгнали на лов за вещици, просто опитваме да предпазим децата си. Дъщеря ми е била на партито в дома на Кевин и сега от полицията я търсят, за да даде „свидетелски показания“. Божичко, тези младежи се познават цял живот, а сега изведнъж трябва да „свидетелстват“ едни срещу други. Какво се случва?

След нея от мястото си става още един мъж.

– Не искаме да обвиняваме никого. Но всички знаем... как става понякога... младата жена иска да я приемат в бандата. Може би търси внимание. Имам предвид… защо му е на Кевин да прави нещо такова? Познаваме го. Той не е такова момче. Ни най-малко.

Друг мъж остава седнал, но въпреки това заговаря на висок глас:

– Ясно е, че тя е някаква опортюнистка. Момичетата, които се въртят около играчите, имат манталитет на групита[46], това е съвсем нормално. Не казвам, че го е направила нарочно, това си е нещо психологическо, божке, та тя е тийнейджърка, а всички знаем какво става с хормоните тогава. Но ако е пияна и влезе в стаята на момчето, тогава го поставя в егати ситуацията, а? Егати ситуацията. Не е толкова лесно за едно момче да тълкува такива сигнали!

Идва ред на Маган Лют, която се изправя и поглежда със съжаление всички наоколо.

– Аз самата съм жена. Приемам думата „изнасилване“ много сериозно. Много, много сериозно! Точно затова смятам, че трябва да накараме децата си да разберат, че не бива да лъжат за нещо такова. А всички знаем, че онази млада жена лъже. Доказателствата са изцяло в полза на момчето, а освен това то не е имало никакъв мотив да извърши това, в което го обвиняват. Не искаме да нараним младата жена, не искаме да навредим на семейството ѝ, но какъв сигнал ще пратим, ако не тропнем с крак в тази ситуация? Тогава всички момичета ще решат, че могат веднага да изкрещят „изнасилване!“, когато някой не отвърне на любовта им. Аз самата съм жена и точно заради това гледам много сериозно на този въпрос. Всички тук знаят, че бащата на тази млада жена се опитва да политизира проблема. Очевидно не е могъл да понесе, че в клуба има по-големи звезди от него сами...

Петер стои на вратата. Минава време, докато първият човек го забележи, но бързо след това и останалите се обръщат. Море от очи, които познава, откакто се помни. Приятели от детството, съученици, младежки влюбвания, колеги, съседи, родители, с чиито деца са си играли неговите собствени. Най-отзад, до една от стените, с неизказана заплаха в цялото си същество, стоят две дузини млади мъже с черни якета. Не казват нищо, но не откъсват очи от Петер. Той разпознава омразата им, но въпреки това изпъва гръб, поглежда Маган Лют и казва:

– Моля, продължи. Не исках да те прекъсвам.

В помещението е достатъчно тихо, че всички да чуят как сърцето му се пръска.

Журналистката и фотографът ще говорят с главния редактор, когато се върнат в редакцията. Журналистката ще очаква редакторът веднага да ги прати обратно към спортната зала. Но вместо това той ще измърмори нещо в стил „не знам дали можем да го наречем „заплаха“... хората просто са изнервени... разбираемо е... може би не трябва... знаеш...“. Фотографът ще се прокашля и ще предположи: „Не трябва да търсим проблеми там, където няма такива?“. Главният редактор ще кимне и ще каже: „Точно... точно!“.

Журналистката няма да каже нищо, твърде е млада, страхува се за работата си, но ще запомни ужаса в очите им. И дълго след това няма да може да спре да мисли за думите на Кевин Ердал, когато го интервюира след полуфинала. Думите, които всички спортисти се научават да казват, когато техен съотборник направи нещо грозно. Престорената изненада, сдържаният език на тялото, краткият отговор. „А? Не. Не видях ситуацията“.

Фатима не чука, преди да влезе в стаята на сина си. Друг път винаги го прави. Амат седи на леглото с визитната картичка в ръце. Тя казва решително:

– Едно момче може да има тайни от майка си. Но не и ако ги крие толкова зле.

– Няма нищо. Не е нужно да... не се притеснявай, мамо – отговаря той.

– Баща ти би... – започва тя, но той я прекъсва. Друг път никога не го прави.

– Не ми обяснявай какво би направил баща ми. Той не е ТУК!

Тя слага ръце в скута си. Амат диша учестено. Опитва да ѝ подаде визитната картичка, Фатима не я взима.

– Това е работа – успява да каже с отчаянието на момче и гнева на млад мъж.

– Имам си работа.

– По-добра работа – казва той.

Майка му вдига учудено вежди.

– О? Да не би на работното място да има ледена пързалка, така че всеки ден да гледам как синът ми тренира?

Раменете на Амат увисват.

– Не.

– Значи не е по-добра. Имам си работа. Не се притеснявай за мен.

В очите на сина проблясват искри.

– И кой ще ти върши работата, мамо? Кой? Огледай се! Кой ще се грижи за нас, когато гърбът ти не може да понесе повече?

– Аз. Както винаги съм правила – обещава тя.

Той опитва да напъха картичката в ръката ѝ, но тя отказва. Амат изкрещява:

– ЧОВЕК Е НИЩО НА ТОЗИ СВЯТ, КОГАТО Е САМ, МАМО!

Тя не отговаря. Просто седи до него, докато той не се разридава.

– Твърде е трудно, мамо – хлипа Амат. – Не разбираш... не разбираш колко много съм... не мога...

Фатима взима ръцете му в своите. Изправя се. Отстъпва. Казва уверено:

– Не знам какво знаеш. Но каквото и да е, очевидно там някъде има някой, който е смъртно изплашен да не го разкажеш. И нека ти кажа нещо, любимо момче: нямам нужда от мъже. Нямам нужда от мъж, който да ме кара с голямата си кола до залата сутрин, нямам нужда и от мъж, който ми предлага нова работа, която не желая. Нямам нужда от мъж, който да ми плаща сметките, или такъв, който да ми казва какво да мисля, да вярвам и да чувствам. Нуждая се само от един мъж: от своя син. И ти не си сам. Никога не си бил. Просто трябва да си избереш приятелите.

Оставя го. Затваря вратата след себе си. Не взима визитната картичка.

Маган Лют продължава да стои изправена, твърде горда е, за да отстъпи сега. Обръща се към ръководството и настоява:

– Смятам, че трябва да се проведе открито гласуване.

Президентът на клуба взема думата:

– Добре, но се чувствам длъжен да отбележа, че според правилника всеки човек тук има правото да поиска анонимно гласуване...

Твърде късно осъзнава, че Маган е очаквала точно този отговор. Тя се обръща демонстративно към останалите и пита:

– Аха. Има ли някой тук, който не смее да застане зад мнението си? Който не може да погледне другите в очите и да каже какво мисли? Заповядайте, изправете се и поискайте анонимно гласуване!

Никой не помръдва. Петер се обръща и излиза. Би могъл да остане и да се защити, но избира да не го прави.

Амат слага слушалките си в ушите. Върви през своята махала, после и през чуждите квартали, минава покрай цялото си детство, целия си живот. Винаги ще има хора, които не разбират решението му. Които ще го нарекат страхлив, неискрен или нелоялен. Вероятно всички те са хора, които водят сигурно съществуване, които са обградени единствено от хора със същите възгледи като техните, които слушат само оценки, потвърждаващи собствената им представа за света. На тях им е лесно да го съдят. Винаги е по-лесно да морализаторстваш, когато самият ти никога не си бил държан отговорен за нещо.

Отива до залата. Спира се сред съотборниците си. Напуснал е войната в родината си още преди да проговори, но никога не е спирал да бяга. Единствено хокеят го е карал да се чувства като част от колектив. Нормален. Способен.

Вилиам Лют го тупва по гърба. Амат го поглежда в очите.

Рамона стои в коридора и чака Петер. Подпряла се е на бастуна си, мирише на уиски. Той от цяло десетилетие не я е виждал на повече от пет крачки от „Кожуха“.

– Ще се срамуват – изгрухтява тя. – Един ден ще си спомнят, че когато думата на едно момче се е сблъскала с думата на едно момиче, те са повярвали сляпо на момчето. И ще се засрамят.

Петер я потупва по рамото.

– Никой не иска... никой... не трябва да се забъркваш в това само заради моето семейство, Рамона – прошепва той.

– Хич да не ми разправяш какво трябва и какво не трябва да правя, момче.

Той кима, целува я по бузата и тръгва. Вече е стигнал до колата си, когато тя отваря вратата на столовата с бастуна си. Един мъж от ръководството, облечен с костюм, тъкмо разхлабва вратовръзката си и казва може би на шега, може би не:

– Как изобщо се предполага, че е станало? Някой питал ли се е? Виждали ли сте какви дънки носят младите жени в днешно време? Опънати като кожа на змиорка! Те самите едва успяват да ги свалят, та как едно момче би успяло да го стори против волята им? А?

Той се засмива на собствената си брилянтност, няколко души се включват, но трясъкът от отварянето на вратата кара цялата зала да замлъкне и да се обърне. Рамона, пияна и бясна, посочва мъжа с бастуна си:

– Аха, малкият Ленарт. Чудно ти е, така ли? Да се обзаложим ли на годишната ти заплата, че бих могла да сваля целия ти костюм против волята ти, без никой тук да успее да си мръдне пръста?

С пиянска ярост тя удря с бастуна си един стол, а съвсем невинният в случая мъж, който седи на него, се хваща за гърдите, мъчейки се да си поеме дъх. Рамона размахва бастуна към всички в залата.

– Това не е моят град. Вие не сте моят град. Трябва да се срамувате.

Един мъж се изправя и крясва:

– Рамона, затваряй си устата, по дяволите! Не знаеш нищо за тая работа!

Трима души с черни якета се показват безшумно от сенките. Един от тях прави няколко крачки към мъжа, застава пред него и отвръща:

– Ако още веднъж ѝ кажеш да си затваря устата, аз ще затворя твоята. Завинаги.

Амат стои пред залата и гледа съотборниците си в очите. После вдишва дълбоко, обръща им гръб и тръгва. Първата му стъпка е колеблива, втората – естествена. Чува как Лют се разкрещява след него, но продължава към входа на залата. Не затваря вратата. Минава покрай леда, изкачва стълбите, влиза в столовата, пробива си път между столовете, застава пред ръководството и поглежда всички възрастни в помещението. Най-напред и най-продължително спира погледа си върху мъж на име Ердал.

– Казвам се Амат. Видях какво направи Кевин с Мая. Бях пиян и съм влюбен в нея, казвам го направо, за да не ви се налага да го говорите зад гърба ми, когато изляза оттук, лъжливи копелета такива. Кевин Ердал изнасили Мая Андершон. Утре ще отида в полицията и те ще кажат, че не съм надежден свидетел. Но сега ще ви разкажа всичко, което направи Кевин. Всичко, което видях. И никога няма да го забравите. Защото сте ме виждали да играя хокей. Знаете, че очите ми работят по-добре от вашите. Това е първото, което ти казват в Бьорнстад Хокей, нали? „Погледът не се научава. Човек се ражда с него.“

После разказва. Всичко. Всяка подробност в стаята на Кевин. Плакатите по стените, точната подредба на трофеите по рафтовете, драскотините по пода, цветът на спалното бельо, кръвта по ръката на момчето, ужасът в очите на момичето, приглушените, агонизиращи викове, идващи изпод тежката длан, белезите, насилието, непонятното, ужасното, непростимото. Разказва всичко. И никой в залата няма да го забрави.

Щом приключва, излиза от столовата. Не блъсва вратата, не стъпва тежко по стълбите, не се развиква на никого. Вилиам му се нахвърля в секундата, в която Амат стъпва на паркинга.

– Какво си направил? Какво си направил, тъпа, малка курва такава, КАКВО СИ НАПРАВИЛ!!!???

Ръцете, които ги разтървават, са два пъти по-тънки от тези на Лют, по-тънки са дори от тези на Амат, но сграбчват двете момчета така, сякаш разполагат с безкрайна сила.

– Достатъчно – виква Ан-Катрин на Вилиам.

Бобо стои на два метра от тях и вижда как майка му успява да накара два пъти по-тежък от нея млад мъж да сведе глава. Никога не е бил по-горд.

Вътре в столовата майката на Филип се изправя. Изчаква шумът да стихне. Сключва влажните си длани. Обръща се към ръководството и казва:

– Всеки ли може да поиска да се гласува анонимно?

Президентът кима.

– Закрито гласуване. Естествено. Според правилника на сдружението един човек е достатъчен.

– Тогава аз го искам – казва майката на Филип и сяда.

Най-добрата ѝ приятелка седи до нея и я дръпва за ръката, унизено и ядосано.

– Какво правиш? Какво ПРАВИШ...

И тогава майката на Филип казва това, което понякога всички най-добри приятели трябва да посмеят да си кажат:

– Млъквай, Маган.

Амат отстъпва, без да погледне старите си съотборници, но въпреки това знае какво мислят за него. Слага си слушалките, хвърля последен поглед към спортната зала, представя си леда, осветен от самотна флуоресцентна лампа. Знае, няма шанс да спечели, застанал е от губещата страна. Може би никога повече няма да играе. Ако в този момент някой го бе попитал дали си е струвало, той щеше да прошепне: „Не знам“. Понякога животът не ти позволява да избираш битките си. Само приятелите.

Поема обратно през града. По земята има сняг, но въздухът лъха на пролет. Винаги е мразил това време от годината, защото то означава, че хокейният сезон е приключил. Стига почти до дома си, но влиза в съседния вход, качва се до втория етаж, натиска звънеца.

Закариас отваря, хванал в ръка контролер за видеоигри. Двамата се гледат, докато снегът по обувките на Амат не започва да се топи. Той диша тежко, усеща пулса в очите си.

– Честит рожден ден.

Закариас се отмества назад, за да го пусне да влезе. Амат закача якето си на същата кукичка, на която го закача всеки ден, откакто порасна достатъчно, че да я стига сам. Закариас сяда на леглото в стаята си и играе игри. Амат седи до него в продължение на трийсет минути. После Закариас се изправя, отива до един рафт, взима втори контролер и го слага в скута на приятеля си.

Играят без думи. Никога не са им били необходими.

През това време, на една среща в една спортна зала, членовете на един клуб гласуват бъдещето на един спортен директор. Но и бъдещето на един град. Своето собствено. На всички.

Рамона седи в ъгъла до мъж с черно яке. Той има татуирана мечка на врата и върти нервно връзка ключове около пръстите си. Рамона го погалва по бузата.

– Нямаше нужда да го заплашваш, че ще му затвориш устата. Мога да се оправям и сама. Но благодаря.

Мъжът се усмихва леко. Кокалчетата на ръцете му са покрити с белези, по едната му предмишница има следи от наръгване с нож. Рамона нито му се възхищава, нито го съди за това. Той и останалите мъже с черни якета са израснали в „Кожуха“. Тя е била до тях, когато всички други са стояли настрана, защитавала ги е дори когато не е била съгласна с тях, а те са пазели гърба ѝ дори когато им е викала. Обичат я. Но въпреки това мъжът казва:

– Не съм сигурен, че мога да накарам момчетата да гласуват както искаш.

Тя кима и го почесва по късо подстриганата коса.

– Погледнах Амат в очите. Вярвам му. И ще действам според това. Как ще постъпите вие… си зависи от вас. Винаги е било така.

Мъжът кима. Мечката на врата му се движи нагоре-надолу, когато той преглъща.

– Не знам дали можем да се месим в това. Групата и клубът трябва да са на първо място.

Рамона се изправя мъчно, но преди да отиде да пусне гласа си, тя потупва мъжа по коляното и пита:

– Чий клуб?

Мъжът остава на мястото си, загледан след нея. Върти ключовете около пръстите си. Логото на „Сааб“ ту се появява, ту изчезва в дланта му. Накрая погледът му се спира на друг мъж, седнал в средата на първата редица столове. Наскоро го видя в Низината, заедно с Амат. Бащата на Кевин Ердал. Мъжът с черното яке пъха ръка в джоба си. Петте смачкани банкноти, които вдигна от земята, все още са там.

Не е решил какво да прави с тях.

44

Любовта, която родителите изпитват към децата си, е особена. Обичта ни към всички други хора има начало, но не и тази към децата. Тях ги обичаме вечно, обичали сме ги още преди да съществуват. Колкото и да се подготвят, всички майки и татковци минават през миг на съвършен шок, когато цунамито от чувства ги залее и те изгубят опората под краката си. Непонятно е, защото няма с какво да се сравни. Като да говориш с човек, прекарал целия си живот в тъмна стая, и да опиташ да му опишеш пясъка между пръстите или снежинките по езика. Душата се преобръща.

Давид е допрял ръка до корема на приятелката си, обича някого, когото никога не е срещал, усеща как една несъществуваща любов превзема целия му живот. Майка му все повтаряше, че всяко дете е като мозъчна трансплантация. Сега я разбира.

Пръстите на приятелката му го галят по врата. Цяла вечер е говорил по телефона, чул е всичко за срещата, разбрал е за решението. Получил е предложение, за което мечтае още откакто беше треньор на детския отбор.

– Не знам какво да правя.

– Послушай сърцето си – казва приятелката му.

– Аз съм хокеен треньор. Това е единственото, което искам да бъда. Всичко останало е политика. Тя няма нищо общо със спорта.

Приятелката му го целува по ръката.

– Тогава бъди хокеен треньор.

Мая звъни на вратата на Ана. Не казва нищо за Кевин и пътеката за бягане, не казва нищо за каквото и да е. Съвсем доскоро бе немислимо да пази тайна от Ана, а сега ѝ се струва съвсем естествено. Чувството е противно. Отиват в дома на Мая. Петер, Мира и Лео са седнали в кухнята. Чакат телефоните да зазвънят и някой да им каже какво е станало на срещата. Но все още всичко е тихо. Затова правят единственото, което могат. Мая взима китарата, Петер взима палките, Ана пита дали може да пее. Тя пее ужасно. Пее толкова зле, че помага на цялото семейство да понесе очакването.

В друга част на града, в спортна зала до пътя към езерото, заседанието на членовете на един хокеен клуб е към края си. Едно гласуване приключва. Гласовете са преброени. Всички си носят последствията.

Група мъже с черни якета вървят разпръснати сред тълпата. Някои са със семействата си, други са сами. Мъже и жени излизат на паркинга и изчезват. Всички говорят, но никой не казва нищо. Ще бъде дълга нощ в къщите, където всички лампи са изгасени, но всички хора са будни.

Президентът на клуба остава на масата в столовата дълго след като всички са си тръгнали. Фрак седи сам в мрака на трибуните. Този клуб е техният живот. Вече не знаят на кого принадлежи.

Амат седи на леглото в стаята на Закариас, когато телефонът му извибрирва. Един-единствен есемес. От Мая.

„Благодаря.“

Амат отговаря само с една дума.

„Извинявай.“

Първото съобщение е за това, което направи. Второто е за това колко време му бе нужно, докато се осмели.

Родителите на Кевин първи напускат заседанието. Таткото се ръкува с няколко души, казва няколко кратки думи. Майката не казва нищо. Двамата се качват по колите си и потеглят в различни посоки.

Сюне се прибира. Храни кутрето. Когато телефонът звънва, той хем се изненадва, хем въобще не се учудва. Обажда се президентът на един хокеен клуб. Сюне остава буден, след като затваря слушалката. Подозира, че скоро ще има посетител.

Майката на Кевин спира колата. Изключва двигателя, но веднага след това обмисля отново да го включи. Изгася фаровете, но остава да седи на шофьорското място. Няма сили, чувства се все едно има треска, едва може да държи волана. Вътрешността ѝ е изпепелена, тялото ѝ е просто черупка, така ще си спомня усещането впоследствие.

Слиза от колата, върви през жилищния квартал, намира кооперацията, която търси, звъни на вратата. Това е последната сграда преди началото на Низината.

Кутрето усеща чуждото присъствие още преди почукването. Сюне отваря и опитва да изръмжи на животното да се махне оттам, но гласът му по никакъв начин не успява да прикрие, че вече знае кой от двама им взема решенията.

– Разликата между хокеистите и кучетата? – усмихва се мрачно Давид.

– Хокеистите поне понякога правят каквото им кажеш – измърморва Сюне.

Двамата мъже се поглеждат. Едно време бяха учител и ученик. Едно време любовта между тях беше непоколебима. Времената се менят, защото хокеят никога не буксува на едно място.

– Исках да дойда, за да го чуеш лично от мен... – започва Давид.

– Поел си мъжкия отбор – кима Сюне.

– Президентът ли ти се обади?

– Да.

– Не е лично, Сюне. Но аз съм хокеен треньор. Работата ни е такава.

Гипсираният крак на Бени вече не е гипсиран, а дървен. Има черна превръзка на окото, стаята му е пиратски кораб, а децата на сестра му са врагове. Фехтуват се със стикове за хокей, децата вият от смях, докато той ги гони, подскачайки на един крак, а те грабват одеялото и чаршафа от леглото и ги хвърлят върху главата му, така че Бени се спъва и обръща целия шкаф за дрехи. Габи стои на вратата със скръстени ръце и с майчинското изражение на лицето си.

– Shit... – измърморва едното от децата.

– Вуйчо е виновен! – кълне се другото дете незабавно.

– Ей! Който клюкари, няма другари! – виква Бени и опитва да се измъкне изпод одеялото.

Габи ги посочва строго:

– Имате пет минути да разтребите. След това отивате да си измиете ръцете, а после отивате да ядете. Баба почти е приготвила вечерята. Това се отнася и за малкото ми братче!

Бени изръмжава изпод одеялото. Децата му помагат. Габи отива в тоалетната, за да не чуят колко силно се смее. Колко много има нужда от това точно тази вечер, също като целия град.

Сюне въздиша от дълбините на туловището си. Поглежда Давид.

– Наистина ли мразиш Петер толкова много, че не би могъл да останеш в клуба, ако и той е там?

Давид изсумтява фрустрирано.

– Той няма нищо общо с това. Просто не мога да приема позицията му. Занимаваме се с хокей и трябва да сме способни да поставяме доброто на клуба пред собствените си интереси.

– И не смяташ, че Петер го прави?

– Видях го, Сюне. Видях го на паркинга, когато полицията свали Кевин от автобуса. Петер отиде там, за да гледа как се случва. За него това беше отмъщение.

– Ти не би ли направил същото на негово място?

Давид вдига поглед и поклаща глава.

– На негово място вероятно щях да нося и оръжие. Не говоря за това.

– А за какво говориш? – пита Сюне.

– За това, че хокеят има смисъл само ако съществува в свой собствен свят. Ако не набъркваме всички странични гадости. Ако семейството на Петер беше изчакало с подаването на жалбата до деня след финала, юридическите последствия щяха да са АБСОЛЮТНО същите. Полиция, прокурор, съд. Щяха да постигнат абсолютно същото, просто с един ден по-късно.

– И Кевин щеше да играе на финала. И юношите може би щяха да спечелят – допълва Сюне, но очевидно без да е съгласен.

Давид не отстъпва:

– Така би било справедливо, Сюне. Затова служат законите. Петер би могъл да изчака до деня след финала, защото стореното от Кевин няма нищо общо с хокея, нищо общо с клуба. Но Петер избра сам да издаде присъда. И навреди на целия отбор и на целия клуб. На целия град.

Старият мъж диша тежко, въздухът влиза и излиза от едрото му тяло със свистене. Възрастен е, но очите му не са остарели.

– Давид, помниш ли годината, когато заигра в мъжкия отбор? Тогава имахме едно момче, което за два сезона бе получило три сериозни сътресения на мозъка. Всички знаеха, че ако получи още едно, ще трябва да спре да играе. Изправихме се срещу отбор, в който единият от защитниците беше истински звяр. При първата смяна той умишлено блъсна нашето момче в главата.

– Спомням си – кима Давид.

– А спомняш ли си какво направи със защитника?

– Нокаутирах го.

– Да. Нашето момче получи ново сътресение, онзи мач беше последният му. Но съдията дори не изгони защитника. Затова ти го нокаутира. Защото понякога съдиите грешат и понякога има разлика между нарушение на правилата и морално престъпление, така че ти реши, че имаш право да раздадеш правосъдие на леда.

– Това не е същото – отговаря Давид по-непоколебимо, отколкото се чувства всъщност.

Сюне мисли дълго, гали кучето, почесва се по веждата.

– Вярваш ли, че Кевин е изнасилил Мая, Давид?

Давид обмисля отговора си цяла вечност. Обмисля го от мига, в който полицията арестува Кевин. Още в началото се опита да погледне нещата от всички възможни ъгли и в крайна сметка реши да се държи разумно. Отговорно. Затова казва:

– Не аз трябва да преценя дали е виновен. Това е работа на съда. Аз съм треньор по хокей.

Сюне го поглежда опечалено.

– Мога да те уважавам, Давид. Но не мога да уважавам тази позиция.

– А аз не мога да уважавам Петер, когато си играе на Господ с отбора, с клуба и с целия град само защото става дума за дъщеря му. Нека те питам нещо, Сюне: ако Кевин беше обвинен, че е изнасилил друго момиче, а не дъщерята на Петер, мислиш ли, че той щеше да призове семейството на момичето да подаде жалба в полицията в деня на финала?

Сюне обляга глава на рамката на вратата.

– Нека и аз те попитам нещо, Давид: ако обвинението не бе повдигнато срещу Кевин. Ако ставаше дума за което и да е друго момче. Например за някое момче от Низината. Тогава би ли разсъждавал така, както сега?

– Не знам – отговаря Давид искрено.

Сюне оставя думите да попият. Защото в края на краищата това е всичко, което можеш да искаш от един човек. Да признае, че не знае всичко. Сюне отстъпва встрани, освобождавайки място в антрето.

– Искаш ли кафе?

На вратата в дома на семейство Андершон се звъни. Минава дълго време, без никой да отвори. Мира и Лео играят карти в кухнята, а в гаража кънтят барабани и електрическа китара. Звънецът звъни отново. Най-накрая вратата се отваря и Петер се показва, стиснал палките в ръце и с петна от пот по ризата. Отвън стои президентът на клуба.

– Имам лоши новини. И добри новини.

Давид и Сюне седят един срещу друг на масата в кухнята. Давид никога не е идвал тук. Срещат се в залата всеки ден почти от петнайсет години, но сега за пръв път някой от тях е на гости на другия.

– Значи най-накрая получи мечтаното място в мъжкия отбор – казва Сюне великодушно.

– Просто не това, което очаквах – отговаря Давид кротко.

Сюне налива кафе. След заседанието тази вечер определено очакваше телефонно обаждане от клубен президент, който току-що е взел Давид в мъжкия отбор, просто си мислеше, че ще става дума за Бьорнстад.

– Искаш ли мляко? – пита Сюне.

– Не, благодаря, чисто е добре – отговаря новият треньор на мъжкия отбор на Хед Хокей.

Президентът прочиства гърло. Мира се появява в антрето. Лео и Мая стоят по-назад, малкият брат хваща кака си за ръка.

– Членовете гласуваха. Не искат да те уволнят – казва президентът.

Не го посрещат овации. Нито дори усмивка. Петер избърсва потта от челото си.

– Какво означава това?

Президентът обръща длани нагоре, свива бавно рамене.

– Давид подаде оставка. Предложили са му работа като треньор в Хед. Най-добрите ни юноши ще го последват там. Лют, Филип, Бени, Бобо... те не играят за клуба, Петер, никога не са го правили. Играят за Давид. Вървят след него. А без тях можем да забравим целия план около изграждането на мъжкия отбор. Тази вечер на практика всички спонсори ми се обадиха да ми кажат, че са скъсали договорите си.

– Можем да ги съдим – изръмжава Мира, но президентът поклаща глава.

– Миналата година вложиха парите си с условието, че от юношите ще стане добър мъжки отбор. Сега можем да забравим за „добър“. Няма да можем дори да плащаме заплати. Всъщност не знам дали догодина изобщо ще имаме отбор. Общината няма да инвестира в Бьорнстад, не искат хокейната гимназия да е тук след... скандала.

Петер кима.

– А семейство Ердал?

– Бащата на Кевин ще изтегли парите си. Ще ги вложи в Хед. Иска да ни съсипе, естествено. И ако Кевин не бъде осъден за... всичко случило се, тогава... той също ще играе в Хед Хокей. Всичките ни най-добри играчи ще отидат там.

Петер се обляга на стената. Усмихва се тъжно.

– Значи добри и лоши новини.

– Добрата е, че все още си спортен директор. Лошата е, че не съм сигурен дали следващия сезон ще имаме клуб, на който да си директор.

Обръща се, за да си ходи, но се спира. Поглежда през рамо и казва:

– Дължа ти извинение.

Петер въздъхва през нос и поклаща бавно глава.

– Не е нужно да ме молиш за извинение, това е...

– Не моля теб – прекъсва го президентът и се навежда покрай него, към антрето.

Поглежда Мая в очите.

Давид държи чашата с две ръце. Гледа надолу към масата.

– Може би ще прозвуча като сантиментална лелка, Сюне, но искам да знаеш, че оценявам всичко, което си направил за мен. Всичко, на което си ме научил.

Сюне почесва кучето. Взира се в козината му.

– Трябваше да те пусна на свобода. Бях прекалено горделив. Не исках да призная, че играта ме е надраснала.

Давид пие кафе. Гледа през прозореца.

– Ще ставам баща. Аз... глупаво е, разбира се, с оглед на обстоятелствата, но исках ти да си първият, който ще разбере.

Първоначално Сюне не продумва. После се изправя, отваря един шкаф и се връща с бутилка алкохол.

– Мисля, че ще ни трябва по-силно кафе.

Чукват се. Давид се засмива за кратко, но бързо млъква.

– Не знам дали това, че съм треньор по хокей, ще ме направи по-добър или по-лош баща – казва той.

– Във всеки случай мисля, че това да бъдеш баща ще те направи по-добър треньор – отговаря Сюне.

Давид вдига чашата, отпива, слага я обратно на масата, празна.

– Не мога да остана в клуб, който смесва хокея и политиката. Ти ме научи на това.

Сюне отново пълни чашата му.

– Нямам деца, Давид. Но искаш ли да чуеш най-добрия ми съвет за родители?

– Да.

– „Сгреших.“ Хубаво е човек да знае тази дума.

Давид се усмихва леко, пие тежко.

– Разбирам, че си на страната на Петер. Той винаги е бил най-добрият ти ученик.

– Вторият най-добър – поправя го Сюне.

Не се поглеждат. Очите им лъщят. Сюне възкликва сподавено:

– Това е дъщерята на Петер, Давид. Неговата дъщеря. Той просто иска справедливост.

Давид поклаща глава.

– Не. Не иска справедливост. Иска да спечели. Иска семейството на Кевин да страда повече от неговото собствено. Това не е справедливост, това е отмъщение.

Сюне пълни чашите. Чукват се с обрани движения. Пият замислено. После Сюне казва:

– Ела да си поговорим, когато детето ти стане на петнайсет. Може би тогава ще мислиш различно.

Давид се изправя. Разделят се с твърда, но кратка прегръдка. На следващия ден всеки от тях потегля в различна посока, единият – към Хед, другият – към Бьорнстад. От следващия сезон ще са противници.

Адри стои в кухнята на майка си. Катя и Габи се джафкат около масата. Спорят кои съдове да извадят, кои свещи да запалят. Когато Бени влиза в кухнята, мама го целува по бузата и му казва, че го обича и че той е светлината на живота ѝ, след което отново изругава към крака му и осведомява сина си, че със същия успех е могъл да си счупи и врата, тъй като очевидно не ползва главата си за нищо.

На вратата се звъни. Жената отвън моли за извинение, че ги безпокои толкова късно. Кожата ѝ сякаш е твърде голям размер, скелетът ѝ едва успява да поддържа тялото ѝ изправено. Налага се жената да отдели десет минути да убеждава майката на Бени, че няма нужда да я кани на вечеря. Накрая мама тупва Адри с длан по главата и изсъсква „сложи допълнителна чиния“, при което Адри бута Габи и изръмжава „още една чиния!“, при което Габи ритва Катя и нарежда „чиния!“. Катя се обръща към Бени, но се спира в движение, щом вижда изражението му.

Майката на Кевин стои на вратата и го гледа. Заговаря с толкова слаб и неприсъщ за нея глас, че молбата ѝ прозвучава отрепетирано.

– Извинете. Просто бих искала да говоря с Бенямин.

Кевин стои на двора. Удря шайба след шайба. Туп-туп-туп-туп-туп. Вътре в къщата баща му седи с току-що отворена бутилка уиски пред себе си. Днес не получиха всичко, което искаха, но и не загубиха. Утре техният адвокат ще подготви всички аргументи, с които да докаже, че пияният към онзи момент млад мъж, който освен това е влюбен в младата жена, не е надежден свидетел. После Кевин ще заиграе в Хед Хокей, ще вземе със себе си своите съотборници, както и почти всички спонсори, и всички планове за живота му ще останат непокътнати. Съвсем скоро всички хора в обкръжението им просто ще започнат да се преструват, че цялата история никога не се е случила. Защото това семейство не губи. Дори когато го прави. Туп-туп-туп-туп-туп.

Бени седи на пейка пред къщата си. Майката на Кевин седи до него, облегнала глава назад и загледана в звездите.

– Спомням си онзи остров, до който гребахте с лодката лятно време, ти и Кевин – казва тя.

Бени не отговаря, но напоследък и той си мисли за същото. Откриха го, когато бяха малки. Не в голямото езеро до залата, където всички се къпят през лятото, там никога не биха могли да останат на спокойствие. Трябваше да вървят през гората с часове, за да стигнат до друго, по-малко езеро. Там нямаше кей, нямаше хора, а в средата се подаваше малко островче, обрасло с дървета, които отдалече изглеждаха просто като храсти върху безполезна купчина камъни. Момчетата довлачиха една лодка през гората, стигнаха с гребане до острова, отправиха се към най-вътрешната му част и там разчистиха малка повърхност, достатъчна за палатка. Това беше тайното им убежище. Първото лято останаха там едно денонощие, второто – няколко дни. Когато станаха тийнейджъри, прекарваха на острова цели седмици. Бяха там всяка секунда, която хокеят им отпускаше преди началото на лятната подготовка. Просто се махаха от града и се изпаряваха като дим. Къпеха се голи в езерото, печаха се на скалите, ловяха риба за вечеря, спяха под открито небе.

Сега Бени поглежда същите звезди. Майката на Кевин го изучава с очи.

– Знаеш ли, Бенямин, за мен е много странно, че толкова хора в този град явно си мислят, че нашето семейство се е грижило за теб, когато татко ти почина. В действителност беше обратното. Кевин е прекарал повече време в къщата на майка ти, отколкото ти в нашата. Знам, че разхвърляхте вилата, когато ни нямаше, за да изглежда, че Кевин е спал там, но...

– Знаела си? – пита Бени.

Тя се усмихва.

– Знам също, че нарочно риташ килимите ми, за да разбъркаш косъмчетата.

– Сори.

Майката на Кевин разглежда ръцете си. Диша дълбоко.

– Майка ти переше хокейната ви екипировка, когато бяхте малки, тя ви готвеше, а когато по-големите момчета се държаха лошо с вас в училище...

– Сестрите ми отиваха да ги набият.

– Имаш добри сестри.

– Имам три сестри идиотки.

– Това е благословия, Бенямин.

Той мига тежко, притиска счупения си крак към земята, така че едната болка да заглуши другата. Жената прехапва устна.

– За една майка е трудно да признае някои неща, Бенямин. Видях, че не ни посрещна пред полицейското управление. Видях, че не дойде у дома. Че не отиде на срещата днес. Аз...

Тя бързо вдига палец и показалец към очите си, преглъща и прошепва:

– Още откакто ти и Кевин бяхте деца, всеки път, когато забърквахте някоя каша, учителите и другите родители казваха, че ти си започнал. Обясняваха си го с това, че ти липсвал мъжки модел за подражание. Никога не съм знаела как да отговоря на тези твърдения. Защото никога през живота си не съм чувала по-голяма глупост.

Бенямин хвърля изненадан поглед към нея, тя отваря очи, протяга ръка и докосва нежно бузата му.

– Този хокеен отбор... този проклет хокеен отбор... знам колко се обичате. Колко сте лоялни. Понякога не съм сигурна дали това е благословия… или проклятие. Спомням си, когато бяхте на девет – направихте си прашки и Кевин счупи прозореца на съседите ни, сещаш ли се? Ти пое вината. Когато всички други момчета се разбягаха, ти остана на улицата, защото разбираше, че някой трябва да бъде обвинен, и знаеше, че за Кевин това би било по-лошо, отколкото за теб.

Бени бърше очи. Тя все още държи ръката си на бузата му. Потупва го и се усмихва.

– Не си най-доброто Божие чадо, Бенямин, знам това. Но никога не ти е липсвал мъжки пример! Сдобил си се с всичките си най-добри черти, защото си отгледан в дом, пълен с жени.

Тя се приближава до него, цялото тяло на момчето се тресе, тя го прегръща сърдечно.

– Синът ми никога не е можел да те лъже, нали, Бенямин? Кевин може да излъже целия свят. Татко си. Мен. Но никога... теб.

Двамата седят така – ръцете ѝ са обвити около тялото му. Изминава една минута от техния живот. После майката на Кевин се изправя и си тръгва.

Бени опитва да запали цигара. Ръцете му треперят твърде силно, за да задържат запалката. Сълзите му изгасят пламъка.

Таткото още седи в кухнята. Бутилката уиски е отворена, но недокосната. Туп-туп-туп-туп-туп. Майката се прибира, вижда мъжа си, спира за кратко в коридора и поглежда една от семейните снимки на стената. Виси накриво, рамката е счупена, по пода са пръснати парченца стъкло. Едната ръка на таткото е разкървавена. Майката не казва нищо, просто измита стъклата и ги хвърля. После излиза на двора. Туп-туп-туп-туп-туп. Когато Кевин отива да събере шайбите, тя го хваща за ръката. Не силно, не гневно, но достатъчно, че да го принуди да се обърне. Поглежда го в очите, той свежда поглед, пръстите ѝ хващат брадичката му и го карат да вдигне глава. Докато синът погледне майка си в очите. Докато тя научи истината.

Това семейство не губи. Но ще знае.

Семейство Андершон седи в кухнята си. И петимата, включително Ана. Играят детска игра на карти. Никой не печели, защото всеки опитва да остави останалите да го сторят. На вратата отново се звъни. Петер отваря. Гледа и мълчи. Мира се задава след него, но се спира, щом вижда кой е. Последна идва Мая.

Минало е твърде много време, за да може полицията да се позове на някакви надеждни доказателства. Мая трябваше да направи снимки, да не се къпе, да сигнализира веднага. Сега е твърде късно, така им казаха. Но синините по шията и дланите на момичето още си личат. Всеки може да ги види. Следите от силни пръсти, които са я насилили. Задържали са я. Заглушили са писъците ѝ.

Отвън стои майката на Кевин. Раздърпано същество, което се дави в собствените си дрехи. Краката ѝ се борят трескаво да удържат тялото ѝ, но накрая поддават. Тя пада на колене пред Мая, протяга ръка, сякаш за да я докосне, но разтрепераните ѝ пръсти не стигат до нея. Мая дълго време стои вдървено и я наблюдава. После затваря очи, спира да диша. Кожата ѝ е безчувствена, слъзните ѝ канали са като упоени, струва ѝ се, че се намира в чуждо тяло. Накрая, с безпределна предпазливост, протяга пръсти напред, сякаш ще отключва ключалка с шперц, и погалва утешително косата на жената, която плаче неудържимо в краката ѝ.

– Съжалявам... – прошепва майката на Кевин.

– Не си виновна ти – отговаря Мая.

Едната от тях пада. Другата започва да се катери.

45

Туп-туп-туп.

В отборните спортове има малко думи, по-трудни за обяснение от „лоялност“. Тя винаги се възприема като положителна черта на характера, защото мнозина биха казали, че най-хубавите неща, които хората правят едни за други, се дължат именно на лоялност. Проблемът е само, че толкова много от най-ужасните ни деяния спрямо други хора се дължат на същото.

Туп. Туп. Туп.

Амат стои до прозореца в спалнята на Закариас и вижда първият от тях да се задава между блоковете. Закачулен, скрил лице зад шала си. Закариас е в тоалетната. Амат би могъл да го помоли да излезе с него. Или би могъл да се крие тук цяла нощ. Но знае, че маскираната фигура отвън търси него. Знае, че след нея идват още. Те се подкрепят взаимно, тази лоялност крепи отборите. В момента омразата им не зависи от това какво според тях е направил или не е направил Кевин. Въпросът е, че Амат се обърна срещу отбора. Те са армия и имат нужда от враг.

Затова Амат се промъква в антрето и си облича якето. Не смята да позволи да пребият Закариас заради него, нито пък може да рискува да опитат да влязат в апартамента на майка му, докато го търсят.

Когато Закариас излиза от тоалетната, най-добрият му приятел си е тръгнал. От лоялност.

Туп. Туп.

Ан-Катрин стои на прозореца в къщата до сервиза, когато младите мъже се появяват между дърветата. Лют е най-отпред, след него вървят още осмина или деветима души. Някои са от юношеския отбор, тя ги разпознава, други са техни батковци, още по-големи. Всички носят суитшърти и шалове. Не са отбор, нито банда, те са тълпа, която отива да линчува.

Бобо излиза в снега и ги посреща. Ан-Катрин стои до прозореца и гледа как синът ѝ свежда глава, докато Лют, сложил ръка на рамото му, дава заповеди и му обяснява стратегията. През целия си живот Бобо е искал само едно: да бъде част от нещо. Майката вижда как момчето опитва да обясни нещо на Лют, но Лют отдавна е отвъд всякакво вразумяване. Той се развиква и бута Бобо, допира показалец до челото му и дори от прозореца майката може да прочете думата „предател“ върху устните му. Младите мъже си слагат качулките, маскират се с шаловете, изчезват сред дърветата. Синът на Ан-Катрин остава сам, но накрая размисля.

Бобо влиза в гаража. Глигана стои наведен над един двигател. Поизправя се и баща и син се поглеждат, но без наистина да вдигат очи един към друг. Таткото отново се навежда мълчаливо над двигателя. Бобо взима суитшърт и шал.

Туп.

Филип вечеря с родителите си. Не говорят много. Той е най-добрият защитник в отбора, а един ден ще бъде много повече от това. Когато беше малък и изоставаше безнадеждно много от връстниците си във всяко физическо отношение, всички просто го чакаха да се откаже, но той никога не спря да се бори. Когато беше най-слаб в отбора, Филип се научи да компенсира, като разчита играта и винаги е на правилното място в правилния момент. Сега е един от най-силните. Един от най-лоялните. Би бил ужасяваща сила, сложил качулка и шал.

Ресторантът в Хед не е особено добър, но майка му настояваше тази вечер да дойдат точно тук след заседанието. Цялото семейство. Остават до самия край на работното време. Така че, когато момчетата, на които Филип никога не би могъл да откаже, се появяват пред дома му, той – точно като в хокея – се намира на правилното място. Навън.

Туп.

Амат трепери от вятъра, но нарочно стои под една от уличните лампи и не помръдва. Иска да го видят отдалече, така че никой друг да не бъде въвлечен. Никога няма да може да отговори как е посмял да го направи. Може би ако се страхуваш достатъчно дълго време, накрая ти омръзва.

Не знае колко са фигурите, които се задават измежду блоковете, но насилието в стойките и поведението им е толкова очевидно, че Амат не знае дали ще успее да нанесе дори един удар, преди всички да му се нахвърлят. Сърцето му се е качило в гушата. Не знае дали искат да го сплашат, да го бележат и да дадат пример, или може би сериозно смятат да се погрижат никога повече да не играе хокей. Един от тях държи нещо, може би бухалка за бренбол[47]. Когато подминават последната лампа преди неговата, в нечия ръка проблясва метална тръба. Амат вдига предмишница, за да се предпази от първия удар. Моментално следва втори, в тила му. Изгаряща болка се стрелва по гръбнака му, когато тръбата го удря в бедрото. Опитва да си проправи път през ордата от тела, като хапе и дере, но това не е схватка, а просто побой. Когато се строполява в снега, Амат вече кърви.

Туп.

Бобо никога не е умеел кой знае какво, освен да се бие. Това е нещо, за което лесно можеш да получаваш похвали, ако си млад и в подходящо обкръжение. Той не просто е силен и отвратително корав, ами има поразително бързи реакции, като се има предвид колко тромав и бавен е по принцип. Но никога не е бил издръжлив, твърде тежък е, за да тича на дълги разстояния, затова се опитва да върви в крак с останалите маскирани фигури, без да изразходва цялата си енергия, преди да са стигнали. Знае, че тогава няма да разполага с много време да им покаже кой е наистина. Да покаже колко лоялен може да бъде, колко смел, колко самоотвержен.

Забавят крачка, когато виждат Амат. Петнайсетгодишното момче стои самó и ги чака.

– Ако не друго, има голяма пишка, щом не е побягнал да се скрие някъде – измърморва Лют.

При първия удар Амат се предпазва с ръка, но не успява да постигне много повече след това. Бобо има само няколко секунди, за да се придвижи напред от задните редици и да удари Лют в лицето с такава сила, че шалът му да хвръкне и масивното тяло на младия мъж да полети към една стена. Бобо удря с лакът друго момче, заедно с което играят хокей още откакто са се научили да карат кънки. От носа на момчето изригва кървав фонтан.

Има само няколко секунди, преди съотборниците му да осъзнаят какъв е. Предател. Амат лежи на земята, Бобо се бие като диво животно, нанася удари с глава и колене, размахва ръце като чукове. Стъпква крака на един от нападателите и чува как нещо се чупи, усеща как нечии лицеви кости поддават под юмруците му. Но накрая се огъва под превъзхождащите го по брой тела. Лют седи отгоре му, нанася удар след удар, след удар и реве в мрака: „Путка такава! Лъжлива, страхлива, шибана, малка предателска путка!“.

Туп.

Една кола спира между блоковете на около двайсет метра от тях. Вътре има някой, който очевидно не иска да се меси, но въпреки това пуска фаровете. Светлината им огрява цялата сцена. Глас в ухото на Лют крещи: „Някой идва! Да се чупим! Да се чупим!“. Няколко секунди по-късно вече ги няма. Някои ругаят, някои накуцват, но ботушите им затрополяват в нощта и изчезват.

Амат остава да лежи свит на земята дълго след това, не смее да се надява, че са се махнали. Бавно, бавно размърдва крайниците си един по един, за да провери дали има нещо счупено. Обръща се леко настрани, главата му пулсира болезнено, зрението му е замъглено, но все пак вижда съотборника си да лежи до него в снега.

– Бобо?

Лицето на огромното момче е толкова смачкано, колкото са и кокалчетата на ръцете му. Двама от нападателите определено не биха могли да избягат със собствени сили, явно са си помагали. Щом отваря уста, кръв руква от място, на което би трябвало да има преден зъб.

– Окей ли си? – пита Бобо.

– Да... – изстенва Амат.

Устните на Бобо се разширяват в усмивка.

– Пак?

Амат изпръхтява. Нужни са му безкрайни усилия, за да изхрипти:

– ПАК!

– ПАК! – виква Бобо.

Лягат обратно по гръб с усмивки на лицата. Задъхват се и треперят.

– Защо? Защо ми помогна? – прошепва Амат.

Бобо плюе червена слуз на земята.

– Е. Така и така никога няма да ме вземат в мъжкия отбор на Хед. Може би Бьорнстад ще е толкова зле следващия сезон, че ще има място дори за мен.

Амат се разсмива, но не трябваше да го прави – чак сега забелязва, че едно от ребрата му вероятно е счупено. Изкрещява от болка, а Бобо може би щеше да се засмее по-силно, ако челюстта не го болеше толкова много.

Туп. Туп. Туп.

Фаровете на колата, „Сааб“, изгасват. Вътре седят двама мъже с черни якета. Колебаят се. В Бьорнстад винаги е трудно да знаеш на кого можеш да се довериш. Но мъжете с черните якета са израснали в „Кожуха“, така че може би ценят лоялността по по-различен начин. Насилието не им е чуждо, знаят как да вдъхват ужас в другите, така че може би уважават смелостта на човек, който знае, че ще си изпати, но въпреки това не побягва. Затова в крайна сметка излизат навън и закрачват под уличните лампи. Навеждат се над Амат, който се взира в тях през подутите си клепачи.

– Вие ли бяхте в колата? – изхлипва той.

Те кимват почти незабележимо. Амат опитва да седне.

– Спасихте ни живота, благод...

Един от мъжете се навежда по-близо до него и казва мрачно:

– Не благодари на нас, а на Рамона. Ние още не знаем дали можем да разчитаме на теб, по дяволите. Но е факт, че можеше да си замълчиш на заседанието, имаше адски много да губиш, като разказа онова за Кевин. Пък и Рамона те погледна в очите и ти вярва. А ние вярваме на Рамона.

Подава на Амат един плик. Същевременно с това другият мъж вперва поглед в момчето и казва, може би на шега, може би не:

– За теб ще е най-добре, ако наистина станеш толкова добър хокеист, колкото всички очакват.

Когато двигателят на „Сааб“-а отново се включва и мъжете изчезват в нощта, Амат наднича в плика. Вътре има пет намачкани банкноти от по хиляда крони.

Трудно е да знаеш на кого можеш да се довериш в Бьорнстад. Мъжът, който кара „Сааб“-а, го знае не по-зле от всички останали. Така че преценява хората според това, което вижда: видя бащата на Кевин да идва в Низината и да дава на Амат сума, която се равнява на повече от месечната заплата на майката на момчето, а то хвърли парите в снега. Видя същото момче да се изправя пред целия град, рискувайки да изгуби всичко, но без да сведе поглед. И видя момчето тази вечер, когато то знаеше, че ще го пребият. Но не избяга, а излезе навън и зачака.

Мъжът с черното яке не знае дали това е достатъчно, за да се довериш на някого, но единственият човек на света, на когото наистина вярва, е Рамона. Опитвал е да я лъже само веднъж. Беше тийнейджър, тя го попита дали е намерил забравен портфейл до масата за билярд, той каза „не“ и Рамона веднага го разобличи. Когато я попита как е разбрала, тя го удари по главата с една метла и извика: „Дечко, аз съм собственик на БАР, мамка му! Не мислиш ли, че имам известен опит в това да познавам кога някой мъж лъже?“.

Някой ден мъжът с черното яке ще се замисли върху още нещо. Върху това защо се чудеше единствено дали Кевин, или Амат казва истината. Защото думата на Мая не беше достатъчна.

Туп. Туп. Туп.

В една репетиционна в Хед едно момче оставя на земята един инструмент, за да отвори врата, на която някой току-що е почукал. Отвън стои Бени, облегнат на патериците, с чифт кънки в ръце. Басистът се засмива високо. Отиват до една открита пързалка зад спортната зала в Хед. Бени пази равновесие върху патериците по-добре, отколкото басистът върху кънките. Тази пързалка е мястото, на което се целуват за пръв път.

Туп.

Две момичета вървят през гора, тъмна като гроб. Спират на едно място, където няма храсти, и запалват два фенера. Правят тайното си ръкостискане. Вричат се в лоялност. После вдигат по една пушка и започват да стрелят над езерото, пак и пак, и пак.

Туп.

В хокейната зала в Бьорнстад един баща седи в централния кръг на леда. Взира се в изрисуваната там мечка. Когато беше много малък, през първите си дни в хокейното училище, той изпитваше смъртен ужас от тази мечка.

Понякога още го е страх.

Мечката кротува, Петер събира шайбите. Отново вдига стика. Туп-туп-туп.

46

Настъпва ново утро. Както всеки път. Времето винаги тече еднакво бързо, само чувствата ни имат различна скорост. Всеки ден е с дължината на един живот или на един удар на сърцето, в зависимост от това с кого го прекарваме.

Глигана стои в сервиза, избърсва маслото от ръцете си, почесва брада. Бобо седи на един стол с гаечен ключ в ръка, взира се хиляди километри напред в нищото, лицето му е покрито с корички и синини. Утре ще го водят на зъболекар. Хокеят и друг път му е нанасял рани, но този път е различно. Таткото диша напрегнато, придърпва един стол.

– Не ми идва отвътре да говоря за чувства – казва той, гледайки в пода.

– Няма проблеми – измърморва синът.

– Опитвам да покажа по други начини, че... обичам теб, братята и сестрите ти.

– Знаем го, татко.

Глигана прочиства гърло, устните му едва помръдват под брадата.

– Двамата с теб имаме какво още да си кажем. След онова с Кевин... трябваше да говоря с теб. За... момичета. Ти си на седемнайсет, скоро ще си зрял мъж, а също така си ужасно силен. Това носи със себе си голяма отговорност. Трябва да... се държиш добре.

– Татко, никога не бих направил... на момиче... никога не бих...

Глигана го прекъсва.

– Не става дума само да не навредиш на някого. Важно е и да не си мълчиш. Проявих се като страхливец. Трябваше да кажа нещо. А ти... да му се не знае, момче...

Той потупва внимателно сина по част от отоците. Не иска да каже, че се гордее, защото Ан-Катрин му е забранила да се гордее със сина си, когато той се бие. Все едно можеш да забраниш гордостта.

– Това, което направи Кевин, аз никога не бих... – прошепва Бобо.

– Вярвам ти.

Гласът на сина се пропуква от смущение.

– Ама ти не разбираш, с момиче, аз дори не съм, знаеш...

Таткото разтърква неловко слепоочията си.

– Не ме бива в това, Бобо. Но... имаш предвид, че...

– Още съм девствен.

Таткото масажира брадата си и опитва да не изглежда така, сякаш предпочита да му забият длето в челото, отколкото да води този разговор.

– Окей, но си наясно с цветята, пчеличките и всички тия глупости... знаеш как става?

– Гледал съм порно, ако за това питаш – казва Бобо с ококорени, неразбиращи очи.

Таткото се прокашля сдържано.

– Трябва... окей, дори не знам откъде да започна. По-лесно ми беше да ти обяснявам за двигатели.

Бобо сключва големите си ръце около гаечния ключ. Раменете му скоро ще са широки колкото бащините, но гласът му е безкрайно млад, когато пита:

– Аз, такова... путьовско ли е, ако... такова, ако искаш първо да се ожениш? В смисъл, трябва да е специално... първия път... искам да обичам някого, а не просто да... чукам. Това прави ли ме путка?

Смехът на таткото отеква между стените на гаража така внезапно, че Бобо изтървава гаечния ключ. Смехът не е от звуците, с които сервизът е свикнал.

– Не, момче, не, не, не. Божке. Стегни се. Това ли искаш да питаш? Не, нищо не те прави. Става дума за личния ти живот, на хората не им влиза в работата.

Бобо кима.

– Може ли да питам още нещо?

– Разбира се...

– Как разбираш дали пишката ти изглежда добре?

Гръдният кош на таткото се разширява, повдигнат от въздишка, тежка като разбит кораб. Той затваря очи и разтърква слепоочията си.

– Ще ми трябва уиски, ако ще говорим за това.

Ан-Катрин се крие зад една врата до гаража. Чува всичко. Никога не е била по-горда с някого от тях. Глупаците.

Фатима се качва в автобуса за Хед със сина си. Седи в съседната стая, докато той дава показания. Никога не е била по-изплашена, нито за себе си, нито за него. Полицията го пита дали е бил пиян, дали в стаята е било тъмно, дали е миришело на марихуана, дали изпитва по-специални чувства към въпросната млада жена. Той не се поколебава за нито един детайл, не заеква, като отговаря, не блуждае с поглед. Час по-късно Кевин седи в същата стая. Питат го дали се придържа към своята версия на историята, дали все още твърди, че младата жена е имала полово сношение с него доброволно. Кевин хвърля поглед към своя адвокат. После към баща си. След това поглежда полицая право в очите и кима. Дава думата си. Заклева се. Придържа се към историята си.

През цялото си детство момичетата слушат, че трябва просто да дават най-доброто от себе си. Че ще е достатъчно, ако просто правят каквото могат. Когато самите те станат майки, казват на дъщерите си, че това е вярно, че ако правим всичко възможно, ако сме честни и работим здраво, грижим се за семейството си и се обичаме, всичко ще се нареди. Всичко ще е окей и няма от какво да се страхуваме. Децата имат нужда от тази лъжа, за да могат да заспят спокойно, а родителите имат нужда от нея, за да могат да станат от леглото на следващия ден.

Мира седи в офиса си и вперва поглед в колежката, щом тя влиза вътре. Колежката държи телефона си в ръка, има приятел в полицейското управление в Хед, лицето ѝ е почервеняло от мъка и гняв. Не може да каже думите на Мира. Написва ги на парче хартия и не се отдръпва, когато Мира го хваща, за да го прочете. Когато тялото ѝ полита към пода, колежката е до нея, за да я хване. Да крещи с нея. Съобщението съдържа само две изречения. Пет думи. „Разследването прекратено. Липса на доказателства.“

През целия си живот опитваме да предпазим хората, които обичаме. Това не е достатъчно. Не можем. Мира излиза, върви несигурно към колата. Подкарва право към гората, колкото се може по-навътре. Снегът заглушава трясъка, когато Мира слиза и блъсва вратата на колата толкова силно, че ламарината се огъва.

Стои между дърветата и крещи, а ехото в сърцето ѝ никога няма да стихне.

По обяд майката на Кевин отива да изхвърли боклука. Всички къщи са смълчани, всички врати – затворени. Никой не я кани на кафе. Днес адвокатът ѝ изпрати имейл с две изречения и пет думи, които я уверяват, че момчето ѝ е невинно.

Но улицата е пуста. Защото знае истината. Точно като нея. Никога не се е чувствала по-самотна. Гласът прозвучава меко, ръката хваща рамото ѝ с решително съчувствие.

– Ела да пийнем по кафе – казва Маган Лют.

Когато майката на Кевин сяда в съседската къща, уютна и украсена със семейни снимки, които висят накриво, без това да притеснява никого, Маган ѝ казва:

– Кевин е невинен. Хората в тоя ужким благочестив град може би смятат, че могат да си измислят собствени закони и сами да раздават правосъдие, но Кевин е невинен! Полицията го потвърди, нали? Двете с теб знаем, че никога не би извършил това, в което го обвиняват. Никога! Не и нашият Кевин! Този проклет град... моралисти и лицемери. Ще поемем клуба в Хед, твоят, моят мъж и останалите спонсори, играчите, всички заедно ще разбием Бьорнстад Хокей. Защото се подкрепяме, когато градът опитва да ни стъпче. Нали?

Майката на Кевин кима с благодарност. Пие кафе. Отново и отново си мисли една и съща мисъл: „На този свят човек е нищо, ако е сам“.

Следобед Бени отново отива в Хед, почти е стигнал до репетиционната на басиста, когато получава есемес. Стиска телефона в дланта си, докато екранът не се покрива с пот. Моли Катя да обърне колата, тя иска да го попита защо, но по изражението му вижда, че няма смисъл. Той слиза по средата на пътя, взима патериците си и тръгва право през гората. Никой никога не вижда есемеса, а и никой не би могъл да го разбере. Пише само: „Островът?“.

Басистът седи на стол в репетиционната си. Не свири. Просто държи в ръце чифт кънки и чака с часове някого, който така и не се появява.

Остават още два месеца до лятото, но водата в езерото вече е започнала да се събужда от зимния си сън и ледът бавно отстъпва с по няколко нови пукнатини всеки ден. Ако човек застане до брега, езерото прилича на спокойна картина в стотици нюанси на бялото, но тук-там има мънички обещания за зеленина. Ще настъпи нов сезон, последван от нова година, животът ще продължи и хората ще забравят. Понякога – защото не могат да си спомнят, понякога – защото не искат.

Кевин седи на един камък и гледа към техния остров. Това е мястото, където двамата с Бени никога не са криели нищо един от друг – точно защото самият остров бе скришен. Кевин изгуби клуба си, но не е изгубил отбора си. Ще изиграе един сезон в Хед Хокей, после ще приеме предложение от някой голям клуб, а след това ще замине за Северна Америка. Когато влезе в годишния подбор на НХЛ, професионалните отбори ще отпишат жалбата в полицията като „off the ice problems“. Ще му зададат един-два въпроса, но все пак знаят как е. Винаги има момичета, които търсят внимание, тези проблеми нямат нищо общо с хокея и трябва да бъдат оставени на полицията и съда. Кевин ще получи всичко, което е искал да има. Остава му само едно.

Мая чака на стълбите, когато майка ѝ се прибира. Все още държи бележката от колежката, смачкана на топка, подобна на заредена граната. Двете допират челата си. Не проговарят, защото така или иначе не биха могли да чуят нищо. Екът от писъците в сърцата им е твърде оглушителен.

Бени изминава целия път през дълбокия сняг със счупения си крак. Знае, че Кевин точно това иска. Иска доказателство, че Бени все още е негов, че още е лоялен, че всичко може да бъде както преди. Когато Бени стига до брега и се взира в най-добрия си приятел, двамата разбират, че наистина може да бъде така. Кевин се засмива и го прегръща.

Мама е допряла длани до бузите на Мая. Двете бършат сълзите си.

– Все още има какво да направим, можем да настояваме за нови разпити, имам връзки с един адвокат, който е специалист по сексуалните престъпления, можем да го извикаме, можем... – дърдори Мира, но Мая я прекъсва нежно.

– Мамо, трябва да спрем. Ти трябва да спреш. Не можем да спечелим.

Гласът на Мира трепери:

– Няма да оставя копелетата да спечелят, не възнамеря...

– Трябва да живеем, мамо. Моля те. Не му позволявай да отнеме и семейството ми, не му позволявай да отнеме целия ни живот. Никога няма да съм наред, мамо, нищо от това няма да бъде наистина наред, никога няма да спра да се страхувам от тъмното... но трябва да опитаме. Не искам животът ми да е война.

– Не искам да мислиш, че аз... че ние не... че ще ги оставя да се измъкнат... аз съм АДВОКАТ, Мая, това ПРАВЯ! Работата ми е да те защитавам! Работата ми е да отмъстя за теб, работата ми... това е... проклетата ми работа...

Мая диша накъсано, но ръцете ѝ докосват спокойно слепоочията на мама:

– Никой не може да има по-добра майка от теб. Никой.

– Можем да се преместим, миличка. Можем...

– Не.

– Защо не? – хлипа мама.

– Защото това е и моят скапан град – отговаря момичето.

Седят на стълбите и се прегръщат. Не е трудно да се бориш. И въпреки това понякога това е най-трудното нещо на света. Зависи дали борбата е вътрешна или външна.

Мая влиза в тоалетната и се поглежда в огледалото. Учудва се на колко силна се е научила да се преструва. Колко много тайни успява да има. От Ана, от майка си, от всички. Тревогата и ужасът бучат оглушително в главата ѝ, но я обземат спокойствие и хладнокръвие, когато се замисля за тайната си: „Един патрон. Трябва ми само един“.

Петер се прибира и сяда до Мира в кухнята. Не знаят дали някога ще успеят да се съвземат от това. Не знаят как сърцата им ще продължат да помпат кръвта в телата им. Никога няма да спрат да се срамуват, че са били принудени да се откажат. Как можеш да понесеш такава загуба, без да умреш? Как си лягаш вечер, как ставаш сутрин?

Мая влиза, застава зад татко си, прегръща го около врата. Татко изхлипва:

– Разочаровах те. Като твой баща... като спортен директор на клуба... разочаровах те като всички мъже, които съм...

Ръцете на дъщеря му го стисват по-силно. Когато беше малка, преди лягане двамата си разказваха тайни вместо приказки. Например таткото признаваше – „изядох последната сладка“ – в ухото ѝ, а дъщерята отговаряше „аз скрих дистанционното“. Това продължи с години. Сега Мая се навежда към него и казва:

– Искаш ли една тайна, тате?

– Да, Семчице.

– И аз обичам хокей.

Сълзите се стичат по лицето на Петер, когато признава:

– Аз също, Семчице. Аз също.

– Искаш ли да направиш нещо за мен, тате?

– Каквото и да е.

– Изгради по-добър клуб. Остани тук и направи спорта по-добър. За всички.

Той обещава. Мая отива в стаята си, връща се с два запечатани пакета. Слага ги на масата пред родителите си.

След това отива в къщата на Ана. Момичетата взимат по една пушка и се отправят толкова навътре в гората, че никой да не ги чуе. Стрелят по пластмасови бутилки, пълни с вода. Наблюдават експлозиите, когато сачмите попаднат в целта. Стрелят по различни причини. Едната излива агресията си. Другата се упражнява.

Бени винаги е чувствал, че личността му има различни версии за пред различните хора. Винаги е знаел, че с Кевин също е така. Кевин на леда, Кевин в училище, Кевин, когато двамата са сами. И най-вече Кевин на острова, когато принадлежи единствено на Бени.

Сега седят на камъните и го гледат. Техният остров. Кевин се прокашля.

– В Хед ще можем да направим всичко, което искахме да направим в Бьорнстад. Мъжкият отбор, националният отбор, НХЛ... все още можем да имаме всичко! Така че този град може да върви по дяволите! – усмихва се той със самоувереността, която единствено присъствието на Бени може да му вдъхне.

Бени стъпва със счупения си крак в снега, обляга се леко на него, извиква болката.

– Искаш да кажеш, че ти ще имаш всичко – поправя го.

– Какво имаш предвид? – възкликва Кевин.

– Ти ще получиш това, което искаш. Винаги го получаваш.

Клепачите на Кевин се разширяват, устните му се стесняват.

– За какво говориш?

Бени се обръща към него, лицата им са само на метър едно от друго.

– Никога не си можел да ме лъжеш. Не го забравяй.

Зениците на Кевин се разтварят в потъмнелите му очи. Той вдига бясно показалец към Бени.

– Ченгетата прекратиха разследването. Разпитаха всички и го ПРЕКРАТИХА. Значи не е имало шибано изнасилване! Така че не дрънкай, ти дори не беше там!

Бени кима бавно.

– Не бях. Не трябва да бъда и тук.

Щом се изправя, изражението на Кевин се променя само за миг, от гневно в изплашено, от заплашително в умоляващо.

– Хайде... Бени, не си тръгвай! Аз... извинявай, окей! ИЗВИНЯВАЙ! ИЗВИНЯВАЙ, МАМКА МУ! Какво искаш да кажа? Че се нуждая от теб? Нуждая се от теб, окей? НУЖДАЯ СЕ ОТ ТЕБ!

Стои с разперени ръце. Бени се обляга все по-силно на счупения си крак. Кевин прави крачка напред, в момента не е този Кевин, когото всички в Бьорнстад познават, сега е Кевин от острова. Кевин на Бени. Краката му стъпват меко в снега, върховете на пръстите му докосват внимателно скулата на Бени.

– Извинявай, окей? Извинявай... това... всичко ще се нареди.

Но Бени отстъпва. Затваря очи. Усеща как бузата му изстива. Прошепва:

– Надявам се да го откриеш, Кев.

Челото на Кевин се набръчква неразбиращо, вятърът влиза под клепачите му.

– Кого?

Бени е оставил патериците в снега. Подскача бавно по камъните, навътре в гората, далеч от най-добрия приятел, който има на този свят. Далеч от техния остров.

– КОГО? КОГО СЕ НАДЯВАШ, ЧЕ ЩЕ ОТКРИЯ? – крещи Кевин след него.

Отговорът на Бени е толкова тих, че сякаш се налага самият вятър да се обърне и да помогне на думите да изминат пътя до брега.

– Този Кевин, когото търсиш.

В една кухня в една къща двама родители седят и отварят пакетите, които са получили от дъщеря си. В този на Мира: чаша за кафе с изображение на вълк. В този на Петер: еспресо машина.

47

Има хора, които твърдят, че децата живеят така, както живеят възрастните, а не така, както ги учим. Може би е вярно. Но това, на което ги научаваме, също е много важно.

Тропане по вратата събужда басиста. Той отваря, гол до кръста. Бени изсумтява.

– Ще ти трябват повече дрехи, ако ще караме кънки.

– Вчера те чаках цяла вечер, можеше да звъннеш – прошепва басистът разочаровано.

– Извинявай – казва Бени.

И басистът му прощава. Макар да се опитва да не го прави. Защото как да не простиш на момче, което те гледа така?

Кръчма „Кожуха“ си е все същата, мирише на нещо средно между мокри животни и чиния с храна, която някой е забравил зад радиатора. На масите седят мъже, единствено мъже. Мира знае, че всички забелязват пристигането ѝ, но никой не я поглежда. Винаги се е гордяла, че не се плаши лесно, но непредсказуемостта на Групата праща ледени тръпки по гръбнака ѝ. Достатъчно лошо е да ги гледа в залата, когато крещят ужасяващи неща на Петер по време на мачове на мъжкия отбор в края на неуспешен сезон. Но да ги види тук, в тясно помещение и когато повечето от тях са пили, я изнервя повече, отколкото би искала да признае.

Рамона протяга ръка към нея. Старата жена се усмихва през кривите си зъби.

– Миа! Какво правиш тук, момиче? Да не би най-накрая да са ти омръзнали въздържателските фасони на Петер?

Мира се усмихва почти незабележимо.

– Не. Дойдох само да кажа благодаря. Чух какво си направила на заседанието, какво си казала.

– Няма нужда – измърморва Рамона.

Мира се приближава до бара, настоява:

– Напротив. Има. Ти нададе глас, когато всички други мълчаха. Исках да те гледам в очите, докато ти го казвам, макар да знам, че в този град се срамувате да си благодарите.

Рамона се засмива и закашля.

– Ти никога не си била по срамуването.

– Не – усмихва се Мира.

Рамона я потупва по ръката.

– Този град невинаги знае разликата между правилно и грешно, признавам. Но знаем разликата между добро и лошо.

Мира забива нокти в барплота. Не е дошла само за да благодари, а и за да узнае отговора на един въпрос. Не ѝ се иска да го задава тук. Но никога не е била и по страхуването.

– Защо го направиха, Рамона? Защо Групата гласува Петер да запази работата си?

Рамона я зяпва. Цялото помещение притихва.

– Не знам за какво... – започва Рамона, но Мира вдига длани изморено.

– Спести ми глупостите, моля те. Не ми казвай, че няма никаква „Група“. Има и те мразят Петер.

Не се обръща, но усеща погледите, вперени в тила ѝ. Гласът ѝ трепери, когато казва:

– Аз съм доста умна жена, Рамона, и мога да броя. Няма шанс Петер да е спечелил гласуването, ако Групата и всички, върху които те имат влияние, не са гласували за него.

Рамона я наблюдава дълго, без да мигне. Никой от мъжете не се изправя. Никой дори не помръдва. Накрая Рамона кимва бавно.

– Както ти казах, Мира, тукашните хора невинаги знаят разликата между правилно и грешно. Но знаем разликата между добро и лошо.

Гръдният кош на Мира се надига, сънната ѝ артерия пулсира, ноктите оставят следи по бара. Внезапно телефонът ѝ звънва, тя подскача и започва да рови в чантата си, обажда се важен клиент, Мира се колебае, преди да затвори. Диша дълбоко през зъби. Щом вдига глава, вижда халба бира на бара.

– За кого е? – пита тя.

– За теб, откачено момиче такова. Наистина не те е страх от нищо – въздъхва Рамона.

– Не е нужно да ме черпиш бира – извинява се Мира задъхано.

– Не е от мен – казва Рамона и я потупва по ръката.

Минават няколко секунди, докато Мира разбере. Но е живяла в гората достатъчно дълго, така че взима бирата, без да задава повече въпроси. Когато отпива, чува мъжете с черни якета да вдигат безмълвна наздравица зад гърба ѝ. Местните не благодарят особено често. Нито пък се извиняват. Но това е техният начин да кажат, че в главите на част от хората в Бьорнстад все още могат да съществуват две различни мисли едновременно. Че може да им се иска да забият юмрук в лицето на спортния директор и въпреки това да не оставят някого да нарани децата му.

Това е техният начин да кажат, че уважават хората, които могат да влязат в „Кожуха“, без да се страхуват. Независимо кои са.

По улицата отвън минава Робан Холтс. Спира пред вратата на кръчмата и се усмихва на себе си. После продължава, без да влезе. Утре е на работа.

Давид лежи в леглото с двете си любими същества. Смее се, докато едното измисля имена за другото. На Давид всички му звучат като герои от рисувани филми или като нечии прадядовци. Всеки път, когато самият той предложи име обаче, приятелката му пита „защо?“, а той свива небрежно рамене и измърморва „просто ми харесва“, при което тя гугълва името, добавяйки думата „хокеист“, и разбира откъде точно му е хрумнало.

– Ужасѐн съм – признава той.

– Направо е непонятно как светът ни оставя да поемем отговорност за съвсем нов човек, без да поискаме разрешение – смее се тя.

– Ами ако сме ужасни родители?

– Ами ако не сме?

Тя слага ръката му върху корема си, доближава пръсти до китката му, почуква по стъклото на часовника му.

– Скоро ще има на кого да го предадеш.

Жанет дълго време стои до оградата и просто попива детайлите.

– Боже. Собствен развъдник, точно както си мечтаеше. Когато бяхме малки, все разправяше за това, а аз не вярвах.

Адри се изпъчва, въпреки че думите ѝ са омаловажителни:

– А, едва свързвам двата края. Ако вдигнат застрахователните премии още веднъж, ще трябва да раздам кучетата и да затворя. Но все пак е мой.

Жанет я погалва по рамото.

– Твой е. Гордея се с теб. Толкова е странно... Понякога ми се иска изобщо да не се бях връщала тук, а друг път ми се иска изобщо да не си бях тръгвала. Разбираш ли какво имам предвид?

Адри, която винаги е общувала по особено опростен начин, отговаря:

– Не.

Жанет се усмихва. Липсва ѝ опростеното. Когато се отказаха от хокея, Адри отиде в гората, а Жанет отиде в Хед и си намери малък боксов клуб. Когато Адри купи старото стопанство, Жанет се премести в по-голям град и започна да тренира бойни спортове, всякакви възможни видове. Когато Адри купи първите си кутрета, Жанет изигра първия си двубой. В продължение на една избледняваща, кратка година, тя се състезаваше професионално. После дойдоха контузиите и тя започна да учи за преподавател, за да има какво да прави, докато се възстанови. Когато това стана, Жанет вече беше добра учителка, но не и толкова добър боец. Беше изгубила инстинктите си. Когато татко почина и брат ѝ не можеше да се справи с цялата помощ, от която имаше нужда мама, Жанет се върна обратно в Бьорнстад. Беше само за няколко месеца, но сега е тук, преподава в училището и отново е част от града. Това място притежава трудна за обяснение способност да пленява хората. От една страна, ги има всичките му недостатъци, а списъкът наистина е дълъг, но от друга – има и няколко неща, които са толкова хубави, че засенчват всичко останало. Става дума най-вече за хората. Сурови като гората, упорити като леда.

– Мога ли да наема едно от складовите ти помещения? – пита Жанет.

Давид звъни на вратата на къщата на Бени. Майка му отваря, изморена, току-що прибрала се от работа, казва, че не знае къде е синът ѝ. Може би при сестра си в „Плевнята“ в Хед, предполага тя. Давид отива там. Катя стои на бара, поглежда го колебливо, но накрая казва, че не знае. Той вижда, че лъже, но не я притиска.

Щом излиза от „Плевнята“, един от пазачите виква след него:

– Ти си онзи хокеен треньор, а? Бени ли търсиш?

Давид кима. Пазачът посочва към спортната зала.

– Мина оттук с един приятел. Носеха кънки, но ми се струва, че ледът вече е твърде лош, за да карат на езерото, така че сигурно са на откритата пързалка зад залата.

Давид благодари. Все още е тъмно, когато завива зад ъгъла. Момчетата не могат да го видят, но той ги вижда. Бени и другият. Целуват се.

Давид е разтърсен до дъното на душата си. Чувства се засрамен и отвратен.

– Складово помещение? За какво? – пита Адри.

– Искам да основа клуб за бойни изкуства – казва Жанет.

Адри изсумтява.

– Това е хокеен град.

Жанет въздъхва.

– Знам. За Бога, всички го знаят. Но след случилото се... не мисля, че в момента градът има нужда от по-малко спорт. Мисля, че има нужда от повече. Не знам много за другите спортове, но разбирам от бойните. Това е, което мога да дам на младежите.

– Бойни спортове? Да се ритат и удрят, ще излезе ли нещо от това? – дразни я Адри.

– Не става дума за ритане и удряне, това е СЪЩО ТОЛКОВА СПОРТ, КОЛКОТО И... – започва да обяснява Жанет ядосано, макар всъщност да е наясно, че приятелката ѝ много добре знае с какъв точно спорт се е занимавала и колко изискващ е той, защото Адри винаги бе първата, която ѝ се обаждаше след мач, за да разбере как е минало.

– Толкова много ли ти липсват бойните изкуства? – пита Адри.

– Само всеки ден – усмихва се Жанет.

Адри поклаща глава. Прокашля се кисело.

– Това е хокеен град.

– Може ли да заема складовото помещение, или не?

– ДА ЗАЕМЕШ? Допреди малко щеше да го НАЕМАШ!

Жените се пулят насреща си. Засмиват се. Понякога човек си връща приятелите, които е имал на петнайсет.

Веднъж, когато бяха малки, Бени и Кевин се промъкнаха в треньорската стая и преровиха чантата на Давид. Бяха деца, дори не знаеха какво търсят, просто искаха да научат повече за треньора, когото боготворяха. Давид ги завари да седят удивени и да си играят с часовника му, докато Кевин не го изпусна върху каменния под. Стъклото се пукна, а Давид се втурна напред и за миг изгуби самообладание. Почти никога не му се случваше, но този път се разкрещя толкова силно, че стените на залата се разтресоха:

– Това беше часовникът на БАЩА МИ, проклети сополанковци!

Думите заседнаха в гърлото му, щом видя израженията им. Чувството за вина така и не го напусна истински. Никога не са говорили за това, но Давид въведе един ритуал, само между него и момчетата. От време на време, понякога само веднъж на сезон, когато някой от тях двамата изиграеше изключителен мач, далеч отвъд нормалното, когато покажеше лоялност и смелост, Давид му даваше часовника си и момчето можеше да го носи чак до следващия мач. Никой не знаеше за тази надпревара освен Бени и Кевин, но през тази седмица, веднъж в годината, този от тях, който си беше извоювал правото да носи часовника, бе като безсмъртен. През тези седем дни всичко беше по-голямо, дори времето.

Давид не си спомня кога настъпи краят на ритуала. Момчетата го надраснаха, той го забрави. Продължава да носи часовника всеки ден, но не мисли, че Бени или Кевин изобщо си го спомнят.

Всичко се променя толкова бързо. Всички най-добри юношески играчи се обадиха на Давид и всички искат да играят за него в Хед. Ще изгради добър мъжки отбор там. Мъжкият отбор, който винаги е искал да ръководи. Ще имат Кевин, Филип, Лют и колектив от лоялни съотборници около тях. Големи спонсори, подкрепа от общината, ще създадат нещо голямо. Липсва им само едно момче. И в момента то стои на леда, допряло устните си до тези на друго момче. На Давид му се повръща.

Часовникът на баща му проблясва, огрян от самотна улична лампа, когато той им обръща гръб и изчезва незабелязан. Не може да погледне Бени в очите. Не знае дали някога отново ще може да го направи.

Всички часове, които играч и треньор са прекарали заедно в съблекалнята, всички нощи в автобуси, на отиване или връщане от турнири и гостувания – каква стойност имат? Всичкият смях и всички шеги, толкова по-груби, колкото по-дълго е пътуването – Давид винаги е чувствал, че това обединява отбора. Понякога вицовете са за блондинки, понякога за хората от Хед, понякога за педали. Всички се смееха. Споглеждаха се и се смееха високо. Бяха отбор, разчитаха едни на други, нямаха тайни. И все пак един от тях е имал. Последният, от когото човек би очаквал такова нещо. Какво разочарование.

Вечерта Жанет окачва боксова круша на тавана и разгъва мека постелка на пода в складовото помещение. Адри ѝ помага неохотно и ръмжейки. Когато приключват, Жанет остава там и тренира сама, докато Адри тръгва през гората, надолу към града, до квартала с редовите къщи. Късно е, затова щом отваря вратата и я вижда, Сюне веднага възкликва:

– Да не се е случило нещо с Бенямин?

Адри поклаща глава нетърпеливо и вместо това пита:

– Как се основава хокеен отбор?

Сюне се почесва объркано по корема. Прокашля се.

– Ами... не е толкова трудно, просто започваш. Винаги ще се намерят момчета, които искат да играят хокей.

– А момичетата?

Сюне повдига чело няколко пъти. Вдишванията свистят под тежестта на тялото му.

– В Хед има момичешки отбор.

– Ние не сме от Хед – отговаря Адри.

Той не може да не се усмихне на този отговор, но измърморва:

– Моментът не е подходящ за момичешки отбор в Бьорнстад. Имаме си достатъчно проблеми.

Адри скръства ръце.

– Имам една приятелка, Жанет, преподава в училището. Иска да отвори клуб за бойни изкуства в склада ми.

Устните на Сюне сякаш вкусват непозната дума.

– Бойни... изкуства?

– Да. Бойни изкуства. Добра е. Състезаваше се професионално. Младежите много ще я харесат.

Сюне отново се почесва по корема, този път с две ръце. Опитва да проумее какво се случва.

– Но... бойни изкуства? Това тук не е боен град. Това е хо...

Адри вече се отдалечава. Кутрето я следва. Ругаейки и мърморейки, Сюне тръгва след тях.

Когато Давид беше малък, татко му бе непобедим супергерой, татковците са такива. Чуди се дали самият той би бил такъв за детето си. Татко го научи да кара кънки, търпеливо и грижовно. Той никога не се биеше. Давид знаеше, че други бащи понякога го правят, но не и неговият. Неговият четеше приказки и пееше песни за лека нощ, не се караше, когато синът му се напикае в магазина, не викаше, когато Давид счупи прозорец с топка. Татко бе голям в живота и огромен на леда, безмилостен и неуязвим. „Истински мъж!“, хвалеха го винаги треньорите. Давид стоеше до мантинелата и попиваше всеки комплимент, все едно е бил отправен към него. Татко вършеше всичко целеустремено, никога не се колебаеше, нито в спорта, нито във възгледите си. „Можеш да бъдеш какъвто си поискаш, само не ставай педал“, смееше се той. Но понякога, на масата в кухнята, можеше да заговори по-сериозно: „Хомосексуализмът е оръжие за масово унищожение, Давид, запомни това. Не е естествен. Ако всички станат хомота, човечеството ще изчезне само след едно поколение“. Когато остаря, той често гледаше новините и нареждаше: „Това не е сексуална ориентация, това е мода! Тия ли са потиснато малцинство? Имат си собствен ПАРАД, кое им е потиснатото?“. Когато беше пил, правеше кръг с пръстите на едната си ръка и пъхаше в него показалеца на другата. „Така става, Давид!“ После допираше двата си показалеца и казваше: „Но така не става!“.

Когато нещо, каквото и да е, беше много лошо, значи беше „педерастко“. Когато нещо не работеше, то беше „гей“. Това не бяха просто понятия, а наречие и прилагателно, граматически оръжия.

Давид се връща обратно в Бьорнстад. Седи в колата и плаче от гняв. Срамува се. Отвратен е. От себе си. Цял живот е тренирал едно момче, обичал го е като син, а то го е обичало като баща. Няма по-лоялен играч от Бени. Няма по-голямо сърце от неговото. Колко ли пъти Давид е прегръщал шестнайсети номер след края на някой мач и му го е казвал? „Ти си най-смелият проклетник, когото познавам, Бени. Най-смелият проклетник.“

И след всички часове в съблекалнята, всички нощи в автобуси, всички разговори и шеги, кръв, пот и сълзи, момчето не е посмяло да каже най-голямата си тайна на своя треньор.

Това е разочарование, Давид знае, че е неизмеримо разочарование. Няма друг начин да се опише колко много се е провалил като личност, щом дори такъв боец като Бени си мисли, че треньорът му би се гордял по-малко с него, ако знаеше, че е хомосексуален.

Давид се мрази заради това, че не е станал по-добър от баща си. Това е задачата на синовете.

Адри и Сюне обикалят от къща на къща. Всеки път, когато някой отвори и хвърли многозначителен поглед към небето, за да покаже, че е малко късно да се тропа по вратите на почтени хора, Сюне пита дали „тук живеят малки момичета?“. Адри ще разправя тази история като някаква легенда и ще казва, че е било все едно египетският фараон обикаля домовете в търсене на Мойсей. Адри няма особено добри библейски познания, това трябва да го признаем, но я бива в други неща.

Навсякъде я питат „ама нали в Хед има момичешки отбор“, а тя всеки път отговаря едно и също. Накрая натиска един звънец и вратата се отваря от някого, който едва стига дръжката.

Момиченцето е на четири години и стои в антре без лампи, в къща, пълна със синини. Вдигнала е леко изплашените си ръце, стои на пръсти, сякаш всеки момент е готова да побегне, ушите ѝ непрестанно се ослушват за стъпки откъм стълбите. Но очите ѝ са широко отворени и гледат право към Адри, без да мигат.

Сърцето на Адри успява да се разбие многократно, докато тя кляка. Застава със свити колене пред момичето и го поглежда. Виждала е войни, виждала е страдание, но с това не се свиква. Никога не знаеш какво да кажеш на четиригодишно дете, което изпитва болка и си мисли, че това е нормално, защото животът никога не му е показвал нещо различно.

– Знаеш ли какво е хокей? – прошепва Адри.

Момиченцето кима.

– Можеш ли да играеш? – пита Адри.

Момиченцето поклаща глава. Сърцето на Адри прескача, гласът ѝ се губи.

– Това е най-хубавата игра на света. Най-хубавата. Искаш ли да те науча?

Момиченцето кима.

Давид иска от дъното на душата си да се върне в Хед, да прегърне момчето и да му каже, че знае. Но не може да разобличи човек, който очевидно не е пожелал сам да му признае. Големите тайни ни превръщат в малки хора, особено когато ние сме тези, от които другите трябва да пазят тайните.

Така че Давид се прибира, слага ръка върху корема на приятелката си и се преструва, че плаче заради детето. Животът му ще е щастлив, ще получи всичко, за което е мечтал, кариера, успехи и титли, ще тренира непобедими отбори в легендарни клубове в различни страни, но никога няма да позволи на някой от играчите да носи номер шестнайсет. Винаги ще се надява, че Бени ще се появи някой ден и ще поиска екипа си.

В Бьорнстад една шайба стои върху един надгробен камък. Буквите са ситни, за да могат да се поберат всички думи. „Все още най-смелият проклетник, когото познавам.“ До шайбата лежи часовник.

48

Мая и Ана са седнали, всяка на своя камък. Достатъчно навътре в гората, че да бъдат нужни дни някой да ги открие.

– Ходи ли при терапевта? – пита Ана.

– Казва, че не трябва да сдържам толкова мисли и чувства в себе си – отговаря Мая.

– Добра ли е?

– Окей е. Но говори повече и от родителите ми. Някой трябва да ѝ каже, че би било добре да сдържа малко ПОВЕЧЕ мисли в себе си.

– Зададе ли ти вече оня въпрос за това как се виждаш след десет години? На психоложката, при която ходех, след като мама се махна, ѝ беше любим.

– Не.

– А какво би отговорила? Как се виждаш след десет години? – пита Ана.

Мая не отговаря. Ана не казва нищо повече. Връщат се заедно в дома на Ана, лягат в едно легло и дишат в такт с часове, докато Ана не заспива. Тогава Мая се промъква в коридора, слиза в мазето, взима един ключ, отваря един шкаф. Вади пушката и излиза в мрака навън, носейки още по-голям мрак вътре в себе си.

Хокеят е сложен и в същото време изобщо не е. Може да бъде трудно да разбереш правилата, може да бъде предизвикателство да живееш в такава среда, и да е почти невъзможно да убедиш всички хора, които обичат играта, да не я дърпат в различни посоки толкова силно, че да я скъсат. Но поначало, в дълбините на същността си, хокеят е елементарен:

– Просто искам да играя, мамо – казва Филип със сълзи на очи.

Тя знае това. Сега обаче трябва да решат къде да играе синът ѝ. Дали да остане в Бьорнстад Хокей, или да отиде с Кевин, Лют и останалите в Хед. Майката на Филип знае разликата между правилно и грешно, между добро и зло, но все пак му е майка. А каква е работата на една майка?

Фрак седи на една маса, обграден от най-добрите си приятели. Един от тях посочва иглата на вратовръзката му и се подсмихва:

– Време е да я свалиш, а, Фрак?

Фрак поглежда надолу към иглата. На нея пише „Бьорнстад Хокей“. Поглежда останалите мъже, които набързо са свалили собствените си игли и са ги заменили с такива на Хед Хокей. На тях им е лесно. Все едно става дума просто за един клуб.

Мама помага на Филип да си събере багажа – не защото не е достатъчно голям, за да се справи сам, а защото все още ѝ доставя удоволствие да го прави. Слага ръка на сърцето му, което бие като детско под дланта ѝ, въпреки че шестнайсетгодишният младеж вече е толкова висок, че трябва да се навежда, за да може да целуне майка си по бузата.

Тя си спомня всеки сантиметър. Всяка битка. Мисли за лятната подготовка, когато Филип го откараха в болница, защото бе тичал, докато накрая започнал да повръща толкова силно, че получил остро обезводняване. На следващия ден отиде на тренировка.

– Не е нужно да тренираш – обясни му Давид.

– Моля те… – примоли се Филип.

Давид го хвана за раменете и отговори честно:

– Есента трябва да избера най-добрите играчи. Може би дори няма да участваш в официални мачове.

– Просто ме остави да тренирам. Искам да играя. Моля те, просто искам да играя – изхлипа Филип.

Падаше при всяко единоборство, губеше във всички упражнения, но продължи да се връща. В края на лятото Давид посети дома на майка му, седна в кухнята ѝ и ѝ разказа за едно изследване, което показвало колко много от елитните играчи никога не са били сред петимата най-добри в младежките си отбори и как често шестият или дванайсетият най-добър юноша е този, който успява да пробие при мъжете. Защото е трябвало да се бори по-здраво. Защото не се огъва при неуспех.

– Ако Филип някога се съмнява в шансовете си, не му обещавай, че някой ден ще стане най-добрият в отбора. Достатъчно е просто да го убедиш, че може да се пребори за дванайсетото място – каза Давид.

Няма как да знае колко много означаваше това за семейството, защото те нямат думи, с които да го изразят. Посещението на Давид промени всичко. Само всичко.

Сега майката отпуска чело върху гърдите на шестнайсетгодишния си син. Той ще бъде един от най-добрите играчи, които този град някога е виждал. И иска просто да играе. Тя също.

Фрак стои на един паркинг. Мъжете си подават ръце, повечето от тях потеглят към Хед. Двама остават до Фрак и пушат. Единият казва:

– А журналистите?

Другият свива рамене.

– Звъняха двама-трима, ние, естествено, не отговаряме. Пък и какво, по дяволите, могат да направят? Няма нищо за разказване. Кевин беше оправдан. Дори журналистите не могат да пренебрегнат закона, нали?

– Нямаш ли някакво влияние в местния вестник?

– С главния редактор играем голф през лятото. Следващия път мога да го оставя да спечели.

Смеят се. Изгасят цигарите си, а Фрак пита:

– Какво смятате, че ще стане с Бьорнстад Хокей?

Мъжете го поглеждат въпросително. Не защото въпросът е странен. А защото на никого, освен на Фрак, не му пука за отговора.

Маган Лют седи в колата си и чака. Вилиам сяда на мястото до шофьорското. На горнището на анцуга му пише „Хед Хокей“. Филип излиза на улицата със сак в ръка, колебае се цяла вечност. После поглежда майка си, пуска ръката ѝ, отваря багажника на колата на семейство Лют, сяда на задната седалка. Майка му отваря предната врата, поглежда Вилиам в очите.

– Седнал си ми на мястото.

Вилиам възразява, но Маган го изпъжда на секундата. Момчетата седят отзад и се гледат, жените отпред правят същото. Маган преглъща тежко.

– Знам, че понякога се държа гадно, но всичко, което правя... всичко е за децата ни.

Майката на Филип кима. Цяла нощ е опитвала да убеди както себе си, така и Филип, че той трябва да остане в Бьорнстад Хокей. Но синът ѝ просто иска да играе, просто иска шанс да стане толкова добър, колкото може, а каква е работата на една майка? Да осигури на детето си възможно най-добрите условия. Повтаря си го, защото помни през какво трябваше да мине, за да стане наистина добра скиорка. Понякога трябваше да тренира с абсолютни задници и да не забравя, че външният свят няма нищо общо със спорта. Филип и Вилиам играят заедно още откакто бяха в детската градина, а двете с Маган се познават цял живот. Затова отиват към Хед. Защото приятелството е сложно и в същото време изобщо не е.

Фрак се прибира. Чува гласа на сина си, който е на дванайсет и сега обича хокей, но Фрак си спомня, че малкият мразеше тренировките, когато бе на шест. Всеки път го умоляваше да не ходи. Въпреки това Фрак го водеше и му обясняваше, че това е хокеен град. Дори след като Елизабет измърмори по време на вечеря „но ако НЕ ИСКА да играе, скъпи, трябва ли наистина да го караме?“, Фрак продължи да води момчето на тренировки, защото искаше то да разбере любовта му. Хокеят може би не е спасил живота на Фрак, но му даде такъв. Даде му самочувствие и принадлежност; без него той би бил просто едно дебело хлапе с диагноза „свръхактивност“, но вместо това се научи да фокусира енергията си. Хокеят говори на език, който Фрак разбира.

Притесняваше го, че синът му не иска да играе хокей, защото това щеше да ги отдалечи един от друг. Фрак се ужасяваше при мисълта, че момчето ще се захване със спорт, за който баща му не знае нищо, и по този начин ще се превърне в един от обърканите родители по трибуните, които не разбират правилата и не могат да участват в дискусиите. Не искаше синът му да се срамува от него.

– Хайде дай ми зарядното де! – вика сега синът на кака си.

Скоро ще стане тийнейджър. Едно време Фрак трябваше да го влачи насила до залата, а сега едва успява да го откъсне оттам. Синът му вече го моли за съвсем различни неща. През последните дни иска да му разрешат да заиграе в Хед. Както ще направят всички най-добри играчи.

– Зарядното не е ТВОЕ, гадина такава, МОЕ е! – виква момчето на сестра си, когато тя отива в стаята си и хлопва вратата.

Фрак протяга ръка, за да го спре и да каже нещо, но момчето още не е видяло татко си, така че ритва вратата и изкрещява:

– Дай ми зарядното, шибана КУРВА, така и така няма момчета, с които да говориш по телефона! Всички знаят, че би се РАДВАЛА да те изнасилят, но никой не ИСКА!

Фрак не си спомня точно какво се случва след това. Помни, че Елизабет се появява зад него и започва да дърпа отчаяно ръцете му, в опит да го накара да отпусне хватката. Синът виси ужасено във въздуха. Фрак го е вдигнал със здравите си ръце, блъска го в стената и крещи. Дъщеря му отваря вратата, онемяла от шок. Елизабет най-накрая събаря стокилограмовия си съпруг на пода. Той лежи и прегръща момчето си, и двамата плачат, единият – от страх, другият – от срам.

– Няма да станеш такъв мъж. Няма да позволя да станеш... обичам те, обичам те толкова много... трябва да бъдеш по-добър от мен... – повтаря Фрак отново и отново в ухото на сина си, без да го пуска.

Фатима включа скептично малката кола на скорост. Взе я назаем от родителите на Бобо, на които им се наложи да я убеждават, за да се съгласи. Фатима видя лицето на Бобо, подуто като това на Амат, но не каза нищо. Сега също си мълчи. Просто откарва сина си покрай Хед, през гората, чак до един друг град, достатъчно голям, за да има от онези магазини, които синовете търсят. Пита го дали има нужда от „нещо за хокея“, когато подминават един спортен магазин. Амат поклаща глава, не споменава, че есента може би изобщо няма да има клуб, в който да играе. А майка му може би няма да има работа. Никой не казва на другия какво биха могли да направят с пет хиляди крони. Тя остава отвън, когато Амат влиза в магазина. Продавачът отделя доста време, помагайки му да получи най-доброто за парите си. Накрая Амат излиза, влачейки се тромаво, защото иначе има чувството, че реброто се забива в белия му дроб при всяка крачка.

Потеглят към дома, отклоняват се малко преди Низината, спират пред една от вилите в средата на града. Фатима чака в колата, докато Амат оставя покупката на стълбите.

Мая не си е вкъщи. Когато се прибира, китарата я чака пред вратата. „Няма да намериш по-добър инструмент за пет хилядарки, след десет години момичето още ще е влюбено в китарата!“, обеща продавачът.

Фрак влиза в „Кожуха“. Застава пред бара с рошава коса, хванал шапката си в ръце. Рамона слага длани върху плота.

– Аха?

Фрак прочиства гърло.

– Колко спонсори има Бьорнстад в момента?

Рамона кашля и се прави, че брои на пръсти.

– Струва ми се, че общо един.

Той стиска челюсти и бузите му се размърдват.

– Искаш ли компания?

Рамона го поглежда скептично. Обръща му гръб и отива да обслужи друг клиент. Когато се връща, налива две чаши, слага едната пред Фрак, другата изпива сама.

– Ти си бизнесмен, момче. Спонсорирай Хед, ще е добре за хранителния ти магазин там.

– Хед Хокей не е моят клуб.

Тя сбръчква нос.

– Не съм сигурна, че имаш средствата да спасиш своя клуб.

Устните на Фрак се свиват, очите му се затварят и отварят нещастно.

– Ще продам магазина в Хед. Елизабет така и така се оплаква, че работя прекалено много.

– Би го направил заради един хокеен клуб?

– Бих го направил заради един по-добър хокеен клуб.

Рамона изсумтява предизвикателно.

– И какво искаш от мен? Не знам какво си мислиш, че продавам тук, но не е злато, мамка му.

– Искам да те вкарам в ръководството.

– Пиян ли си, момче?

– Трябва ни мъж, който да спаси клуба. А в Бьорнстад няма по-голям мъж от теб.

Рамона се засмива.

– Винаги си бил глупак. Човек би си помислил, че си вратар.

– Благодаря – смотолевя Фрак трогнато.

Защото Холгер беше вратар. В „Кожуха“ това е комплимент. Рамона отива да сервира на друг клиент. Когато се връща, слага халба бира пред Фрак и чаша кафе пред себе си.

Вижда изненадания му поглед и измърморва:

– Трябва да изтрезнея, ако ще съм част от ръководство. Като се има предвид колко съм изпила през последните четиресет години, може би ще ми трябват около два месеца.

Бени и басистът лежат един до друг в репетиционната. Обкръжени са от инструменти, наредени покрай всички стени. Над тях бди спокойна музика. Понякога е лесно да се научиш да свириш на каквото и да е. Трябва просто да не свириш, след което да спреш да го правиш.

– Скоро трябва да се прибирам – казва басистът.

Няма предвид апартамента в Хед. Има предвид дома си. Бени мълчи. На басиста наистина му се иска да не беше така.

– Можеш... да дойдеш с мен... – преборват се да кажат устните, въпреки че сърцето му се противи.

Не иска да чуе отговора. И не получава такъв. Бени се изправя и започва да се облича. Басистът става, пали цигара, усмихва се меланхолично.

– Можеш да се махнеш оттук, нали знаеш? Има и други животи на други места.

Бени го целува по косата.

– Не съм като теб.

Навън вали последният сняг за тази зима. След като Бени излиза и вратата се затваря меко зад него, басистът се замисля колко вярно е това. Бени не е като него, но не е и като хората, които живеят тук. Бени не е като никого другиго. Как да не обичаш такъв човек?

В Бьорнстад настъпва нощ, а Кевин тича сам по осветената пътека. Обиколка след обиколка, след обиколка. Докато болката в мускулите стане по-голяма от всяка друга. Докато адреналинът стане по-силен от несигурността, а гневът надделее над унижението. Пак и пак, и пак.

Първоначално ще му се стори, че си въобразява; че сенките лъжат очите му. За секунда дори ще успее да си помисли, че е толкова изморен, че халюцинира. Ще забави крачка задъхано. Ще избърше потта от лицето си с ръкава на анцуга. Чак тогава ще види момичето. Пушката в ръцете му. Смъртта в очите му.

Чувал е ловци да разказват как се държат животните, когато се боят за живота си. Едва сега ще проумее какво означава това.

Ана се събужда, оглежда се и започва да мърмори объркано и сънено, преди да скочи и да удари главата си в масичката до леглото. Дръпва одеялото. Сякаш се надява, че Мая се крие отдолу, но когато осъзнава какво се е случило, ужасът я раздира като нокти на диво животно. Хвърля се надолу по стълбите, нахлува в мазето и отваря оръжейния шкаф. Щом вижда какво липсва, Ана започва да крещи със стиснати устни, все едно кръвоносните съдове в главата ѝ експлодират един по един.

В шкафа има бележка, написана със спретнатия почерк на Мая. „Щастлива, Ана. След десет години се виждам щастлива. Теб също.“

49

След десет години една двайсет и пет годишна жена, в голям град далеч оттук, ще върви през паркинга на един търговски център. Точно до него ще има хокейна зала, но жената дори няма да погледне натам, защото сградата не е част от живота ѝ. Преди да се качи в колата си, жената ще се обърне към мъжа си и ще му се усмихне. Той ще сложи торбите в багажника и ще се засмее, щом срещне погледа ѝ. Няма да погледне към залата, не се интересува. Жената ще облегне брадичка върху покрива на колата за секунда, мъжът ѝ ще направи същото. Ще се подсмихнат и жената ще си помисли, че той е всичко, което тя иска да има и за което си е мечтала. Той е перфектен за нея. Тя е бременна. И щастлива. След десет години.

Пътеката пред него е спокойна, но не и пуста. Кевин вижда единствено очертанията в далечината. Забавя, без да спре напълно. Мая пристъпва напред и светлината я осветява. Кевин не успява да избяга. Когато вижда пушката, вече е твърде късно. Мая спира на три метра от него, ръцете ѝ държат оръжието спокойно, дишането ѝ е равномерно и спокойно. Очите ѝ не мигат, не се отделят от Кевин и за миг. Гласът ѝ звучи студено и безмилостно, когато му казва да застане на колене.

След десет години, в голям град далеч оттук, над входа на една хокейна зала ще свети надпис с името на един музикант. Тази вечер няма да има хокеен мач, а концерт. Това няма да е от значение за жената на паркинга, тя ще седне в колата и ще хване ръката на мъжа си. Няма да си прави илюзии, че любовта е лесна. Правила е много грешки, изпитвала е много болка и ще знае, че това важи и за мъжа ѝ. Но когато я погледне, той я вижда, вижда всички кътчета на душата ѝ, и макар да не е перфектен, то за нея е.

Кевин седи на колене в снега, кожата му се вкочанява от студа, ръцете му треперят, а главата му клюмва, но Мая допира дулото до челото му и прошепва:

– Погледни ме. Искам да те гледам в очите, когато те убия.

Сълзи текат по бузите му, той опитва да каже нещо, но хълцането и учестеното дишане надделяват над думите. От брадата му текат сополи и слуз. Студеният метал на двете цеви се притиска до кожата му, а в ноздрите на Кевин нахлува миризма на амоняк. Петното върху сивото долнище на анцуга му расте, докато не покрива целите му бедра. Напикал се е от страх.

Мая бе очаквала, че ще е притеснена. Може би дори изплашена. Но не чувства нищо. Планът беше прост: знаеше, че Кевин няма да може да заспи тази нощ, и се надяваше, че ще отиде да тича. Оказа се права, трябваше само да изчака пред къщата му достатъчно дълго. Тъй като предния път засече обиколките му, Мая знаеше колко точно време ще му е нужно да стигне дотук. Знаеше къде да се скрие. Кога да излезе от мрака. Пушката побира два патрона, но тя през цялото време знаеше, че ще ѝ е нужен само един. Дулото е опряно в челото на Кевин. Тази нощ всичко приключва.

Мая очакваше, че ще се поколебае. Ще размисли. Ще го пощади, въпреки всичко. Не го прави.

Когато натиска спусъка, съзнанието ѝ е празно. Когато стреля, очите на Кевин са затворени, а нейните – отворени.

След десет години един мъж на един паркинг ще подкара една кола на заден ход. Когато погледне през страничния прозорец, ще се вцепени. От друга кола ще излезе уверена жена с калъф за китара в ръка. Получила е инструмента от един приятел, когато е била на петнайсет. Все още отказва да свири на нещо друго. Ще забележи мъжа в колата, ще спре и за няколко ужасяващи секунди ще се пренесе обратно в един малък град в една далечна гора. Преди десет години. Когато мъжът беше момче, което молеше за живота си, коленичило в снега, а тя, надвесила се над него с пушка в ръце, натисна спусъка.

Кевин пада на земята. Успява да разбере, че умира. Мозъкът му има време да регистрира пръсването си, кръвта, сачмите. Сърцето спира. Когато отново започва да бие, гърдите му експлодират, а той пищи и плаче с безразсъдната истерия и паника на новородено.

Мая все още стои надвесена над него. Сваля пушката. Вади един патрон от джоба си и го пуска в снега пред Кевин. Кляка и го принуждава да я погледне в очите, когато му казва:

– Сега и ти ще се страхуваш от тъмното, Кевин. До края на живота си.

След десет години паркингът ще е пълен с хора. Съпругата на Кевин ще е бременна. Мая ще стои на няколко метра и ще има всички възможности на света да отнеме живота му. Ще може да отиде при тях и да разкаже какъв е той, да го унижи и унищожи пред очите на жената, която обича.

В този миг ще има цялата тази власт, но ще го остави да си отиде. Не прощава, не помилва, просто го пощадява. И той винаги ще го знае.

А Мая винаги ще знае, че той продължава, дори след десет години, да спи на светната лампа.

Когато Кевин подкара колата, потен и разтреперан, съпругата му ще го попита коя е била тази жена. И Кевин ще ѝ разкаже истината. Цялата.

През това време Мая ще тръгне към залата. Охранителите ще задържат въодушевените тела и ще опитат да заглушат гласовете, които викат след нея, но тя ще спре търпеливо и ще подпише всичко, което ѝ подадат, ще се снима с всички, които я помолят. Над тях думата „Разпродадено!“ ще мига до името на музиканта, който ще свири тази вечер.

Нейното име.

50

Ана тича в нощта, без да знае накъде. Погледът ѝ блуждае паникьосано, преди да види лампите на пътеката и да чуе писъка. Стига до края на гората и вижда всичко. Кевин и най-добрата ѝ приятелка. Той седи на колене и плаче истерично. Мая се обръща и го оставя сам, тръгва между дърветата и спира чак когато забелязва Ана. Петнайсетгодишните момичета се поглеждат в очите. После се прегръщат безмълвно и се прибират.

Рано на следващата сутрин Ана ще вземе патрона от пътеката. Ще го сложи на мястото му при мунициите на татко. Ако някой някога я пита къде е била тази нощ, тя ще каже „вкъщи“. Ако някой някога я пита какво е правила най-добрата ѝ приятелка, тя ще отговори: „Съжалявам, не видях ситуацията“.

Вратата на залата се отваря. Вътре влиза момче с патерици. Петер върви по коридора в другата посока, но се спира изненадан.

– Бенямин...

Не знае как да продължи. Никога не е знаел такива неща. Затова единственото, което успява да каже, е:

– Как е кракът ти?

Бени поглежда покрай него, към пързалката. Като всички, които обичат последния сантиметър, преди подът да се превърне в лед, той може да усети размахването на крилата още оттук. Зениците му се завъртат обратно към Петер и той отговаря:

– Ще е заздравял до първия мач на мъжкия отбор. Ако Сюне смята, че съм готов.

Петер свива вежди. Прокашля се смутено.

– Бени... това е... няма да можем дори да плащаме заплати на мъжкия отбор... Боже, възможно е изобщо да нямаме клуб наесен.

Бени се обляга на крака си. Този път на здравия, не на счупения.

– Просто искам да играя.

Петер се смее.

– Ама, леле, Бени, с такъв талант и такова сърце ти може да СТАНЕШ нещо. Говоря сериозно. След две години можеш да играеш на елитно ниво. Хед Хокей ще има фантастичен отбор, финансови ресурси... там ще имаш много по-добра възможност да се развиваш.

Бени свива рамене небрежно. Отговорът му е колкото кратък, толкова и безкомпромисен:

– Но аз съм от Бьорнстад.

Когато започват тренировките за деца в спортната зала, четирима тийнейджъри са повикани като инструктори. Стоят в централния кръг с цветовете на отбора: зелено, бяло и кафяво, като гората, леда и земята. Това място изгради клуб, който прилича на него. Суров и упорит – както в любовта си, така и във всичко останало.

Момчетата гледат към мечката, изрисувана под краката им. Когато бяха малки, тя ги плашеше, понякога още го прави. Амат, Закариас, Бобо и Бенямин: двама от тях тъкмо са навършили шестнайсет, двама скоро ще навършат осемнайсет. След десет години двама от тях ще са професионалисти. Един ще бъде баща. Един ще е мъртъв.

Телефонът на Бени звъни. Той не вдига. Телефонът звъни отново, Бени го вади от джоба си и поглежда номера. Поема дълбока, прорязваща глътка въздух и го изключва.

На една автобусна спира стои един басист с куфар. Звъни на същия номер, за последен път. После се качва в автобуса и отпътува. Никога няма да се върне тук, но след десет години ненадейно ще види лицето на Бенямин по телевизията и ще си припомни всичко. Погледи и връхчета на пръсти. Чаши върху захабен барплот и дим в тиха гора. Усещането върху кожата ти да пада сняг през март, а едно момче с тъжни очи и диво сърце да те учи да караш кънки.

Децата преминават последния сантиметър, губят равновесие и се изсипват върху леда. Момчетата в централния кръг се смеят и помагат на малките да се изправят. Опитват да ги научат, че има и други начини да спрат, освен да забият нос в мантинелата.

Никой от тях не вижда първата крачка на детето, което стъпва последно на леда. Тя е на четири години, кльощаво малко лапе с твърде големи ръкавици и онзи вид синини, които всички забелязват, но никой не коментира. Каската пада пред очите ѝ, но тя все пак вижда.

Адри и Сюне тръгват след нея, готови да я хванат, но откриват, че няма нужда. Следващия сезон момчетата в централния кръг ще изградят нов мъжки отбор, но това няма значение, защото след десет години не техните имена ще карат хората в Бьорнстад да вървят с гордо изпъчени гърди.

Тогава всички ще лъжат и ще казват, че са били тук и са видели как се случва. Първата крачка на момичето, което ще стане най-големият талант, който клубът някога е виждал. Всички ще казват, че са знаели още тогава.

Защото местните разпознават мечката.

Черешите винаги миришат на череши.

В хокейните градове е така.

БЛАГОДАРНОСТИ

Първо искам да благодаря на хората, които ми помогнаха с най-трудните части от тази история, но които по различни причини помолиха имената им да не се споменават тук. Безкрайно съм ви задължен.

Отправям специален благодарствен поклон и към всички хокеисти, треньори, съдии и родители, които ми позволиха да посещавам мачове и тренировки и да задавам странни въпроси.

Благодаря на моя приятел и колега в офиса Никлас Нат о Даг, на издателката ми София Братселиус Тунфорш, на редакторката ми Ваня Винтер и на агента ми Тур Юнасон. Освен семейството ми, вие сте четиримата души, изиграли най-важна роля за завършването на тази книга. Благодаря ви, че ме подкрепяхте до самия край.

По-нататък искам да отправя огромни благодарности към следните хора, без чиято помощ романът би бил просто една идея и купчина листове: Тобиас Старк, историк и хокеен изследовател в Института по спортна наука към университета „Линей“. Исабел Болтенстерн и Юнатан Линдквист, забавни проклетници и неуморни източници на знание, които отправяха сурови, но справедливи критики дори когато това нараняваше крехкото ми писателско его. Ерика Холст, Юн Линд, Юхан Форшбери, Андреас Хаара, Улф Енгман и Фредрик Гладер, хокейни експерти, които проявиха поразителна щедрост с времето си, когато ги занимавах с твърде разпилените си размишления. Андерш Далениус, за поучителните разговори относно кучета и пушки. София Б. Карлсон, за приказките за спорта и живота и за мъдрите отговори. Роберт Петершон, за дъъългата и търпелива кореспонденция по пощата. Атила Терек, за специализираните познания по химия. Исак и Расмус от Мънкиспортс в Сьодертелие, заради това, че ме оставихте да обикалям из магазина цял ден и да разучавам хокейното оборудване. Лина „Линкс“ Еклунд и клуб „Панкрейс Джим“, заради посещенията ми, по време на които ми разказвахте за любовта си към вашия спорт. Юхан Зилѐн, защото никога не се налага човек да чака, за да чуе мнението ти. Освен това: всички правни експерти в най-различни области, които се отзоваха и помогнаха за изпипването на детайлите; и на всички останали, които четохте, мислихте и изразявахте мнение, когато ви пращах части от ръкописа. Твърде много сте, за да ви изброя, но се надявам да знаете, че аз знам.

Благодаря също на Анна Свенсон и Лина Кобери Стене от Култ ПиАр, за тежката работа и бурния смях по време на хаотичните сесии за автографи, както и на Карин Валѐн за всичко останало: приключения, идеи, пламенни дискусии и заобиколни пътища към добри павилиони за хотдог. Нилс Улсон, за времето и енергията, вложени в четири поредни корици – първото впечатление, което една книга има възможността да остави у читателя. Ерик Тунфорш, който улови толкова много от това, което исках да кажа за Бьорнстад Хокей, когато нарисува мечката за логото. Салумонсон Ейджънси, защото ми позволявате да видя света. Пеле Силвебю, Бенгт Карлсон и Кристина Тулин, които се грижат за всички документи. Оскар Олерюп: за „усилилусили“ плейлиста (и всички други брилянтни неща, които вероятно съм откраднал от теб през годините). Риад Хадуш, Юнес Джадид и Ерик Едлунд, за всичко, което сте ми дали и което сте изтърпели през тези близо двайсет години приятелство.

Накрая, естествено, искам да благодаря на всички в Пиратфьорлагет, които повярваха в идеята ми. Най-вече Ан-Мари Скарп, която ме изслуша и ми се довери, Анна Хирви Сигурдсон, която прегледа всяко едно изречение от текста, и Матиас Бустрьом, който отговаряше на мейли посред нощ през месец юли, когато пощурях.

Но най-много благодаря на децата ми. Благодаря, че изчакахте да напиша книгата. СЕГА ще играем Майнкрафт.

Пояснителни бележки

1

Град на мечки (шв.). – Б. пр.

2

Голям гардероб, в който може да се влиза (англ.). – Б. пр.

3

Националната хокейна лига на САЩ и Канада. – Б. пр.

4

Лекарствен продукт, успокоително. – Б. пр.

5

През средата на хокейното игрище минава червена линия, а освен нея има две гол линии, както и две сини линии, които разделят полето на третини и зони. Айсинг се отсъжда, когато играч изстреля шайбата през червената линия и през гол линията, без да уцели вратата и без вратарят да докосне шайбата. – Б. пр.

6

Шведският израз „висок таван“ или „чак до тавана“ означава свобода всеки да изказва мнението си; „дебели стени“ в случая означава поверителност и лоялност. – Б. пр.

7

Мамка му (англ.). – Б. пр.

8

Shit (aнгл.) – междуметие, което изразява притеснение или досада. На шведски има еквивалент skit, който звучи по подобен начин, но Ана използва английската дума. – Б. пр.

9

В Швеция задължителното основно образование продължава от първи до девети клас и е разделено на три периода от по три години. Гимназиалното обучение продължава от десети до дванайсети клас. – Б. пр.

10

Изстрел в главата (англ.); изразът се използва най-вече във връзка с компютърни игри. – Б. пр.

11

Добре, хубаво (англ.). – Б. пр.

12

Майната ти (англ.). – Б. пр.

13

В хокея централните нападатели играят в средата на игрището, като от тях се очаква да са както добри плеймейкъри, така и да се връщат назад при противникова атака. Това ги прави по-защитно ориентирани от нападателите, които играят по крилата, за разлика от други спортове като футбола, където централните нападатели заемат най-атакуващата позиция на терена. – Б. пр.

14

В танците пред публика джазови ръце се нарича движението, при което изпълнителят протяга ръце с разперени пръсти и длани, обърнати към зрителите. – Б. пр.

15

„...и Ана си ТРЪГВА, кучки!“ (англ.) – Б. пр.

16

Правилният човек (англ.). – Б. пр.

17

След работа (англ.). – Б. пр.

18

Дай пет (англ.). – Б. пр.

19

Букв. „сестрите преди господата“ (англ.). Значението на фразата е, че отношенията между приятелките са по-важни от отношенията им с мъжете. – Б. пр.

20

Закариас произнася фразата carpe diem погрешно, вероятно повлиян от правилата за образуване на глаголи в родния си език, „пошведчвайки“ думата carpe. – Б. пр.

21

Тютюнев продукт, популярен в Скандинавия. Пакетчетата снус се консумират, като се поставят в устата, зад горната устна. Обикновено се съхраняват в кръгли кутии, наричани шайби. – Б. пр.

22

Майната им (англ.). – Б. пр.

23

Кафява мечка. – Б. пр.

24

Редовното време на хокейните мачове се състои от три части по двайсет минути. – Б. пр.

25

Смените в хокея са чести и могат да стават по всяко време, като играчите рядко остават на леда повече от минута без прекъсване. Най-често играчите играят в група с други свои съотборници и през повечето време атакуващите тройки и защитните двойки не се делят. В случая Кевин, Бени и Вилиам съставят титулярната атакуваща линия и обикновено са заедно на леда. – Б. пр.

26

Букв. ненормални (англ.), т.е. ненормално добри. – Б. пр.

27

Както и да е, все едно (англ.). – Б. пр.

28

Толкова съм тъжна, искам да умра, защото музиката ми е скапана... (англ.). – Б. пр.

29

Магнит за лайна (шв.). – Б. пр.

30

Шведският еквивалент на „фон“. – Б. пр.

31

Букв. великденска шира. Безалкохолна напитка, популярна в Швеция по Великден и Коледа (когато се нарича юлмуст, т.е. коледна шира). Въпреки името си, не съдържа гроздов сок, а екстракт от хмел и малц. Създадена е с идеята да представлява безалкохолна алтернатива на бирата. – Б. пр.

32

В случая буквата D се асоциира с английската дума dick, т.е. пенис. – Б. пр.

33

След прекъсване играта се подновява с була. Двама играчи (по един от всеки отбор) застават на едно от деветте отредени за целта места. Съдията пуска шайбата между играчите, които се опитват да се преборят за нея, да я подадат на свой съотборник или да я изчистят напред. – Б. пр.

34

От англ. knock – удрям, почуквам. – Б. пр.

35

Боец, биткаджия (англ.). – Б. пр.

36

Предпазните маски на хокейните каски представляват решетки от метални пръти, наподобяващи донякъде колички за пазаруване. – Б. пр.

37

Според закона в Швеция това е бира с повече от 3,5% алкохол, но на практика наименованието се използва за по-силните бири, съдържащи поне 4,5% алкохол. – Б. пр.

38

Проблеми извън леда (англ.). – Б. пр.

39

Малки Виле (съкратено от Вилиам). – Б. пр.

40

Един от двата основни удара в хокея и най-силният, който един играч може да отправи. Изпълнява се с голям замах, а играчът използва теглото си, за да огъне стика, когато той се удари в леда. По този начин се натрупва повече енергия, която придава на шайбата особено висока скорост. – Б. пр.

41

Шибани глупости (англ.). – Б. пр.

42

На латиница името на героинята се изписва Maya, за разлика от традиционното шведско Maja. По-често двете имена се произнасят еднакво – Маия, но Maya може да се произнася и като Маиа или просто Мая. – Б. пр.

43

Сбъркан, прецакан (англ.). – Б. пр.

44

В Швеция алкохолът се измерва в сантилитри, като в заведенията изборът е между 4 и 6 сантилитра. Съответно малките питиета се наричат „четворки“, а големите – „шестици“. – Б. пр.

45

Неофициално (англ.). – Б. пр.

46

Групита (от англ. groupie) са жени, които се движат в компанията на рок група и често търсят сексуален контакт с музикантите. – Б. пр.

47

Спорт, подобен на бейзбола. Популярен е в Скандинавия и в Германия. – Б. пр.

Content

Фредрик Бакман
Бьорнстад

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

БЛАГОДАРНОСТИ

Пояснителни бележки