Анастасія Шевердіна

Тільки разом

Кет смажила картоплю й розмірковувала над новим замовленням. Зшити святкову сукню із клаптика тканини такої низької якості — надскладне завдання. Певно, інша швачка відмовилась би витрачати час і нерви за копійки, але Кет і її клієнтки завжди знаходили спільну мову: і замовники, і виконавиця були в безвихідному становищі.

Інколи здавалося, що вихід усе-таки є, що можна врятувати себе, якщо докласти зусиль. Кет вирішила переїхати до гуртожитку і вступити до художнього училища. Вижити самій було б легше, ніж тягнути на собі цей остогидлий дім. Проте, у кожної людини в житті є якір. Одних він утримує в безпечних водах, а інших просто тягне на дно. Своєму якорю — матері — Кет іще не наважилася повідомити, що збирається вирушити у вільне плавання.

Дівчина вимкнула плитку й зазирнула до кімнати неньки. Худа, жовто-синя жінка лежала на зім’ятих простирадлах, засунувши ногу під дірявий матрац. Зараз її постаріле, темне, набрякле обличчя було спокійним, але на лобі й над верхньою губою постійний біль викарбував глибокі зморшки.

Кет старалася й не могла пригадати, коли вони були щасливими. Здавалося, багато сотень років тому, коли ще був живий батько, їхня оселя була затишною й сонячною, а мати, охайна й весела, пекла пироги й варила компоти. Але щасливі спогади були блідими й крихкими, як старі викрійки на жовтій кальцій. А ось новіші спогади, сумні і страшні, сунули на Кет чорною хмарою. Один за одним перед очима спалахували і згасали кадри: натовп схвильованих жінок перед управлінням шахти, батько в закритій труні, мати в жалобі, пустий стіл, товстопикий вітчим із набитим варениками ротом, мотоцикл вітчима на узбіччі, мати на лікарняному ліжку, перший напад епілепсії, медпункт, ліки, ліки, ліки, перекошене від болю обличчя нені, вино, коньяк, горілка, горілка, горілка…

Дівчина схилилася над маминою тумбочкою, відкрила шухлядку й витягла із баночки шматочки смоли мірри. Кет поклала смолу на тумбочку й замислилася. Бабуся з церкви обіцяла зцілення матері Кет уже за півтора місяці вдихання запаху мірри, але напади не припинялися. Можливо, справа була в тому, що мати й вітчима запах смоли дратував, і Кет наважувалася витягати смолу з баночки лише тоді, коли вони спали. Іншою причиною, яка перешкоджала зціленню, було материне пияцтво. Приготовлений дівчиною настій омели та порошок із півонії, ряски й солодки тижнями стояв недоторканий, а ось порожні пляшки з-під самогону Кет не встигала прибирати. Певно, за таких обставин очікувати на швидке одужання не було сенсу.

Скільки Кет себе пам’ятала, вона завжди хотіла вирватися — з манежу, із садочка, зі школи, із цієї квартири. І завжди в неї була надія, що буде куди втекти, що на волі більше можливостей допомогти собі та іншим. А ще була надія, що надії справджуються. І в її житті з’явився сонячний промінчик — молодий красень Іван, батька якого призначили директором шахти. Іван не шкодував компліментів і грошей, йому подобалися скромність і простота Кет, її наполегливість і працьовитість. Іван обіцяв одружитися, і дівчина йому вірила.

Кет посміхнулася, вийшла зі спальні, обережно причинивши двері. Дівчина сіла за стіл, погладила стареньку швацьку машинку й розгорнула шматок тканини. У їхньому районі тільки Кет могла зробити з цієї ганчірки сукню на випускний. Швачка поглянула на аркушик із записаними мірками, вибрала лекала й почала працювати над викрійкою.

У двері загупали. Кет здригнулася й відклала роботу. Наблизившись до дверей, дівчина завагалася. Чомусь сьогодні як ніколи раніше хотілося залишити п’яного вітчима на вулиці. Дівчина відчинила двері, великий чоловік із м’ятим брунатним обличчям ввалився до кімнати.

— Їсти давай! — від порога закричав вітчим.

— Тихіше, мати спить! — сказала Кет і звільнила чоловіку дорогу.

— Чорти не візьмуть твою матір!

Вітчим, хитаючись, пройшов на кухню й накинувся на вечерю, хапаючи картоплю просто зі сковороди.

Утамувавши голод, чоловік витер рукавом жирні губи й наказав:

— Самогону!

— У мене немає самогону! — холодно мовила Кет.

— Дурепа! — скрикнув вітчим. Чоловік поліз у сервант і почав гриміти посудом.

— Там нічого немає! — Кет не могла чути, як жалібно дзенькають бокали, які бабуся дарувала батькам на весілля.

— Пішла геть! — замахнувся на дівчину вітчим, і Кет вчасно відскочила до дверей.

— Піду, не хвилюйся! Я вже домовилася про гуртожиток!

— Іди, іди до біса!

— Щоб ти знав, я забираю посуд із собою! — попередила дівчина. — І настільну лампу. І машинку.

— Щооо?! — заволав чоловік. — Ти — забираєш?! Мій посуд?! І лампу з машинкою?!

— Тут немає нічого твого!

— Гниииида!

Вітчим оскаженів. Він витягав із серванта тарілки й кидав додолу.

— Припини! Що ти робиш?! Припини! — закричала Кет.

— Ах ти ж стерво! — не вгавав вітчим. Він облишив сервант і схопив настільну лампу.

— Не чіпай! Не смій!

Чоловік зареготав, кинув лампу додолу й потягся до швацької машинки.

— Ні, ні! Тільки не її! — заверещала дівчина і вчепилася в машинку.

Кілька секунд чоловік і дівчина боролися. Нарешті вітчим смикнув машинку, штовхнув Кет і вони разом упали. Дівчина відчувала на собі вагу товстого, пітного тіла й запах перегару. Кет закрила обличчя руками, аби врятуватися від побоїв, і спробувала перевернутися на бік. Вітчим не бив її, але й не давав вивільнитися. Чоловік розстібнув ремінь, і Кет стисла зуби, передчуваючи біль, який їй доведеться витерпіти. Лише один раз у житті батько вдарив Кет ременем, але біль і образу вона пам’ятала й досі.

Утім, вітчим не зняв ремінь, а вовтузився зі штаньми. Нарешті Кет зрозуміла, до чого йдеться, і закричала:

— Мамо! Мамо!

Мати, потривожена ґвалтом, сіла на ліжку і схопилася за голову. Мутними, бездумними очима вона дивилася на доньку й тихо стогнала.

— Мамо! Матусю, допоможи! — благала Кет.

— Мовчи, наволоч! — захрипів вітчим і навідліг вдарив дівчину.

Щока запалала, Кет запручалася. Чоловік схопив дівчину за волосся й щосили вдарив потилицею об підлогу. Кет захлинулася повітрям, у голові запаморочилася. З останніх сил вона вивільнила праву руку і спробувала відіпхнути нападника. Вітчим вчепився їй у шию, квартира попливла перед очима. Перш ніж провалитися в темряву, дівчина встигла помітити, що мати знову лягла на ліжко й накрилася з головою простирадлом…

Коли Кет отямилася, у кімнаті вже починало темнішати. Дівчина насилу піднялася, відчуваючи сильну слабкість і біль у грудях. Кет почувалася отруєною й розчавленою, нею оволодівало дивне змертвіння. Руки й ноги терпли, у вухах гуло, думки ледве ворушилися. Кет розуміла, що їй потрібно піти, вибратися з цієї пастки назовні, ковтнути повітря. Що далі — байдуже.

Вітчим спав поряд на підлозі, розкинувши руки. Кет бачила перед собою труп, труп зажерливої тварюки, від якого хочеться якнайшвидше відвернутися. Дівчина переступила через нього і пройшла до дверей. Тупий біль унизу живота прокинувся, коли Кет спускалася сходами.

Дівчина нестямилася, як ноги принесли її до дверей квартири нареченого. Серце калатало, кров гупала у вухах. Кет безкінечно тиснула на кнопку дзвінка, але не чула за дверима жодного звуку. Певно, Іван, який щойно вступив до інституту, заглибився в якусь книжку й не хотів переривати навчання.

Іван був єдиною її надією, єдиною рідною людиною в цілому світі. Він усе зрозуміє, усе пробачить і завжди допоможе. Знайти прихисток у міцних обіймах, притулитися до грудей, відчути скронею тепло його губ — ось її порятунок і її майбутнє. Весілля, переїзд, життя в якомусь приємному, тихому містечку — щастя ще можливе! Не можна залишатися тут за таких обставин у жодному разі! Якщо й було життя — воно було деінде. Ці проблеми не можна було вирішити, від них можна було лише втекти.

Нарешті двері відчинилися. Іван був у картатому халаті, зі скуйовдженим волоссям і захеканий. Юнак вирячив на Кет очі й нічого не міг сказати.

— Мені холодно, ти мене пустиш? — запитала Кет і не пізнала власного хрипкого голосу.

Іван відступив углиб квартири, дівчина зайшла в коридор.

— Що сталося? — самими губами запитав Іван.

— На мене напали. Допоможи мені! Можна залишитись у тебе?

— Любий, хто там? — почувся голос зі спальні. Голос був замолодим як для матері.

Дівчина перелякано поглянула на нареченого.

— Кет, ти б краще йшла додому! — швидко сказав Іван. — Давай іншим разом, добре? Я дам тобі грошей на ліки!

— Що?! — Кет здалося, вона не розуміла, що саме каже хлопець.

— Іди додому, я сказав! — сердито мовив Іван.

— Хто там? Що відбувається?! — із темноти спальні вигулькнула, прикриваючись простирадлом, висока струнка дівчина з розпущеним чорним волоссям.

— Кицю, не хвилюйся, це однокласниця! — улесливо мовив Іван, притуляючи оголену дівчину до себе.

У Кет обірвалося серце. Біль у грудях знову дав про себе знати, руки затремтіли, перед очима спалахували жовті й зелені плями.

— Що з тобою?! Ти постраждала?! — із жахом й огидою дивилася на Кет суперниця. — Тобі щось потрібно?!

— Мені нічого не потрібно, — ледве ворочаючи язиком, мовила Кет. Єдине, чого б вона могла побажати, — щоб цієї дівчини тут не було, щоб її білі, випещені руки не торкалися Івана. Але цьому бажанню не судилося здійснитися.

— Тоді чому ти тут?!

— Мене тут немає, — тихо мовила Кет і вийшла з квартири.

Двері відразу зачинилися за її спиною. Сльози лилися з очей Кет. Дівчина навпомацки знайшла кнопку виклику ліфту, зайшла до кабіни. Що тепер робити? Як жити з тим, що ти — порожнє місце? Певно, нічого не треба робити. І жити не варто. Її тут немає. Її не було. І не повинно бути.

Кет натиснула на кнопку дев’ятого поверху. Дівчина вийшла з ліфту й піднялася на горище. Двері тут завжди були відкриті, і Кет із Іваном кілька разів піднімалися на дах багатоповерхівки, щоб подивитися на шахту й терикон на заході сонця.

Кет підійшла до краю. Місто лежало під ногами темне, закіптявіле, страшне. Сутінки давили на плечі. Усе тіло боліло, ніби на дівчині не залишилося живого місця. Як її може не бути, якщо їй болить?! Як вони можуть знову і знову ранити, якщо вона вже вся у крові, коли вона знесилена?! Навіщо бити її, якщо вона вже переможена?!

— Ти не переможена, доки ти жива! — зазвучав у свідомості чийсь чистий, лагідний голос. — Не все можна виправити, але все можна пережити!

Пережити?! Ні! Жити вже не вийде! Мучитися, страждати, потерпати від болю і страху, сахатися людей, ненавидіти чоловіків, плакати, голодувати, сліпнути ночами над шитвом — так! Жити — ні! Померла — так померла!

— Не вигадуй! Живи, будь ласка! Ти зможеш почати заново, з чистого аркушу! Є люди добрі, віддані, щирі! Ти їх знайдеш, і вони допоможуть тобі піднятись! Ти не одна!

— Я — одна! Якщо я одна зараз, на цьому даху, то плювати, хто був і буде в моєму житті!

— У тебе є матір, вона потребує твоєї допомоги! У тебе є друзі, які засмутяться через твою загибель!

Кет було байдуже, хто чого потребує і хто що відчуває. Вони вбили її, усі вони, і вони не заслуговують на співчуття.

— Але вони заслуговують на спокуту! А ти — на майбутнє! Тобі треба жити, здійснити свої мрії, пізнати справжнє щастя!

— Мені нічого не треба! — рішуче мовила Кет і зробила крок.

Безодня розверзлася, холод і жах пронизали її тіло. Кет чула нелюдський крик. Вона інстинктивно чіплялася руками за повітря, але як і завжди в житті, не знаходила опори. Це все, все, кінець! Серце билося в агонії. Дівчині здавалося, що її тіло зараз лусне. Вона відчувала наближення землі. Німий переляк паралізував Кет. Дівчина відчула сильний удар і жахливий запаморочливий біль. Кет встигла зрадіти тому, що цей біль — останній.

* * *

Кет чула над вухом схлипування. Перша думка шпигонула, наче голка, — вижила! Врятували! Залишилась інвалідом!

Розплющувати очі було несила. Усе обридло! Усе марно! Не вдалося їй життя, і навіть смерть не вдалася! За що? За що?!

— Дурепа! — видихнув хтось їй у вухо. — Що ти накоїла?!

Кет змусила себе відкрити очі. Дівчина лежала горілиць, а над нею, наче кришка труни, висіло низьке сталеве небо. У полі зору з’явився розлючений блідий парубок. Чорні кучері стирчали в різні боки. Ясно-блакитні очі палали невгамовною злобою.

— Ти! Вставай! Вставай і поясни, навіщо ти померла! Ти — молода, здорова, красива! Вставай! Давай, розкажи мені, чому я маю пропасти?!

Кет піднялася на лікті. Божевільний парубок продовжував стогнати, але дівчина не слухала, озираючись довкола. На скільки вистачало погляду, тяглися сіро-зеленаві піски. Жодного дерева, жодного кущика, жодної травинки. Холодна пустка, тихе безмежжя. Тільки голос божевільного наповнював неоглядний сірий простір. Де її домівка, лікарняні стіни, де кладовище, врешті-решт?! Що за дідько?!

— Де я? — тихо запитала Кет.

Дівчина встала, обтрусила зі спідниці пісок. Божевільний не чув. Божевільний плакав, сховавши обличчя в долонях.

— Гей, ти! — Кет обережно доторкнулася до руки хлопця. — Де ми? Чого ти плачеш?

Хлопець не відповідав. Гострі плечі його здригалися від беззвучного ридання. Тиша лещатами здавлювала голову — липка, холодна, неприродна тиша.

— Не плач! — попросила Кет. — Мені тяжко дивитися, як люди плачуть!

Парубок поглянув на неї й сапнув носом. Сліз у його червоних очах не було.

— Ти ба, яка гуманістка?! — скривився парубок. — А легко, думаєш, дивитися, як люди плигають з даху?!

— Що?!

— Що чула! Ти бачила, як розколюється череп і пирскають на асфальт мізки? Ні?! А я бачив! Дякую!

Голос божевільного здавався знайомим. Голос звучав у вухах, благаючи одуматися, піти з даху, подумати про матір, про друзів, про життя, яке буде попереду. Голос переконував, що хоча й не все можна виправити, але все можна пережити. Кет недовірливо дивилася на хлопця.

— Ти?…

— Так, я! Я був з тобою! Який телепень! Марна надія! Усе марно! Господи, ну чому я знову маю померти нізащо?!

— Знову? — шоковано перепитала Кет. — А ти…

— Тільки не треба прикидатися, що ти не зрозуміла! — закричав парубок. — Я відразу ж відчув, що помер!

— Я померла?! Кінець?! — полегшено видихнула дівчина.

Парубок глибоко зітхнув і витер долонями запалі щоки.

— Ти померла. Але це не кінець. Це довга історія.

Хлопець подав Кет руку й відрекомендувався:

— Андрій.

Дівчина ледь доторкнулася до долоні.

— Кет.

— Кет? Ти англійка?

— Катя Козлова. Після «Сімнадцяти миттєвостей весни» причепилося.

— Ааа! — посміхнувся Андрій. Очі хлопця на мить сяйнули травневою блакиттю і згасли. — Радистка, значить?

— Ні, швачка. А ти?

— Поет. А довкола коли не проза, то драма!

— Досить із мене драм! Можна відразу до справи?

— До справи — можна, — знизав плечима Андрій. — Тільки от справи погані у нас, розумієш?

Кет ще раз озирнулася й зітхнула.

— Я нічого не розумію! Що це за місце? Пекло?

— По-перше, відразу хочу попередити, що нікому достеменно невідомо, що це за місце і де воно знаходиться. Шляхом індукції та дедукції, а тож завдяки методу спостереження й безпосередній практиці вдалося встановити, що ми знаходимося в своєрідному чистилищі, яке є перпендикулярним всесвітом щодо нашого.

Кет криво посміхнулася.

— Так, ти, значить, розумник? Давай відразу домовимося — розмовляй зі мною по-людськи: я голову сушити не люблю і не буду!

На обличчя Андрія впала тінь.

— А ти, значить, не любиш розумників? — холодно запитав парубок.

— Я нікого не люблю! — категорично відповіла Кет. — Я любила, і любов завела мене на дах багатоповерхівки. Із мене досить.

— Але любов — єдине, заради чого дійсно варто жити! Любов…

— Усе дурня і брехня! — перервала Андрія Кет. — Коли наступного разу тебе потягне на романтику — пригадай мій мозок на асфальті. Сподіваюся, це врятує тебе від повторення моєї долі!

Хлопець гидливо скривився й відвів очі.

— Ну, далі! Що там з чистилищем і тим… всесвітом?

— У це місце потрапляють тільки самогубці. Закони тут доволі прості. Людині надається другий шанс на життя. Із філософської точки зору… — Андрій скоса поглянув на кисле обличчя Кет і затнувся. — Мабуть, я краще буду відразу на прикладі пояснювати.

Дівчина кивнула.

— Наприклад, я. Я покінчив із собою, коли мені було дев’ятнадцять. Мені дають іще дев’ятнадцять років, аби я визначився, чи хочу я жити. Якщо я не хочу жити, я можу просто тинятися пустелею й нічого не робити. Дев’ятнадцять років спливе і я остаточно припиню існувати. Якщо ж я захочу жити, я повинен буду допомагати людям там, удома, і тоді через дев’ятнадцять років я знову народжуся, забуду своє минуле й матиму нове життя в іншому тілі. Але є ще й інша можливість — для тих, хто не боїться ризикувати. Можна врятувати людину від самогубства. Тоді термін перебування в чистилищі зменшиться на стільки років, скільки виповнилося врятованому самогубці.

— А якщо самогубця не вдасться врятувати?

— Тоді ці роки вважаються втраченими, просто змарнованими. Їх можна вирахувати з терміну свого перебування в чистилищі. Власне, остаточна загибель у такому разі майже неминуча. До речі, скільки тобі повних років?

У Кет раптом похололи ноги.

— Шістнадцять.

— Прекрасно! — гірко посміхнувся Андрій. — Мені залишилося трішки більше півроку побути привидом — і я зникну!

Кет заглушила в собі паросток жалю до хлопця й мовила:

— От і добре! Хіба не цього ти хотів, накладаючи на себе руки?

— Я хотів жити! — обурено вигукнув Андрій. — Я й зараз хочу!

— То всі, хто хочуть жити, себе вбивають?! — посміхнулася Кет.

— У мене не було виходу! Я просто не хотів…

— У всіх не було виходу! — скрикнула Кет. — Звідти взагалі немає виходу — навіть у труні, як виявилось! Життя — лайно! І смерть — також!

— Що ти верзеш?! Якщо ти врятуєшся, якщо будеш жити, я не пошкодую…

— До біса! — заволала дівчина. — До біса тебе і мене! До біса життя! До біса ці кляті закони! Я не буду жити! Не хочу! Я хотіла померти і я померла — мене вже не врятуєш! Та й узагалі, рятуватися треба не для життя, а від нього!

Андрій розкрив рота, ніби збирався заперечувати, але раптом знітився, скис і опустив очі.

— Від себе не врятуєшся. Марно. Усе марно!

Хлопець розвернувся й пішов геть.

— Ти куди? — закричала Кет.

Андрій не відповів. Він ішов, ледве переставляючи ноги, і дивився невидющим поглядом просто перед собою.

— Куди ти? — ще раз запитала Кет, наздоганяючи хлопця.

— Нікуди, — тихо відповів Андрій.

— А що там? — дівчина вказала пальцем у тому напрямі, куди йшов парубок.

— Нічого.

— А навіщо ти туди йдеш?

— Більше нікуди.

— А якщо піти туди? — Кет вказала у зворотному напрямку.

Андрій безпомічно знизав плечима.

— Тут усюди нікуди йти.

Кет замовкла й крокувала поряд із хлопцем. Ноги тонули в піску, не відчуваючи піщинок. Небо обважніло від вологи. Кет раз у раз поглядала на низькі хмари, але дощ барився.

— Як думаєш, коли буде дощ?

— Ніколи, — буркнув Андрій, не дивлячись на співбесідницю.

— Слухай, може б ти поплакав? — не втрималась Кет.

— Слухай, може б ти пішла деінде?! — просичав Андрій.

— Я не хочу йти деінде!

— А я не хочу розмовляти! — кинув через плече хлопець, рушаючи далі.

Кет слідувала за ним. Дощу все не було. Вітер ніби задихнувся. Глибока, безмежна тиша непомітно переливалася в сірі піски. Вони йшли вже багато годин, але кінця-краю пустелі не було видно. Незворушність цього світу гнітила. Спокій був мертвотним.

— Андрію, ти не стомився? — запитала Кет.

Андрій різко зупинився, ніби наскочив на невидиму стіну. Обернувся і вп’явся в супутницю крижаним поглядом.

— Ти правда не розумієш? Ти не відчуваєш?

— Що?! — розгубилась Кет.

— Нічого! Ти нічого не відчуваєш, хіба ні?!

Кет прислухалася до себе й раптом усвідомилa, що їй муляло весь цей час, що дратувало, що розпирало зсередини. І цей здогад, ніби блискавка, осяяв увесь цей сірий, непорушний, мертвий світ. Вона не відчуває! Не відчуває нічогісінько! Ані подиху вітру на шкірі, ані пилу в очах, ані болю в м’язах, ані бурчання шлунку. Навіть серце не б’ється!

— Ми ніколи не стомимося, Кет! — із журливою посмішкою мовив Андрій, побачивши в очах дівчини німий жах. — Ніколи не зможемо заплакати. Ніколи не захочемо спати. Нам не потрібно їсти й пити. Ми не відчуваємо дотиків. Ми нічого не відчуваємо, як ти й хотіла. Мало хто з людей нас бачить — хіба що діти та деякі дорослі у стані зміненої свідомості. Але ми живі. Не знаю, як це можливо. Абсолютно абсурдна з точки зору науки й здорового глузду ситуація. Ситуація, з якої мені тепер немає виходу.

Кет сіла на пісок, обхопила руками худі коліна. Вона не стомилася, ні! Просто не хотілося йти. Нічого не хотілося.

— Мені страшно!

— Так і повинно бути! — Андрій опустився поряд з нею навколішки. — Буття страшне. А небуття — ще страшніше! Ти думала, що це пекло. Але це не пекло, бо мук у звичайному розумінні тут немає. Тут єдина всеохопна й незборна мука — катування відсутністю. Люди не розуміють, що є щастя невідчутне, щастя самого життя — щастя дихати, їсти, бачити сни. Не знав справжніх мук той, хто не втрачав зір, слух, здатність рухатися, справляти природні потреби. Люди вважають, що найстрашніші нещастя падають на них іззовні. Але справжні біди зажди чатують і починаються зсередини.

Дівчина здригнулася від внутрішнього холоду.

— А смерть теж починається зсередини? — пошепки запитала вона.

— Звичайно! — так само пошепки відповів Андрій. — Як і життя!

Андрій і Кет мовчки йшли пустелею, дивлячись під ноги. Кожен думав свою невеселу думу. Кет поглянула вперед і побачила вдалечині на піску чорну цятку.

— Що то таке? — смикнула хлопця за рукав Кет.

— Людина, — не дивлячись, відповів Андрій.

— Тут багато людей?

— Більше, ніж ти думаєш.

— І що вони роблять?

— Кожен — своє. Більшість намагаються порятуватися.

— А ти хочеш?

— Хочу! — твердо відповів Андрій. — Але я не знаю як. Тепер — не знаю.

Кет скоса подивилася на блідого, худющого супутника й тихо мовила:

— Вибач мені!

Андрій знизав плечима.

— Усе-таки, ти єдиний, кому виявилось не байдуже до мого життя і моєї смерті, хоча у тебе й був свій інтерес. А я підвела тебе. Я підштовхнула тебе до загибелі. Як це схоже на життя! Ми завжди найбільше шкодимо тим, кому ми небайдужі.

— Іронія долі! — смутно посміхнувся парубок. — Але я завжди боровся проти абсурду життя. Хоча, можливо, це й абсурдно.

— То борися й далі! — запропонувала Кет. — Можливо, якось можна зарадити твоїй біді?

— Теоретично — можна. Можна спробувати врятувати від самогубства ще одну людину. Але якщо мені не вдасться — ми обоє втратимо. Самогубець — своє життя, а я — будь-яку надію. Знаєш, — Андрій уважно подивися на Кет, і його яскраво-блакитні очі обпекли дівчину, — я не впевнений, що мені є сенс заради когось помирати.

— Сенсу немає, — впевнено сказала Кет. — Ні в чому немає сенсу!

Молоді люди знову замовкли. Чорна цятка чимдалі наближалася, набуваючи людської подоби. Врешті Кет розгледіла на піску огрядного чоловіка років п’ятдесяти — сонного, лисого, з пом’ятим жовтим обличчям.

— Хто це? — пошепки запитала дівчина.

— Джон Сміт.

— А ти всіх тут знаєш?

— Ні, далеко не всіх. Люди з’являються і зникають, не всі відрекомендовуються. Але цього американця знають майже всі. Він уже понад тридцять років ось так незворушно лежить на піску.

— Не хоче жити?

— Нічого не хоче.

— Ну і правильно!

— Правильно?! — скипів Андрій. — Бездіяльність — дочасна смерть!

— Ой, не сміши мою п’ятку! Ми вже померли!

— Дурні й слабаки померли, а розумні й сильні — живуть і будуть жити!

— Тссс! — Кет стисла руку Андія. — Він же чує!

— Хай чує! По-перше, я правий, а з правдою гріх критися. По-друге, йому байдуже.

Андрій мовчки пройшов повз Джона Сміта, Кет призупинилась і привіталася. Сміт кивнув і знову звів очі до низького сірого неба. Кет наздогнала Андрія й зазирнула йому в очі.

— По-твоєму, я теж слабачка й дурепа?!

— Очевидно, — спокійно відповів парубок.

— Я терпіла, доки могла! Більше не було моїх сил зносити таку наругу!

— Ну звісно, померти значно легше, ніж жити! Жити й боротися.

— Хто б казав! — просичала Кет. — Якщо ти такий розумний і сильний, то чому ж покінчив із собою?!

— Я люблю життя й не боюся смерті! — Андрій зупинився й уважно подивився дівчині в очі. — Але помирання — то зовсім інша справа! Не страшно померти, страшно помирати. Помирати довго й болісно, втрачаючи людські риси й усі свої особисті чесноти. У мене був рак. Рак мозку. Я перетворювався на тварину. Я жив як людина, я плекав у собі людину довгі роки. Я не міг дозволити хворобі забрати в мене не тільки життя, але й мою особистість — мене самого. Я скоїв самогубство, але я не вбив себе. Я помер із спрагою до життя, ненавидячи слабкість духовну й фізичну. Своєю смертю я зневажив смерть. Смерть мені по коліна!

Нерозуміння в очах Кет раптом змінилося захватом.

— Ти — молодець! — посміхаючись, сказала дівчина. — Ти вартий життя!

— І ти варта! Ми всі варті! — Очі Андрія випромінювали спокійну впевненість і світло. — Ми будемо жити! Ми зможемо!

— Я не хочу, — спохмурніла Кет. — Не можу. Це — не моє.

— А що — твоє?! Хіба є варіанти?

Кет хотіла відповісти, але яскравий спалах відволік її увагу. Просто з повітря виникла жінка. Вона поглянула на парубка й дівчину, привіталася й пішла геть.

— Що це в біса таке?! — запитала Кет.

— Жінка повернулася зі світу людей до чистилища, — буденним тоном пояснив Андрій.

— То тут вихід у наш світ?

— Не тільки саме тут. Коли ти зосередишся й уявиш якесь місце в нашому світі — ти перенесешся туди. Коли ти захочеш побачити якусь людину — ти побачиш її і зможеш опинитися поряд.

— Це так просто?!

— Запам’ятай, Кет, — посміхнувся Андрій, — усе найважливіше в нашому житті — просто. Вихід є завжди, навіть якщо ти його не бачиш!

Андрій і Кет повільно наближалися до літнього чоловіка, який сидів навколішках і пальцем щось писав на піску.

— Це хто? — запитала Кет.

— Кавабата Ясунарі! — мовив хлопець, багатозначно вирячивши очі.

— Хто?!

— Це японський письменник, який у 1968 році отримав Нобелівську премію з літератури! — із захватом мовив Андрій.

— І що йому з того?

Парубок знизав плечима.

— Не знаю! Та яка різниця?! Ця висока нагорода прекрасна сама собою!

— Угу-угу! — єхидно мовила Кет. — Така прекрасна, що він аж помер від радощів!

— От тільки не треба зловтішатися з цього приводу! — очі Андрія миттю перетворилися на дві крижинки. — Смерть — не привод для сміху! Тим паче — смерть видатної людини!

— А чому він помер?

— Я не знаю. Ясунарі не казав.

— Значить, погано питали!

— Хочеш — запитай у нього сама! — скривився Андрій. — Мені незручно й боляче лізти до людини з такими питаннями!

— От і запитаю! — Кет труснула рудою гривою, наморщила носика й підійшла до старого.

— Вітаю! — сказала дідусю Кет.

Чоловік приязно поглянув на Кет і сказав:

— Доброго дня.

— Скажіть, а ви раділи Нобелівській премії?

— Так, звичайно!

— А що вона вам дала?

— Мені було приємно, що про мене дізналося більше людей, що моя праця високо оцінена.

— А гроші дали?

— Дали. Але гроші приносять щастя лише в юності, — посміхнувся Кавабата.

— А якби вам не вручили цю премію? Ви були б щасливою людиною?

— Я був щасливою людиною! — впевнено мовив японець. — Я здійснився як людина і як митець. Жодна премія вже нічого не могла додати.

— Якщо ви були щасливою людиною, то чому ж ви покінчили із собою? — сміливо запитала дівчина.

— Усе закінчується — і щастя теж, — сумно посміхнувся Кавабата.

— Але за вашою логікою, — втрутився в розмову Андрій, — нещастя теж кінечне!

— Звичайно! — кивнув сивочолий письменник.

— То навіщо було помирати?! Треба було почекати кращих часів!

— Я не звик чекати! — категорично мовив Ясунарі. — Гідні люди повинні змінювати життя самі, а не очікувати на можливі зміни! Загалом, смерть не має значення. Має значення лише рішучість померти!

Андрій замислено потер лоба й тихо сказав:

— У цьому ви праві!

— А чи знаєте ви, молоді люди, що кодекс честі самурая вчить жити так, ніби ти вже помер?

— Я жила так, ніби я померла, — сказала Кет. Зла посмішка торкнулася її губ. — Виходить, я — самурай?!

— Ти померла, щоб зберегти свою честь?

— Певним чином.

— Тоді ти — справжній воїн! — радісно мовив Кавабата.

Кет посміхнулася — лагідно і вдячно.

— Але ви могли б написати ще багато прекрасних речей! — не вгавав Андрій.

— Я пишу! — Ясунарі вказав рукою на пісок. — І це — найкраще, що я написав за своє життя!

Кет віддалилася на кілька кроків, і літери на піску склалися в слова: «Будь людяним. Твоя доброта зцілює не тільки оточуючих, але й тебе самого».

Андрій полежав на піску, постійно соваючись, ніби йому муляло, а потім встав і мовив:

— Я так не можу! Сьогодні Вовка вступає до інституту!

— Що за Вовка? Що за інститут?

— Вовка — це мій двоюрідний брат, — пояснив хлопець. — І він вступає до КПІ.

— Нуууу, прекрасно! — позіхнула дівчина. — А ти тут до чого?

— Я маю допомогти йому написати вступний твір!

— Серйозно? — посміхнулася Кет. — То оце так ти допомагаєш людям? Підказуєш на іспитах?

— Я роблю усе можливе, щоб допомогти своїм рідним!

— Навіть, якщо це протизаконно?

— Ні, протизаконних дій я не чинив! — палко запевнив Андрій. — Звичайно, бувають випадки сумнівні з моральної точки зору, як от зараз. Але я виправдовуюсь тим, що добро ніколи не може бути помилкою! І до речі, іншим людям теж допомагають. Інколи ми навіть не здогадуємося, скільки зусиль багатьох людей стоїть за чиєюсь незначною перемогою!

— Ой, та мені байдуже, можеш не виправдовуватись! — махнула рукою Кет.

— Хочеш зі мною?

— Ні! Я нічого не хочу! — зітхнула дівчина.

Андрій сів поряд із Кет на пісок і сумно посміхнувся.

— Ти чого? — здивувалася дівчина.

— Сьогодні твій похорон. Співчуваю! Ти підеш?

— Ти що, здурів?! — спалахнула Кет. — Щоб я пішла на власний похорон? Пішла до них, до тих скотів?!

— А що тут такого? — знизав плечима Андрій. — Я ходив на свій похорон. Мені було цікаво. І потім, я хотів підтримати батьків.

— Мені нема кого підтримувати! — різко мовила Кет.

— Хочеш, я сходжу?

— Ні, не йди! Якщо хочеш допомогти, побудь зі мною! Ти мені потрібен тут!

Андрій встав і наказав Кет:

— Піднімайся!

— Навіщо?

— У тебе була мрія десь побувати?

— Звичайно, була! Я хотіла відвідати Київ, Москву, Мінськ…

— Значить, відвідаємо!

— Ти серйозно? — посміхнулася дівчина.

— Почнемо з Києва! Ми можемо наступної миті опинитися в будь-якому куточку світу! Якщо подорожувати не зараз, тоді — коли?

Повернувшись із мандрів, Кет лягла на пісок і заплющила очі. Хотілось якнайдовше зберегти перед внутрішнім зором усе побачене. Андрій опустився на бархан поряд із дівчиною.

Кет посміхалася. Скільки нових прекрасних вражень дав їй цей день! Чого тільки коштує Хрещатик, Лавра, Володимирська гірка! Невже людина насправді може бути щасливою? Невже в неї дійсно є друг, який підтримує, радить, допомагає, дарує сили й радість?

— Як думаєш, я могла побачити все це за життя? — запитала у хлопця Кет.

— Технічно — могла. Для цього ж не треба великих грошей чи розуму, лише бажання. Проте ти могла просидіти у своєму містечку й за життя не побачити нічого, що далі за твій ніс. Щастя й нещастя — лише наслідок нашого вибору.

— Я з тобою незгодна! Дуже багато в нашому житті від нас не залежить. Можливо, інколи в людини і є вибір, проте не завжди є кому підтримати, підказати, захистити…

— Для цього й потрібні друзі! — посміхнувся Андрій і потис маленьку долоню Кет.

— Дякую тобі! — мовила дівчина й відвернулася. Сьогодні вона шкодувала, що не може плакати.

За кілька днів Кет трішки віджила, зібралася з силами й наважилася сама виходити за межі чистилища, коли Андрій був зайнятий. А зайнятий він був майже цілодобово. Хлопець допомагав усім своїм численним родичам та друзям, супроводжуючи їх під час поїздок, важливих заходів та зустрічей, різних життєвих випробувань. Андрій відчував, коли людині потрібна підтримка, і мчав втішати й заспокоювати як знайомих, так і незнайомців. Лише самогубців він оминав, оскільки колишня заповзятість і впевненість після випадку з Кет залишила його. Кет не відчувала сторонніх так, як Андрій. Чи то він володів особливим даром перейматися людськими болями, чи то дівчина була глухою до них, але коли Андрій, показуючи на людину в натовпі, казав: «Йому болить, треба допомогти», — Кет не бачила зраненої душі за непроникним і схожим на тисячі інших сірим обличчям.

Кожного разу, збираючись виконувати обов’язки янгола-охоронця, Андрій запрошував Кет скласти йому компанію. Дівчина не погоджувалася. Ій було байдуже, яка доля спіткає троюрідного брата двоюрідної тітки матері Андрія, а прикидатися в неї не було ані сил, ані бажання. Андрій кілька разів пропонував Кет відвідати близьких дівчини, проте Кет відчувала до всього, пов’язаного зі своїм колишнім життям, непоборну огиду. Мало статися щось дійсно надзвичайне, щоб дівчина повернулася до тієї жахливої пастки.

Одного разу Андрій повернувся засмучений.

— Що сталося? — поцікавилася Кет, приготувавшись слухати розлогу відповідь у піввуха.

— Якби ти переймалася життям своєї родини, ти б знала, що сталося! — сердито сказав хлопець.

— Ну що таке? — стомлено запитала Кет.

— Твоя мати в лікарні. А вітчим у дільничного міліціонера. Вітчим її побив. Сильно побив. Я не міг допомогти, я запізно дізнався про цей жахливий випадок.

Серце Кет стислося, але вона не поворухнулася. Дівчина подумала, що обидва вони заслужили на те, що з ними сталося.

— Ти відвідаєш матір? — нетерпляче запитав Андрій.

— Ні!

— Чому?! — скрикнув хлопець.

— Тому, що коли мене били й ґвалтували, вона байдуже слухала мої благання про допомогу із сусідньої кімнати!

— Має ж бути щось, що її виправдовує! — приголомшено мовив Андрій.

— Можливо! Але в такому випадку, є щось, що б виправдало зараз мене!

Андрій замислився і сказав сам до себе:

— Але ж не можна все так облишити!..

Кет потерла скроні. Колись її постійно мучив жорстокий головний біль, і звичка масажувати лоба під час хвилювань залишилася до сьогодні. Багато років дівчина жила в постійному очікуванні болю, і єдине, що можна було зробити, як їй здавалося, — гідно витримати біль, міцно зціпивши зуби.

Звісно, усе це не можна було так облишити. Кет прекрасно знала, що вітчиму не загрожує правосуддя: його товариш-дільничний покриє мерзенну гладку тварюку, навіть якщо вітчим когось уб’є. Утім, хтось мав би провчити злочинця. Якщо ніхто із живих не може цього зробити, втрутитися зобов’язані мертві.

Кет попрямувала до виходу.

— Ти куди? — здивувався Андрій.

— У гості.

У кімнаті було темно. Кет прислухалася. Вітчим ворочався й сопів на дивані. Дівчину пересмикнуло від знайомих звуків. Кет на мить стало прикро, що вона порушила дану собі обіцянку, повернувшись до цього ненависного кубла зла й розпусти. Утім, бажання помсти було сильнішим за всі інші почуття і прагнення. Кет наблизилася до вітчима й щосили штовхнула його в бік.

— Умммм! — вітчим перевернувся і знову завмер.

Дівчина вдарила чоловіка в живіт. Вітчим скрикнув від незвичного різкого відчуття холоду в шлунку й підхопився.

— Що?! Що таке?!

— Свиня! Злочинець! — закричала Кет.

— Хто тут?! — прошепотів чоловік.

— Я, Кет! Кет! Ти мене не забув?! Не забув, тварюко?! — кричала дівчина вітчиму просто на вухо.

Чоловік схопився на ноги.

— Кет?! Кет, це ти?!

Дівчина знову вдарила вітчима. Чоловік майже не відчував болю, але липкий жах здавив його в лещатах.

— Ти мене не забудеш! Ти розкаєшся! Ти плакатимеш гіркими сльозами через свій злочин! — Чого тобі треба?! — кричав, відступаючи в кут кімнати, чоловік.

— Я хочу провчити тебе! Я хочу пробитися до твого серця крізь шар сала! — сказала Кет, щипаючи вітчима за пузо, гладкі руки й ноги.

Чоловік замахав руками, намагаючись відігнати невидимого нападника. Вітчим перечепився через порожні пляшки й гепнувся додолу.

— Дідько! — заволав він. — Пішла геть! Сатана! Згинь!

Дівчина штовхнула чоловіка ногою.

— Не чіпай мене! Не чіпай, будь ласка!

Кет засміялася.

— Будь ласка?! Згадав про ввічливість?! Пам’ятай: завжди є супротивник, який сильніший за тебе! Тобі пощастило, що я не можу тебе вбити! Але я можу змусити тебе вбити себе самого! Шкода, Андрій не дозволить мені цього зробити! Утім, я й сама не хочу, аби цей мій вчинок принизив мене ще більше, ніж твій злочин!

Дівчина зникла. Чоловік сидів на підлозі, трясся, тихо лаявся й розтирав забитий лікоть.

Андрій відразу помітив, що Кет незвично весела й збуджена.

— Щось добре трапилося? — з надією запитав хлопець.

— Так!

— А що саме, якщо не секрет?

— Не секрет! Мала сьогодні розмову з вітчимом. Здається, він починає розкаюватися!

— О, це ж прекрасно! І як тобі вдалося цього досягти?

— У мене свої методи! — загадково посміхнулася Кет.

— Сподіваюся, гуманні? — занепокоївся Андрій.

— Сподівайся! — засміялася Кет і відвернулася.

Наступного дня Кет відвідала вітчима в рюмочній. Чоловік сидів сам-один за заяложеним столом і повільно висмоктував горілку з брудної чарки. Дівчина сіла навпроти вітчима.

— Ну що, сумуєш без мене?

Вітчим підняв очі й здригнувся.

— Знову ти! — приречено мовив він.

— Як би ти хотів померти? — посміхаючись, запитала Кет. — Тебе задушити, побити, скинути з даху? Хочеш, штовхну під машину?

П’яні очі чоловіка сповнилися жахом.

— Відчепися! Чого ти хочеш?! — закричав він.

М’яті й брудні завсідники рюмочної байдуже поглянули на чоловіка.

— Я хочу жити! — сумно відповіла Кет. — Хочу друзів, родину, діток. Шити хочу. Чому я повинна була все через тебе втратити?!

— Через мене?! — щиро здивувався вітчим. — Та що я тобі такого зробив?! Хіба через таку дурню кидаються з даху?!

— Моє життя зламали! І ти — в першу чергу!

— Не треба було чіплятися до мене, сердити, дражнити!

— То я сама винна в тому, що зі мною сталося?! — підхопилася Кет.

— А хто поліз до мене битися?!

Кет кинулася до чоловіка, прагнучи вчепитися йому у волосся.

— А мати теж лізла до тебе битися?! Брехлива, хтива, підступна тварюка! — закричала Кет. — Як тільки ти заснеш, я тебе заріжу! Я задушу тебе подушкою! Ти вже не будеш жити, ти здохнеш, присягаюся!

— Проообі! — заволав вітчим. — Люди, рятуйте! Допоможіть!

П’яниці сумно дивилися на чоловіка, який борсався посеред кімнати й захлинався криком, позіхали й зітхали.

— Білка, товариші! — констатував худий дідок у тріснутих окулярах.

— Тут немає людей, і тобі ніхто не допоможе! — відступаючи від вітчима, сказала Кет.

Як тільки Кет повернулася, на неї вже чекав Андрій. Його блакитні очі потемнішали, на красиве обличчя впала тінь смутку. Дівчина відразу зрозуміла, що друг знає про її витівки.

— Що ти скажеш на своє виправдання? — крижаним тоном мовив Андрій.

— Що він — свиня!

— Цього недостатньо, щоб його мучити!

— Тоді він гірший від свині! І цього досить, щоб його вбити!

— Кет, будь ласка, йди далі! — зітхнув Андрій. — Облиш цей бруд, цей біль у минулому!

— Тобі легко казати! — спалахнула Кет. — Як таке можна забути?!

— Я не раджу забути, я раджу облишити!

— А хіба ти облишив своє минуле?!

— Ні, бо в ньому — моє майбутнє! А у тебе, якщо ти озиратимешся назад, майбутнього немає!

— То й не треба! Навіщо мені жити?!

— Щоб радіти, виконувати свої бажання, робити добро іншим!

— Не переконав!

— Щоб мати справжню люблячу родину!

— А варто ризикувати?!

Андрій узяв дівчину за руку й повів до виходу з пустелі.

— Куди ти мене тягнеш?! — обурилася Кет.

— Хочу з деким познайомити! — посміхнувся хлопець.

Андрій і Кет опинились у тіні розлогого каштану. На дитячому майданчику чоловік і жінка гралися з веселим чорнявеньким хлопчиком років п’яти.

— Ото мої батьки! — посміхаючись, вказав на пару Андрій. — Мати посивіла. Дуже шкода! У неї було таке красиве каштанове волосся!

Кет дивилася на щасливу родину й у її душі просиналася отруйна змія заздрості. Ніколи батьки не гралися з нею, ніколи не цілували, не гладили голівку, ніколи батько не підіймав на руках високо-високо до неба. У неї не було дитинства. У неї не було справжнього життя. І вже не буде.

— Ти ненавидиш їх? — тихо запитала Кет. — Своїх батьків?

— Ненавиджу?! — здивувався Андрій. — Що ти! Я їх обожнюю!

— Вони були хорошими?

— Вони й зараз хороші!

— Але не для тебе, — зауважила Кет. — Ти заздриш тій дитині? Тільки чесно! Заздриш, що вона живе, що вона живе з ними?

— Інколи, — пошепки відповів хлопець. — Коли догорає день, коли сутінки огортають дерева синім серпанком і останні спалахи сонця згасають у вікнах багатоповерхівок, я йому заздрю. У цей час хочеться повернутися додому. У цей час усі щасливі люди повертаються до тих, кого люблять. А мені нема куди повернутися.

— Чому ти не йдеш до себе додому?

— Знаєш, коли я повертаюся додому, я не відчуваю себе господарем цієї квартири. Не впевнений, що в нашому стані ми маємо право на щось або на когось претендувати. Мої батьки дуже тяжко переживали мою смерть. Вони любили й люблять мене, але я цілком усвідомлюю, що ми один одному більше не належимо. Щоб людині жити й жити щасливо, їй треба когось любити. Я маю для чого жити, бо я знаю, що вони є. Їм було тяжче: вони не знали, що я поряд із ними. Мені було боляче спостерігати за їхніми стражданнями. Я вирішив, що коли вже я не зміг врятувати себе, то мені принаймні потрібно врятувати батьків. Я напоумив їх взяти з дитбудинку цього малого Мишка. Звичайно, його присутність не звільняє батьків від болю повністю, але я бачу по їхніх обличчях, що вони здатні радіти. І я хочу, щоб вони раділи життю, бо життя прекрасне і вони прекрасні!

Кет уважно дивилася на Андрія. Здавалося, біль і страх не затримувалися в ньому. Він плив крізь чорні води й залишався кришталево чистим. Кет не вірилося, що мертва людина може так любити й поважати життя.

— Скажи, Андрію, — нарешті мовила дівчина, — як ти пережив свою смерть? Як мені її пережити?

Андрій посміхнувся.

— Справа в тому, що я цілком не помирав, — відповів хлопець. — Кожна людина носить у собі зародок смерті — хворобу духовну або фізичну, яка рік за роком набирає сили, висотує з людини радість і нарешті вбиває. Тисячі людей помирають ще за життя: фізична їх оболонка нормально функціонує, але серце вже спаплюжене, мертве, вже шашіль заздрості, злості, відчаю сточив душу так, що жодний промінчик світла не утримується в ній. Людина помирає не тоді, коли зупиняється серце, а тоді, коли серце нічого не відчуває.

— Я не знаю, що мені робити! — зітхнула Кет. — Як мені змусити себе жити, допомагати людям, якщо я їх ненавиджу й боюся, якщо їхнє щастя пече мене й мучить, як окроп?! Чому я маю допомагати тим, хто не допоміг мені?! Чому я померла нещасною, а маю дбати про те, щоб вони жили і жили щасливо?!

— Кет, ти повинна усвідомити, що колишнє твоє життя скінчилося! Ті люди, які шкодили тобі, ті проблеми, які тобі дошкуляли, вже не мають і ніколи не матимуть над тобою влади! Можливо, твоє наступне життя буде нелегким, і немає сумнівів, що ти знову помреш, але зараз ти сама обираєш своє майбутнє. Основне питання — бути чи не бути — ти вирішує тут і зараз. Ти можеш нічого не боятися, бо сьогодні лише ти одна керуєш своїм життям. Ти можеш шкодити або допомагати людям, і тільки ти будеш за це відповідати. Тільки із твоїх вчинків складеться твоє наступне життя. Хіба це не благо для людини? Хіба це не найвища справедливість?

— Що ти знаєш про справедливість?! — спалахнула Кет. — Ми народилися, жили й померли в зовсім різних умовах! Твоє життя було прекрасним завдяки прекрасним батькам, а я не бачила нічого, окрім бруду, брехні й болю. І чому це так?! Ти думаєш, я дурна, нетямуща, груба й огидна?! Думаєш, я народилася гіршою за тебе?! Ні, зовсім ні! Якби в мене було вдосталь їжі, одягу, іграшок і книжок, якби мене хоч хтось любив, я б стала зовсім іншою людиною! Але в мене не було нічого! І де ж справедливість?!

— Усі люди народжуються і всі помирають — ось тобі і справедливість!

— Знаєш, що буде вищою справедливістю? Затягнути покидьків, які зламали моє життя, на дах будинку і зіштовхнути вниз. Коли їхні мізки розтічуться по асфальту, тоді я повірю у справедливість!

— Справедливість починається з тебе, — спокійно мовив Андрій. — І окрім справедливості, є ще й милосердя.

— Нехай милосердними будуть ті, кому не вирвали з грудей серце! — сказала Кет.

— У тебе є можливість заповнити порожнечу у грудях! — ласкаво мовив Андрій. — Будь ласка, дай йому спокій! Заради мене!

Кет невдоволено пирхнула, але все-таки прислухалася до друга.

Невдовзі Андрій повідомив Кет, що її слова не на жарт перелякали вітчима і чоловік не спав кілька днів, сидячи в кутку кімнати з ножем напоготові.

— Кет, він так може здуріти! — мовив зі співчуттям хлопець. — Він думає, ти хочеш його вбити!

— Так і є, я хочу! — зізналася Кет. — І якщо я не можу його вбити, я змушу його страждати!

— Сьогодні йому на роботу, — нагадав Андрій. — Він може потрапити в аварію.

— То й що?! Побіжиш його рятувати?!

— А ти?

— Я можу знову прийти до нього! — посміхнулася Кет. — Та чи він цього хоче?

— Думаю, ні, — у задумі сказав Андрій. — А ти дозволиш мені сьогодні за ним наглядати?

— Роби, що хочеш! — роздратовано сказала Кет. — Мені байдуже!

— А мені — ні! — сказав Андрій і попрямував до виходу з чистилища.

— От дурбецел! — зашипіла дівчина й, недовго думаючи, пішла за другом.

Андрій і Кет з’явилися в кабіні вантажівки, коли вітчим, куняючи, вже почав опадати на кермо.

— Треба його збудити! — сказав Андрій.

— Навіщо?

— Щоб він не розбився!

— Як на мене, то нехай розіб’ється! — категорично мовила дівчина.

— Машина зійде з шосе! — скрикнув Андрій і струснув водія за плече. Чоловік не реагував. — Кет, допоможи!

Неконтрольована вантажівка повертала праворуч. Дівчина знала цю вулицю як свої п’ять пальців. За кількасот метрів на шляху машини — дитячий майданчик неподалік від школи. Маленькі діти весело копирсатимуться в пісочку, коли їх підімне важезна вантажівка. Кет не було шкода цих дрібних вередливих шмаркачів, і вона не відчувала душевної потреби їх рятувати. Але переляк і хвилювання Андрія чомусь передалися їй, і дівчина, штовхнувши вітчима, закричала:

— Прокинься! Прокинься!

Чоловік нарешті підняв голову й вирячив червоні, божевільні очі на Кет.

— Гальмуй! Гальмуй! — заволали в один голос хлопець і дівчина.

Водій натиснув на гальма. Вантажівка різко зупинилася, розвернулася посеред входу до парку й обдала людей, які розбігалися на всі боки, землею й піском.

— Фуууух! — видихнув вітчим і обтер рукавом спітніле чоло.

— Яке щастя! — засміявся Андрій. — Вдалося! Кет, у мене руки трусяться!

Кет мовчки, стиснувши губи, дивилася на вітчима. Дівчині було шкода, що небезпека минула і з чоловіком нічого не сталося. Кращого шансу занапастити ворога в неї може вже не бути.

— Кет, дякую! — прошепотів пошерхлими губами вітчим. — Пробач мені!

Дівчина замотала головою. Її душили запізнілі сльози та жаль.

— Ти права, я — жахлива людина, Кет, — зітхнув вітчим. — Дурний пияка. Ти вбий мене відразу, зараз, якщо не можеш пробачити. Мені не жити, Кет. Я здурію. Мені шкода, що так вийшло. Я не думав, що воно так буде. Я не думав…

— Іди до біса! — закричала Кет. — Нехай він судить тебе і пробачає! Я не вірю тобі й ніколи не вірила! Я облишу тебе у спокої, але не задля тебе, а задля себе! І якщо ти ще хоча б раз доторкнешся до матері, я виверну з тебе душу, присягаюся! Я тебе знищу, зрозумів?!

Вітчим важко дихав і кивав.

— Ходімо! — наказала Андрію дівчина. — Тут більше нема чого робити!

Друзі враз зникли з кабіни. Невіруючий чоловік встигнув перехреститися, перш ніж почув ґвалт натовпу, який збирався довкола вантажівки.

Кет багато разів задумувалася над тим, як помер Андрій. З одного боку, їй було цікаво дізнатися про таку інтимну деталь його біографії, з іншого — страшно уявляти, як біль скручував усе його тіло, як від жаху паморочилася голова, як зупинялося серце й уривалося дихання. Дівчина могла уявити, як він помер, але не могла зрозуміти — навіщо. Її загибель була логічним продовженням жалюгідного й жахливого життя. Та й сама вона як людина нічого не була варта. Звичайно, у якісь моменти життя вона бувала про себе високої думки, але після знайомства з Андрієм дівчина зрозуміла, що їй просто не було на кого рівнятися. Хвороба і смерть Андрія здавалися Кет протиприродними. У хлопця було все, чого тільки можна побажати, — гострий розум, доброта, гідність, талант, приємна зовнішність, любляча родина і друзі, грандіозні плани на довге, щасливе життя. Але підступна пухлина зруйнувала його майбутнє. Кет не розуміла, чому вона з’явилася. Чому саме в Андрія, чому в такому молодому віці? Навіщо було створювати ідеальну людину, а потім її вбивати? У цьому не було логіки, не було справедливості. Кет не могла повірити в життя, доки воно дозволяло смерті так себе ганьбити.

Одного вечора, коли друзі прогулювалися Нью-Йорком, забувши про всі денні клопоти, Кет не втрималася й запитала:

— Андрію, а як ти… помер?

Хлопець посміхнувся.

— Я вже давно чекаю, коли ти запитаєш.

— Мені було ніяково, — зізналася Кет. — І лячно.

— Думаю, тепер у нас не може бути один від одного таємниць, — зауважив Андрій.

Кет кивнула.

— То як? — повторила запитання дівчина.

— Я зрозумів, що надії немає, коли мій хрещений, лікар, припинив наді мною підсміюватися. Знаєш, він дуже хороший і веселий, але жарти в нього своєрідні. Особливо дістається його пацієнтам. Не кожен може нормальне зреагувати на повідомлення хірурга, що він випадково видалив не той орган. Так ось, коли я тільки захворів, хрещений вимагав, щоб я дотримувався режиму, вчасно приймав ліки, тягав мене по всіх усюдах до своїх знайомих-лікарів. Він щовечора гуляв зі мною і завжди казав, що як я не буду слухатися його порад, то піду на органи. І раптом він замовк. Знітився, засумував, навіть зовні змалів, ніби йому на плечі ліг непозбутній тягар. Він залишив мене у спокої, бо вже нічого не можна було вдіяти. Я вдавав, що нічого не розумію. Лише після серйозного нападу, коли я ледве прийшов до тями, він суворо поглянув на мене і сказав: «Готуйся». Я відповів, що готовий. Він кивнув і мовив: «Я також».

За наступний місяць я відвідав найближчих родичів і друзів, кожному залишив щось хороше на згадку. Впорядкував свої вірші, знищив щоденники, роздав речі, які вже були не потрібні. Батьки не дозволяли собі сліз та істерик. Вони були схожі на середньовічних воїнів, які готувалися до тяжкої облоги, — серйозні, виважені, піднесені.

У квітні минулого року я попросив хрещеного поїхати зі мною на море. «Я хочу відпочити, — сказав я йому. — Повністю відпочити, ти розумієш?» «Я розумію, — стримано мовив хрещений, хоча в його очах я бачив біль і жах. — Мені треба підготуватися».

За кілька днів ми вирушили. Зупинилися в будиночку на узбережжі. Сезон щойно розпочався, людей на пляжах майже не було. Буяла молода зелень, квітли магнолії. Я багато купався, хоча вода була холодною. Я не боявся застудитися. Я нічого не боявся.

Відпустка хрещеного закінчувалася. Ми піднялися на узгір’я, з якого видно було море й Ведмідь-гору. Там ніколи нікого не було, там ми сперечалися про різні цікаві речі й насолоджувалися заходом сонця. «Я хочу зараз!» — сказав я йому. «Добре, тримай», — не вагаючись, хрещений дістав із кишені й простягнув мені пакунок із якимось порошком. Я проковтнув порошок і ліг на землю. Шуміли хвилі, кричали чайки, пахло мигдалевим цвітом.

«Тобі боляче?» — запитав хрещений. «Мені ще ніколи не було так легко, так спокійно», — зізнався я. Він посміхнувся, поцілував мене в лоба й ліг поруч зі мною.

День догорав, згасало сонце. Хотілося спати. Я заплющив очі. Досі не знаю, що він мені дав. Я повністю довіряв хрещеному, я знав, що він зробить усе так, як належить. Я ніколи не сумнівався в тому, що ми вчинили правильно.

Отямився я в пустелі, зовсім один. Доки я зрозумів, де я і як звідти вибратися, моє тіло вже доправили додому. Про похорон я розповідати не буду, усе було сумно й банально. Хрещений плакав над моєю труною. Здається, він і досі не вірить, що таки врятував мене.

Кет приголомшено дивилася на Андрія. Хлопець був спокійним і усміхненим, ніби розповідав про цікаву пригоду.

— Хіба ти не боявся померти? — запитала дівчина.

— Ні, зовсім ні. Я боявся помирати. Але все вийшло дуже добре, чи не так? — підморгнув подрузі Андрій.

— Як ти можеш радіти, коли позаду в тебе смерть?

— Бо попереду в мене — життя! — засміявся Андрій і потягнув Кет крізь натовп на П’ятій авеню.

Наступного ранку Андрій попросив подругу скласти йому компанію під час мандрів. Кет не знала, куди вони прямують. Мета подорожі дівчину все частіше не хвилювала. Важливо було, що вони рухаються крізь простір, крізь зачаєний біль і страх разом, і що на Андрія можна було цілком і в усьому покластися.

— Чому ти не питаєш, куди я тебе веду? — поцікавився Андрій, допомагаючи подрузі підійматися кам’янистим схилом.

— Куди б ти мене не вів, там мені буде краще, — задумано мовила Кет.

— Здається, я заслужив найвищу довіру? — підморгнув дівчині Андрій.

Кет мовчки кивнула.

— Ми зараз у Криму, ти зрозуміла?

— Ні, я ніколи тут не була.

— Знаєш, мені дуже приємно, що я перший показую тобі такі прекрасні речі! — радо зауважив Андрій. Він підвів Кет до урвища. — Дивися, це — море! Бачиш, скільки довкола сонячної блакиті?!

Кет поглянула вниз, і її серце стислося від захвату й висоти.

— Сьогодні штиль, — посміхнувся Андрій. — На морі й у моїй душі.

Кет уперше бачила море. Її вразив безмір води, неозоре шатро літнього неба, ледь помітні хвилі, які обережно торкалися гладеньких камінців на берегу. Вона ніколи не думала, що в житті бувають такі приголомшливо-красиві моменти.

— Я приходжу сюди подумати, — пояснив хлопець. — Подумати над тим, що було й буде. Тут мені дуже важко позбутися «але» і «якби». Однак я навчився не думати про те, що могло б бути. Тут я помер. Тут я виграв найважливішу битву із собою. Тут я став вільним.

Дівчина дивилася на сонячні іскри, розсипані по поверхні води. Яка прекрасна безкрая синява, скільки світла й тепла! Як хочеться знову сповна відчувати світ і людей, насолоджуватися доторком до мокрої трави, гарячого каміння, смаком води — бо кажуть, море солоне, а вона не може в цьому переконатися.

— Кет, я впевнений, що ти прекрасна людина, бо тільки з насправді хорошими людьми, на жаль, трапляються такі жахливі речі! — сумно посміхнувся Андрій. — Ти варта кращого! Ти повинна боротися за своє майбутнє! Я допоможу тобі! Хочеш вір, хочеш — ні, але ти мені небайдужа! Я волів би дати тобі все, що маю, але не маю нічого, окрім любові! Будь ласка, прими мою дружбу!

— Я її приймаю! — посміхнулася Кет. — Мені хочеться жити! Хочеться спробувати усе виправити, почати усе заново, ніби в моєму житті не було смерті!

— Ми спробуємо! — узяв дівчину за руку Андрій. — Тільки разом!

— Давай! — Кет стисла долоню друга, і їй здалося, що вона відчуває тепло його тіла. — Дякую тобі за все!

Мати лежала обличчям до стінки, обхопивши жовтими руками гострі коліна. Дівчина сіла на краєчок лікарняного ліжка й зазирнула нені в обличчя. Жінка дивилася на сонячний зайчик, який бігав по затертих шпалерах. На вперто стиснутих губах жінки запеклася кров, під лівим оком розплився величезний синець. Мати видавалася такою змученою, малою, беззахисною, що серце Кет стислося від жалю й болю. Дівчина погладила худе материне плече. Жінка здригнулася, подивилася на плече й обережно торкнулася його довгими блідими пальцями.

Кет ніколи не розуміла матері, навіть не намагалася розгадати таємницю її темної, нерухомої, закритої для світу душі. Дівчина лише знала, що мати страждає, і вважала своїм обов’язком це страждання з ненькою розділити. Розпитувати матір про її плани, вичитувати за помилки, намагатися довести свою точку зору було марно — жінка була глухою до всього, що відбувалося довкола неї. Кет не розуміла матері, однак попри все любила.

Дівчина чи не щодня до й після смерті подумки докоряла матері за її байдужість, за майже цілковиту відсутність у своєму житті. Інколи Кет бажала матері зла, бо жінка не могла або не хотіла захистити доньку від нього. Сотні разів дівчина шкодувала про те, що народилася. Проте лише зараз Кет зрозуміла, що життя — безцінне. І будь-який вчинок матері — поганий чи добрий — нічого не вартий у порівнянні з тим, що ця жінка подарувала їй можливість бути.

Навіть зараз, після смерті, Кет не уявляла, що вона може не існувати. Якщо за крок до загибелі дівчина жадала небуття, то зараз, пізнавши лише часткове відчуження від світу, дівчина панічно боялася зникнути назавжди. Їй ставало до болю моторошно від самої думки про втрату всіх свої старих мрій і нових добрих намірів, здобутого досвіду і прийдешніх радощів. І головне — Кет боялася втратити Андрія, який один з-поміж людей прагнув зігріти її серце й повернути подругу до життя. Дівчина давно зрозуміла, що їй не потрібен був якір. Ій потрібен був маяк, і Андрій радий був освітити її життя.

Кет відчувала останніми днями полегшення й піднесення. Вона все ще не готова була пробачити злочинну бездіяльність матері, але могла принаймні з нею змиритися. І рухатися далі. Разом із Андрієм.

Кет схилилася над матір’ю й поцілувала її рідке немите волосся. Жінка заплакала.

— Доню, доню! — прошепотіла вона, дивлячись на сонячний зайчик.

— Я не залишу тебе, обіцяю! — сказала Кет. — Я подбаю про тебе, мамусю!

Дівчина підбігла до лікаря, який саме зазирнув до палати, і прошепотіла йому на вухо:

— Будь ласка, подбайте про мою маму! Прошу вас, допоможіть їй одужати! Повірте, усяка добра справа вам зарахується! Добро повернеться до вас! Не шкодуйте його для своїх хворих!

Молодий лікар посміхнувсь якимось своїм думкам і підійшов до матері Кет. Чоловік схилився над пацієнткою, зі співчуттям зазирнув в обличчя й обережно торкнувся худого плеча.

— Вставайте, будь ласка! — лагідно попросив лікар. — Поїжте! Сьогодні смачний борщ! Повірте, вам покращає! Обіцяю, із часом біль відступить!

Жінка заворушилася, із недовірою поглянула на лікаря, але все ж таки піднялася.

— Скоро полегшає? — самими губами запитала пацієнтка.

— Скоро! — посміхнувся чоловік.

Одного разу, коли друзі сиділи поряд із матір’ю Кет на лаві в парку, Андрій радо повідомив дівчині:

— Я знайшов людину, яку хочу врятувати!

Кет посміхнулася.

— Це добре!

— Хочеш, покажу?

Кет не бажала займатися порятунком сторонніх людей ані зараз, ані будь-коли, проте Андрій сяяв від щастя, і дівчина розуміла, що йому хочеться поділитися радістю з подругою. Тим паче, час перебування Андрія в чистилищі спливав. Потрібно було підтримати хлопця в його добрих намірах і допомогти втілити їх у життя.

— Хочу! — сказала Кет і разом із Андрієм увійшла до порталу.

Друзі опинилися в темній і холодній кімнаті. На журнальному столику блимав маленький чорно-білий телевізор. Фігура, закутана в синю вовняну ковдру, без упину рухалася з кутка в куток і бурмотіла:

— Припини… припини… припини…

Раптом людина кинулася до дверей, посмикала їх і закричала:

— Припини! Випусти мене!

Голос видався Кет знайомим.

— Ти будеш сидіти там, доки не візьмешся за розум! — гаркнув із-за дверей чоловік. — Що ти собі думаєш?! Чи ти не думаєш узагалі?!

— Я не буду, не буду, присягаюся! — заволав в’язень темної кімнати.

Кет пересмикнуло. Це Іван! Це його голос лунає з-під синьої ковдри! Голос змінився — став глухим і хрипким, як у хворого на горло, але дівчина його впізнала.

— Я не вірю твоїм словам! Я тобі більше не вірю! — закричав із-за зачинених дверей чоловік.

— Що з ним таке?! — пошепки запитала у друга Кет.

— Наркоман. Як я зрозумів, батько не зміг допомогти хлопцю, тому змушений був силоміць розлучити його з поганою компанією, перевезти до глухого села й оселити в цьому будинку віддалік інших хат, щоб люди не чули цілодобового ґвалту.

— Ти — нелюд! — захрипів Іван. — Ти вбиваєш мене, ти мене мучиш!

— Мені треба було взятися за тебе раніше! Я, ідіот, усе тобі дозволяв, усе підносив на тарілочці під самого носа, клав у рота ще й розжовував! А ти?! Замість того, щоб вчитися, працювати, стати батькам на старість утіхою, зажерся й пустився берега! Ти ж не від горя, ти від жиру усе це затіяв, дурисвіт!

— Я себе вб’ю! Ти чуєш?! — знову закричав Іван і загрюкав у двері. — Випусти! Мені треба! Я повішуся!

— Вішайся! — холодно кинув батько. — Досить уже нас мучити!

— Ти не віриш?!

— Не вірю! Я не дозволю тобі знову шантажувати нас самогубством!

Іван вдарив двері босою ногою, зойкнув, сів додолу й схопився на травмовану ступню.

— Нелюд! — шипів юнак, розминаючи пальці. — Припини! Випусти мене, випусти!..

— Ти дійсно хочеш йому допомогти? — запитала Кет.

— Хочу! Я чув про нього багато хорошого від його батьків. Вони плачуть, обійнявшись, коли він не бачить. Вони кажуть, він був вихованим, розумним, добрим. За допомогою батьків він міг досягти значних успіхів у житті!

Кет хмикнула. Вихований, розумний, добрий? О, вона теж колись так думала! А він виявився підступним, хитрим і злим!

Іван застогнав, поповзом дістався до ліжка і спробував умоститися на ньому, але жодна поза, схоже, не полегшувала біль, і юнак кидався на зім’ятому простирадлі.

— Чи можна вірити тому, що кажуть батьки? Для батьків дитина, якою б вона не була, завжди найкраща! — зауважила дівчина.

— Я вірю тому, про що його батьки говорять між собою!

— Може, вони не про все знають?

Андрій знизав плечима.

— Тобі він не сподобався? — із сумом запитав хлопець. — Поглянь, він молодий, красивий, він страждає!

Кет змусила себе подивитися на Івана. Звісно, зовнішність юнака ще й досі могла хвилювати, але погляд Кет мимоволі притягував сам Андрій.

— Ти певен, що він дійсно покінчить із собою? Не думаю, що цей розпещений молодик зможе себе вбити!

— Я бачив, як він робив із простирадла зашморг, — сказав Андрій. — І я не дозволю цьому зашморгу затягнутися на шиї молодої людини!

— А якщо не вийде?

— Вийде! — рішуче мовив Андрій. — Разом ми впораємося!

Кет нічого не відповіла. Друзі повернулися до чистилища, невдовзі Андрій вирушив до батьків. Дівчина лягла на пісок, дивлячись на нерухоме сталеве небо.

Кет не знала, як вчинити правильно. Вона не хотіла допомагати людині, яка зрадила її й підштовхнула до загибелі. Проте, зараз допомоги потребував не тільки Іван, але й Андрій. Хлопець не знав, як цей юнак завинив перед Кет. Чи погодився б він залишити напризволяще людину, яка образила його подругу? Дівчина не знала напевне. Можливо, Андрій вирішив би не втручатися, дозволив би Івану померти. І як глибоко порядна людина, хлопець страждав би через свою справедливу жорстокість. Проте, Андрій наполягав, щоб Кет піклувалася про родину, яка завдала дівчині багато болю. І зрештою дівчина визнала, що друг мав рацію. Але ця ситуація була зовсім іншою. Іван не був родичем Кет, він був їй ніким, просто людиною, яка не виправдала надій. Дівчина не повинна була так чи інакше втручатися в життя юнака. Цілком імовірно, що Андрій врятував би Івана всупереч внутрішньому спротиву Кет і дівчина зненавиділа б друга за цей вчинок. Власне, Кет зараз не мала права розповідати другу про свої стосунки з Іваном, не мала права ставити Андрія перед складним вибором, не мала права порушувати спокій його сонячної, теплої, кришталево-чистої душі. Це був лише її біль і її вибір. І Кет, усвідомлюючи власну ницість, вирішила великодушно дозволити Андрію врятувати свого ворога.

У кімнаті було як завжди темно. Кет стояла біля заґратованого вікна й дивилася на сусідній будинок крізь щілину між цупкими коричневими шторами. День згасав. Холодні дощові сутінки опускалися на невеличке село з похиленими хатами й розбитими дорогами. Навіть смерть не врятувала її від цього світу, цього бруду, цих ґрат, за якими вона знову відбуває покарання з людиною, яка їй огидна. Чого їй не вистачало для щастя — розуму, сили духу, гордості? Кет не знала. Дівчину знову переслідувало нав’язливе бажання вирватися. Але тікати не було куди.

— Набридло! Як усе це набридло! — чула вона за спиною злий шепіт. — Ненавиджу!

Кет озирнулася. Іван сидів на ліжку і скручував простирадло в зашморг. Уп’яте за останні три дні.

— Коли вже ти нарешті повісишся?! — просичала Кет і знову відвернулася до вікна.

— Коли захочу — тоді й повішуся, — відповів Іван.

Холодна хвиля страху накрила Кет. Дівчина обернулася.

— Ти мене бачиш?!

— Бачу.

— І… Що скажеш?!

— А що ти хочеш почути?

— Для початку — «вибач!»

— Вибач.

— І що ти — лайно і зрадник!

— Я — лайно і зрадник, — байдуже повторив Іван.

— І що тобі шкода!

— Мені шкода.

— Невже?! Невже з таким обличчям і таким тоном перепрошують?! Тобі дійсно не соромно?!

— А я не перепрошую, — спокійно відповів юнак. — І мені не соромно.

— Але я померла в тому числі через тебе! — скрикнула Кет.

— Мені байдуже.

— І я прийшла, щоб допомогти тобі!

— Мені байдуже.

— Ну ти й тварюка!

Іван знизав плечима.

— Ти мене боїшся? — запитала Кет.

— Ти — глюк. Просто глюк. Така сама гидота, як усе довкола.

— Я існую! — закричала дівчина. — І я можу, я хочу тебе знищити!

Іван мовчи ліг, відвернувся до стіни. Кет чула схлипування, потім — кілька глибоких зітхань.

— Отче наш, сущий на небесах, — зашепотів Іван. — Нехай святиться ім’я Твоє, нехай прийде царство Твоє…

— Як ти смієш звертатися до Бога?! — обурилася Кет. — Ти, найгірший із грішників!

— Нехай буде воля Твоя…

— Не смій молитися! — роздратування Кет росло з кожним словом Івана. — Не смій!

— Як на небі, так і на землі…

— Замовкни! Замовкни! Замовкни!

Іван знову зітхнув і замовк. Кет, важко дихаючи, кинулася до вікна і вчепилася в підвіконня. Дівчина зараз бажала колишньому коханцю смерті більше, ніж будь-коли. Кет хотілося якомога скоріше звільнитися від цього тягаря, від усіх тягарів, які тягли її в пекло. З іншого боку, дівчина до кольок у шлунку боялася фіналу історії Івана. По-перше, вона не уявляла, як має вчинити, якщо Іван наважиться вбити себе при ній. Дозволити йому померти значило б впасти в очах Андрія й бездарно зіпсувати розпочату другом справу. Рятувати Івана в Кет не було внутрішньої потреби. Та й що вона могла б сказати Івану, аби затримати його на цьому світі? Жодного доброго слова в дівчини не залишилося для огидного зрадника й жалюгідного наркомана. По-друге, як би не склалося життя Івана, Кет усе одно втратила б Андрія. Її друг або врятується разом із самогубцею, або разом із ним загине. Звичайно, Кет бажала для Андрія нового життя. Але її життя у будь-якому разі закінчувалося.

— Ну що, без змін? — запитав Андрій, з’явившись із порталу.

— Він нас бачить! — сказала дівчина.

— І що?! Що казав?!

— Сказав, що я — глюк, і що йому все байдуже.

Андрій підійшов до ліжка, нахилився до Івана й ласкаво мовив:

— Привіт, Іване! Не бійся, ми хочемо допомогти! Ми бажаємо тобі добра!

Іван поглянув на хлопця й перевернувся на інший бік.

— Поговори з нами, будь ласка! Що тебе непокоїть? Як ми можемо тебе розрадити?

Наркоман скривився, ніби від кислого, і накрив голову подушкою.

— Мені здається, він так і не наважиться! — сказала Кет. — Він лінивий, і тупий, і…

— Кет! — скрикнув Андрій. — Припини! Давай вийдемо!

— Давай! — погодилася дівчина, і друзі перемістилися на подвір’я.

— Що відбувається? — занепокоївся хлопець.

— Нічого не відбувається! Просто він мені огидний! Він не хоче нашої допомоги! Та він її і не вартий!

— Кет, будь ласка, не сердься! Іван зараз у такому стані, що на нього не можна ображатися!

— Андрію, ми втрачаємо час! — із болем скрикнула Кет. — Твій час спливає!

— Я знаю! Але все буде добре! Ми не дозволимо йому померти!

— Та до чого ж тут він?!

— Наше завдання — врятувати його.

— Наше завдання — врятувати тебе! — заперечила дівчина.

— Послухай, Кет! — примирливо мовив Андрій. — Я знаю, ти переживаєш за мене, бо у хвилину слабкості я дозволив відчаю заволодіти мною. У мене дійсно мало часу, але я не хочу ставати фігурою, довкола якої обертається світ. Я не хочу життя заради життя, розумієш? Я хочу життя заради добра, заради боротьби, заради надії. Хочу життя, якого я буду вартий!

Кет кивнула. Вона не розуміла друга. Але Кет щиро полюбила Андрія і була впевнена, що серед усіх її знайомих один він дійсно гідний жити.

— Я не шкодую, що моє життя так склалося, — продовжував Андрій. — Звісно, мені дуже-дуже шкода, що я не зміг тебе врятувати, але мені приємно, що ми з тобою зустрілися, потоваришували, що ти мене підтримуєш. Я маю надію, що я так чи інакше тобі допоміг і ти зможеш згодом почати нове, краще життя, чи не так?

Кет посміхнулася.

— Так, Андрію, ти правий! Ти дав мені надію!

— Я полюбив тебе всім серцем, Кет, чесне слово! І я хочу тебе попросити, щоб ти не забувала мене, добре?

— Тебе — забути?! — скрикнула Кет. — За все моє життя ти єдиний!..

— Дослухай, будь ласка! — перервав подругу хлопець, узявши її за руку. — Якщо я зникну…

— Ні! — захитала головою дівчина, ніби відганяючи погані думки.

— Якщо я зникну, продовжуй мою справу, будь ласка! Не здавайся, не втрачай надії, не дозволяй зневіритися тим, хто прийде після мене! Я знаю, люди тебе образили, але кожен із них носить у серці невгамовний біль і кожен вартий щастя!

Кет незмигно дивилася на друга й нічого не могла сказати. Від однієї думки про те, що Андрія може не бути, дівчину стискав у крижаних лещатах чорний жах, тіло німіло, перед очима з’являлися зелені плями. Вона не могла йому пообіцяти жити далі без нього, бо вона не уявляла, що таке можливо.

— Я сподіваюся, що ми впораємося, і я народжуся знову, — продовжував Андрій. — Але я не хочу нового життя без тебе, Кет. На жаль, я не пам’ятатиму тебе. Однак ти зможеш знайти мене. І, якщо захочеш, зможеш спробувати нового мене полюбити.

— Якщо це можливо, я саме так і вчиню! — зраділа Кет. — Тільки так!

Раптом дівчина спохмурніла.

— А якщо ти не полюбиш мене? — схвильовано запитала вона.

Андрій ласкаво посміхнувся.

— Полюблю! Я себе знаю!

Хоча Кет і прагнула допомогти Андрію, їй потрібен був час для відпочинку. Перш за все — для відпочинку від Івана. Залишивши друга, який завжди був сповнений позитивної енергії, сам на сам із потенційним самогубцею, дівчина повернулася до пустелі, лягла на пісок і заплющила очі. Дуже хотілося повністю розслабитися, заснути й побачити сон із дитинства — той, у якому багато світла, тепла, пахощів степу і присмаку фруктів. Проте, сон був забороненим задоволенням, і Кет просто причаїлася серед барханів, намагаючись відсторонитися від усіх клопотів і страхів, які цілодобово напосідали на дівчину.

«Усе буде добре. Усе буде добре. Усе буде добре. Усе буде добре. Усе буде добре», — подумки повторювала дівчина, намагаючись досягти душевної рівноваги. І тільки-но Кет заспокоїлася, як у її свідомості пролунав крик Андрія:

— Кет, допоможи!

Дівчина підхопилася й кинулася до порталу. За мить Кет уже була в темній кімнаті поряд із Андрієм. Іван звично вовтузився із зашморгом.

— Що? — торкнулася вона руки друга.

— Здається, зараз, — сказав Андрій.

— Чому ти так вирішив?

— Він усе робить мовчки. Мовчки, розумієш?

І дійсно, Іван без жодного слова, тихо й зосереджено, готувався до самогубства. Юнак зняв із журнального столика телевізор, поставив його посеред кімнати, причепив до гака, на якому трималася люстра, зав’язане у вузол простирадло.

— Я намагався його переконати не робити цього, — прошепотів Андрій. — Він мене не слухає. Спробуй ти!

— Я не хочу!

— Будь ласка, спробуй! Не дай йому все зіпсувати!

— Добре! — подумавши, погодилася Кет. — Але тобі треба вийти. До іншої кімнати.

— Що ти надумала? Навіщо?

— Вийди! — наказала дівчина, і Андрій, зітхнувши, зник.

— Слухай, Іване! — підійшла Кет до хлопця, який намагався обкрутити шию простирадлом. — Приділи мені хвилинку! Піти до дідька ти завжди встигнеш!

Юнак поглянув на Кет і тихо мовив:

— Давай швидше!

— Я — не глюк! — твердо сказала Кет. — Я — та сама дівчина, яку ти знав довгий час, яка віддано любила тебе, і яку ти зрадив. Я живу, але в іншому місці. Ти станеш таким, як я, якщо вб’єш себе. І будеш так само, як я, намагатися рятувати людців, від яких тебе нудить. І навіть якщо не будеш рятувати, ти все одно конатимеш довгих вісімнадцять років у чистилищі разом зі мною. Вбивши себе, ти занапастиш Андрія, який від щирого серця бажає тобі добра, хоче порятувати тебе із ризиком для власного існування. Хочеш — вір мені, хочеш — ні, але такі там закони. І якщо через тебе я втрачу Андрія, єдиного свого друга, я перетворю для тебе кляте чистилище на справжнє пекло! Я стану твоїм прокляттям і жахом до останнього дня! Присягаюся, кожну секунду твого існування я тебе катуватиму всіма можливими способами! І ти не зможеш сховатися від мене, не зможеш себе захистити, ти навіть вчинити самогубство ніколи більше не зможеш!

Іван мовчки вислухав, зверхньо посміхнувся й мовив:

— Мені байдуже.

— Іване, я ненавиджу тебе так само сильно, як колись любила! — скрикнула Кет. — Мені не шкода ані тебе, ані себе, присягаюся! Але Андрій — він не такий, як ми! Він — справжня людина, він дійсно хороший! Прошу тебе, не дай йому загинути! Не вчиняй так зі мною! Не вбивай мене знову і знову! Благаю, зупинися, врятуй його! Врятуй мого друга! Андрій ні в чому не винен, він не має постраждати через наші чвари! Будь ласка, Іване, пощади його! Прошу, прошу!

Іван дивився на дівчину божевільним поглядом і посміхався.

— То твій друг зникне, якщо я помру?

— Так, так!

— А якщо я зупинюся?

— Він врятується! Він народиться знову! Десь далеко звідси, в іншому тілі!

— І ви більше не будете разом?

— Не будемо!

— І тебе це влаштує?

— Влаштує що завгодно, аби тільки він жив!

Іван засміявся.

— Ти справді віриш, що я можу допомогти? Що я щось можу? — раптом серйозно запитав він.

— Так! Будь ласка, Іване, допоможи!

— Поклич його! — суворо сказав юнак, затягуючи на шиї зашморг. — Вам треба попрощатися.

Кет зрозуміла, що все пропало. Кінець надіям, планам, кінець її життю. Усе єство дівчини завмерло від жаху в передчутті останньої, найтяжчої втрати.

— Будь ласка! — прошепотіла дівчина, молитовно складаючи руки. — Не вбивай!

— Поквапся! Треба з цим закінчувати! — Іван нетерпляче смикнув зашморг.

— Андрію! — закричала Кет. — Андрію, швидше!

Як тільки хлопець з’явився в кімнаті, Кет кинулася до нього і стисла в обіймах.

— Пробач мені, Андрію! Вибач за все і спасибі! Я старалася, правда!

— Іване, я вірю, що ти вартий життя! Вірю, що ти вчиниш правильно! — сказав Андрій, сумно поглянувши на самогубцю. — Майбутнє є!

— Я вже вирішив! — сказав Іван.

— Я розумію, — спокійно мовив Андрій. — Пробач, що я не зміг допомогти тобі! Я знову схибив і маю бути покараний. Прощавай, Кет!

Іван вчепився обома руками в простирадло над головою й щосили потяг його донизу. Гак зі шматками штукатурки та люстрою впав йому просто на голову. Кет пронизливо закричала. За мить відчинилися двері, і батько, ридаючи, кинувся до Івана.

— Синку! Синку, як ти? — голосив літній чоловік, витираючи з обличчя Івана кров. — Пробач, заради бога!

— Усе нормально, тату, — тихо сказав юнак, обіймаючи батька. — Тепер усе буде добре!

— Кет! — скрикнув Андрій і зник.

Дівчина заплющила очі, прислухалася. Голос друга ще мить линув невідомо звідки, аж раптом його заглушив настирливий плач немовляти. Кет зосередилася й подумки побачила будівлю лікарні, в якій народився Андрій.

— Дякую, Іване! — радо посміхнулася Кет. — Дуже дякую! Ти зробив добру справу!

— Я не вбивця, — мовив юнак, і батько, знову поглянувши на Івана, заридав. — Дурень, але не вбивця. Пробач мені за все!

— Я тебе пробачаю! — щиро сказала дівчина. — Вірю, що ти вирвешся з цього жаху! Ми повинні вирватися, ми гідні кращого, розумієш? Щасти, Іване!

Юнак вдячно посміхнувся. Кет махнула рукою і зникла.

У пологовій палаті, як на Кет, було забагато люду. Медичний персонал бігав довкола породіллі, намагаючись зупинити кровотечу.

— Дитина! Де моя дитина? — слабким голосом запитала жінка.

— Естель, не бійтеся, усе добре! — лікар підніс до жінки новонародженого хлопчика, який захлинався від крику. — Дивіться, який красень!

Жінка посміхнулася малюку й обережно доторкнулася до голівки.

— Зараз ми ненадовго розлучимо вас! — попередив лікар. — Так має бути. Усе нормально!

Чоловік передав хлопчика медсестрі, яка віднесла малюка до кімнати, де на маленьких ліжечках лежали інші новонароджені. Коли медсестра вийшла, Кет схилилася над хлопчиком.

— Ой, Андрію, який ти малий і немічний! — засміялася Кет. — Ой-йой-йой, які крихітні пальчики! Який лисенький! Якби ти тільки себе бачив!

Малюк голосно плакав.

— Ну, ну, Андрію, ну що таке? Чого ти кричиш? — посміхалася хлопчику Кет. — У тебе вийшло! Ми молодці, Андрію! Не плач, друже! Усе буде добре!

Новонароджений на мить затих і завмер, потім знову захникав.

— Мій любий, мій маленький хлопчик, не плач! Кет поряд, Кет із тобою! Нічого не бійся, ми будемо разом! — шепотіла дівчина, роздивляючись крихітне личко. — Ти хороший, ти добрий хлопчик, ти будеш щасливим!

За кілька годин Естель відвідали чоловік і літня жінка.

— Доню, як ти? — кинулася з обіймами до Естель висока красива відвідувачка з елегантною зачіскою.

— Ірен, ви її задавите! — відтягнув тещу від блідої, кволої дружини невисокий міцний чоловік із темними кучерями. — Люба, тобі недобре?

— Ні, ні, усе прекрасно! — над силу посміхнулась Естель. — Леоне, зараз принесуть нашого хлопчика!

І дійсно, за кілька секунд двері відчинилися й медсестра принесла малюка. Слідом увійшла Кет.

Ірен і Леон обережно зазирнули до блакитного згортка.

— Який симпатичний! — посміхнулась Ірен. — Любий, він на тебе буде схожим!

Леон засміявся.

— Я думаю, його зватимуть Флорентин або Люсіан! — повідомила Естель.

— Що?! — здивувався Леон. — Хіба це серйозно, люба?! Що за вигадки?! Хлопчику потрібно дати насправді чоловіче ім’я!

— Яке, наприклад?!

— Арно, або Бернард, або Оберон!

— Ні! — рішуче заперечила Естель. — Я не хочу! Нехай Ноель!

— А от і ні! Його зватимуть Марком!

— Рафаелем! — Естель піднялася на подушках і зблідла ще сильніше.

— Франком! — почервонів Леон.

— Узагалі-то, у нього вже є ім’я! — сказала Кет, стоячи поряд із розгубленою Ірен. — Його звуть Андрієм!

— Емельєн!

— Стефан!

— Персиваль!

— Лорент!

— Андрій! Його звуть Андрієм! — закричала Кет, забуваючи, що довколишні її не чують.

Ірен раптом здригнулася, ніби від подуву холодного вітру.

— Його зватимуть Андре! — мовила жінка. — Андре — хороше ім’я!

Естель і Леон на мить замислилися.

— Добре! — зітхнула мати малюка. — Нехай по-вашому!

Леон кинув на Ірен швидкий колючий погляд і кивнув.

— От і добре! — підсумувала Кет. — Андре буде прекрасною людиною, можете мені повірити!

За кілька днів Естель та Андре повернулися додому. Разом із ними до будинку на вулиці Муфтар прибула й Кет.

Леон та Естель Леруа займали два поверхи в невеличкому охайному особнячку. Кет у помешканні подобалось усе — просторі кімнати, м’які килими, красиві різьблені меблі. Раніше дівчина лише здогадувалася, що люди можуть жити в таких чудових умовах, що, власне, люди гідні жити в таких умовах.

У кожного із членів родини була власна кімната. Маленький Леруа теж отримав невеличкі апартаменти поряд із спальнею батьків. У кімнаті стояли лише ліжечко та софа, на якій чергували батьки й бабуся.

Андре поводився добре. Малюк переважно спав, ледве ворушачи ніжками й ручками або плямкаючи рожевими, схожими на пуп’янку троянди, губками. Інколи він здригався уві сні, і Кет переживала, що хлопчику сниться щось неприємне із його колишнього життя.

Кет було незручно перед родиною Андре за свою невідступну присутність у них удома. Леруа не знали про її існування, і поводилися так, як зазвичай поводяться люди наодинці. Лише Ірен інколи зупинялася, роздивлялася довкола, дослухалася до звуків будинку і знизувала плечима.

Кет частенько думала над тим, чи не зловживає вона гостинністю дому на вулиці Муфтар. Звісно, вона могла б повернутись у той перпендикулярний вимір, де їй судилося відбувати покарання. Але чи може людина, якою б вона не була, обрати безмежну пустку, холодну мертву пустелю, замість чудового затишного будинку в центрі Парижу?! У Кет не вистачало душевних сил залишити маленького Леруа. Вона завжди мріяла про родину, про нормальну родину, де володарює доброта, увага, усепрощення і взаємодопомога. Дівчина спершу не вірила, що всі члени родини можуть бути здоровими, чистими як фізично, так і духовно. Щодня вона очікувала на біду. Кет здавалося, що не сьогодні-завтра Естель зрадить чоловіку, Ірен нап’ється до чортиків і розтрощить квартиру, а Леон втратить роботу, почне опускатися й бити дружину. Але дні йшли за днями, а Леруа як і завжди були веселими, здоровими і забезпеченими. Дівчина раділа, що їм із Андре випала ця родина. І вона пообіцяла самій собі докласти максимум зусиль для того, щоб усі Леруа були щасливими.

Кет узяла собі за правило не заходити до кімнат Ірен, Леона та Естель без крайньої потреби й не підслуховувати приватні розмови. Коли рідні бавилися з малюком, Кет спускалась у вітальню або виходила з будинку і блукала Латинським кварталом. Дівчина вивчила всі довколишні бульвари й вулички, зазирнула до всіх кафе, відвідала всі церкви п’ятого округу. Найбільше її вразив музей природничої історії. Чомусь Кет здавалося, що Андре полюбить це місце, як і Париж загалом.

Коли змучені доглядом за малюком Естель та Ірен засинали, над ліжечком Андре схилялася Кет. Якщо малий просинався й починав пхикати, дівчина розмовляла з ним, розповідала про все, що побачила й почула за день, і хлопчик заспокоювався. А батьки тішилися, що Андре спокійно спить і не заважає спати іншим.

Проблеми з Андре почались у два роки. У той час, як більшість дітей у такому віці вже зверталися до рідних, вимагали подати книжку, іграшку, кликали котів і собак, Андре вперто мовчав і лише тицяв пальчиком у предмети, які йому були потрібні.

В один із похмурих осінніх днів Ірен та Естель схилилися над книгою «Материнство», намагаючись хоча б щось для себе прояснити. Поряд із ними стояла Кет.

— «Спостерігайте за дитиною, зверніть увагу на її поведінку, — зачитала Естель. — Чи цікавіть малюка довколишній світ?»

Усі присутні в кімнаті жінки відразу поглянули на Андре. Хлопчик сидів на килимі посеред вітальні й гортав книгу про тварин. Те, що відбувалося довкола, малюка не цікавило.

— «Чи прагне дитина спілкуватися з дітьми та дорослими? Чи грається з іншими малюками?»

— Андре! — покликала хлопчика Ірен, простягаючи малому іграшку. — Хочеш ведмедика? Може підемо на вулицю?

Андре замотав головою, навіть не дивлячись на бабусю.

— «Затримка мовленнєвого розвитку може бути пов’язана з аутизмом», — приречено констатувала Естель.

— Ні, ну що ти, доню! — заперечила Ірен і зазирнула до книги. — «Необхідно з’ясувати, чи достатньо хороший у дитини слух».

— Андре! — тихесенько мовила Естель. — Хочеш їсти?

Андре знову замотав головою.

— «Зверніть увагу, чи добре дитина розуміє вас, чи може виконати прості завдання, які не супроводжуються жестами».

— Андре, покажи, де в тебе око! — попросила Ірен.

Хлопчик, не відриваючись від книги, виконав бабусине прохання.

— А покажи, де вушко! Де ніжка? Де животик?

Андре мовчки показував частини тіла, які зацікавили літню жінку.

— А де зелений колір на килимі? — запитала Естель.

Хлопець провів пальцем по рослинному орнаменту.

— «Необхідно провести обстеження дитини в невролога, психолога, логопеда», — підсумувала Ірен.

Після цих слів бабусі Андре встав, із докором подивився на Ірен та Естель, забрав у матері книгу, кинув її під диван і натомість подав енциклопедію підводного світу. Кет засміялася, а жінки вирішили, що обстеження малому Леруа непотрібне.

Заговорив Андре у три роки і два місяці цілком несподівано. Зранку, коли хлопець міцно спав, Кет вирішила подивитися, як справи у матері. Намагаючись переконати сусідку допомогти хворій жінці, дівчина затрималась і повернулася до будинку Леруа лише опівдні.

Коли Кет нізвідки з’явилась у вітальні, Андре, який сидів зарюмсаний у матері на колінах, скрикнув:

— Кет, ти де була?! Скільки можна на тебе чекати?!

Від несподіванки Ірен хлюпнула каву на штани Леона, який так і не доніс до рота хліб із джемом.

— Андре, нічого собі! — засміялася Кет. — Ти говориш! Як же чудово! Вибач, мені треба було провідати одну знайому!

— Синку, а хто така Кет? — нарешті видавила із себе перелякана Естель.

— Кет — мій друг, — мовив Андре, зіскочивши з колін матері.

— Андре, ти чому мовчав стільки часу?! — нарешті оговтався Леон. — Ти ж наче добре говориш?!

— Добре! — підтвердив хлопець. — А про що з вами говорити?

— Ого! — засміявся старший Леруа. — У тебе, виявляється, складний характер!

Андре знизав плечима.

— Синку, якби ти говорив, ми б краще тебе розуміли! — погладила хлопця по кучерях Естель. — Ми б робили все, що ти хочеш!

— Ви і так робите майже все, що я хочу!

— Можливо, ти ще чогось би хотів? — запитала Ірен.

— Так, я хотів би навчитися читати!

Того ж вечора Леон розпочав заняття із сином, і вже за пів року Андре здолав усі книжки, які для нього підготували батьки.

Відколи Андре заговорив, у Кет не було вільної хвилини. Хлопець засипав подругу питаннями, вимагав пояснень із будь-якого приводу й командував дівчиною, ніби справжній генерал. Лише на вулиці, коли Андре уважно вивчав камінці, рослини, комах і тварин, Кет могла подумати про Україну, про матір і знайомих, про щось, не пов’язане з малим Леруа.

Утім, як тільки Кет відволікалася, Андре обов’язково знаходив дивне й неприємне заняття: обмацував жаб і слимаків, залазив пальцями в усі тріщини й нори, ловив котів і роздивлявся, що в них у роті, не звертаючи увагу на подряпини й укуси. От і зараз дівчина насилу вмовила малого дослідника облишити розчавленого голуба й припинити колупатися палицею в кишках нещасного птаха.

— Іди, іди сюди, Андре! — благала Кет, зупинившись віддалік на залитому сонячним світлом газоні. — Хіба тобі не гидко?

Невдоволений Андре підійшов до подруги, щомиті озираючись на покинуту знахідку.

— Ні, не гидко. Мені цікаво, що у пташки всередині, що всередині в усіх нас, — спокійно мовив Андре.

— Давай облишимо цю розмову! — попросила Кет. — Просто посидимо на травичці й подивимося на небо!

Хлопчик сів на газон і поглянув угору.

— Кет, а чому хмари білі? — запитав Андре.

Кет не знала, чому вони білі. Дівчина ніколи над цим не замислювалась.

— Тому, що на небі немає бруду, — нарешті сказала Кет.

— А чому на землі багато бруду?

— Тому що на світі багато нехороших людей, вони смітять.

— Я не буду смітити! — пообіцяв хлопець.

— Добре! — посміхнулася Кет.

— Кет, а чому сонце ховається увечері та з’являється зранку?

Кет почала пригадувати все, що чула на астрономії, але мало що могла пригадати і ще менше могла переказати своєму підопічному.

— Тому, що Земля обертається довкола Сонця, і нам здається, що Сонце то з’являється, то зникає.

— А чому вона обертається?

— Сонце дуже важке й сильне, воно притягає Землю до себе й не дає їй полетіти деінде.

— Це як Леон притягає Естель?

Кет пирснула зі сміху.

— Так, майже так!

— А чому ти смієшся?! — розсердився хлопчик. — Думаєш, було б добре якби Естель полетіла деінде?! Я так не вважаю!

— Звичайно, ти правий! — посміхнулася Кет.

— Я правий, — зачаровано повторив Андре, дивлячись на дівчину.

Хлопець знову поглянув на небо.

— Кет, я чув, що земля кругла. Це правда?

— Правда!

— А люди живуть усередині її чи ззовні?

— Іззовні.

— Чому ж вони з неї не падають?

— Земля, на якій люди народилися, міцно їх тримає.

— А де народилася ти?

— Далеко, дуже далеко звідси!

— А тебе тримає та земля?

— Ні! — рішуче відповіла Кет. — Мене тримаєш ти!

— Чому? — здивувався хлопчик. — Я малий і легкий, я зовсім не схожий на тата!

— Саме тому, що ти маленький і слабкий, я й залишаюся з тобою. Маленьким і слабким треба за когось триматися. Ось бачиш, травичка пускає в землю коріння, щоб її не понесло вітром? — Кет вказала на пожовклий кущик осоки, яка виросла на піску.

— То в тобі моє коріння?

— Так! А моє — у тобі.

— А рослина помре, якщо вирвати її із землі?

— Звичайно!

— Тоді не залишай мене, Кет! Ніколи не залишай, аби я ніколи не помер!

— Я не залишу тебе! — пообіцяла Кет. — Доки стане моїх сил, я буду поруч!

Андре посміхнувся й погладив пальчиком пожовклий листочок.

Андре і Кет гуляли містом, розмірковуючи над тим, куди вони поїдуть відпочивати влітку. Травень видався спекотним, Андре хотів купатись і постійно нагадував бабусі, що час переїжджати до Ніцци. Утім, Леон був налаштований провести відпустку в Іспанії, і тому зараз Кет вислуховувала довгу лекцію про фізико-географічні особливості, економіку й історію країни.

— Зараз Іспанія — конституційна монархія. Голова держави — король, а основний законодавчий орган — двопалатний…

— Обережно, машина! — гукнула Кет, і Андре вчасно ухилився від авто, яке проїхало на червоне світло.

— Парламент, — продовжив хлопець. — Генеральні кортеси складаються…

— Стій, стій! — замахала руками Кет.

— Що таке?!

— Чому ти не дивишся на дорогу?! Тебе щойно могла збити машина!

— Не збила ж?! — знизав плечима Андре. — Навіщо мені дивитися, якщо ти дивишся?

— А ти не думаєш, що в якийсь момент я буду далеко і ти можеш серйозно постраждати?!

— Ні, не думаю! Мені є про що думати окрім цієї маячні!

— Це не маячня! Ти вже дорослий хлопчик, ти маєш бути цілком самостійним! А ти безтурботний, як мала дитина, неуважний до недбальства! Чому я маю постійно спостерігати за тобою, оберігали від небезпеки, радити, як вчинити?!

— Тому що ти — мій янгол-охоронець!

Кет зітхнула. Дівчина прикипіла до Андре серцем і вже не уявляла свого життя без нього. Але вона знала, що скоро хлопець остаточно подорослішає й перестане її бачити. Тоді йому потрібно буде покладатися лише на себе, а він до цього зовсім не звик.

— Так, але це не значить, що ти сам зовсім не маєш про себе піклуватися! Кожна доросла людина повинна вчасно їсти, спати, тепло вдягатися, намагатись уникнути небезпеки!

— Фу, який жах! — скривився Андре. — Не дивно, що дорослі такі затуркані й нетямущі!

— А от ображати людей — недобре! — суворо сказала Кет. — Дивися, скільки довкола людей — і всі вони обходяться без янголів-охоронців!

— Бідні люди! — зітхнув хлопець.

— Бідні чи не бідні, але може статися, що мене не буде поруч. Тобі треба бути готовим до цього. Треба навчитися жити так, ніби тільки ти один відповідаєш за себе!

— Цікаво, а куди ж ти дінешся?! — із підозрою зіщулився Андре.

— Андре, рано чи пізно всі люди йдуть. Із різних причин. Так влаштований світ. У цьому ніхто не винуватий. Треба прийняти це й жити далі.

— Але ж ти не людина! Ти краща! Ти маєш бути вище за це!

— Я намагатимусь, Андре! Я зроблю все, що можу, але вище голови не стрибнеш.

— Стрибнеш, якщо голова на місці! — зло відповів хлопець і рушив далі.

Під час сніданку Леон, Естель та Ірен постійно перезиралися, і Кет вирішила, що на Андре чекають неприємності. Хлопець теж помітив дивну поведінку рідних, відірвався від книги, яка лежала поряд із тарілкою, відклав виделку й нетерпляче мовив:

— Я слухаю! Що таке?

— Андре, ти спілкуєшся зараз зі своєю подругою Кет? — запитав Леон.

— Так, звичайно.

— А де вона зараз?

— Ось тут, поряд зі мною! — вказав на подругу рукою хлопець.

— І що вона робить?

— Слухає нашу розмову.

— Навіщо?

— Вона — мій друг, вона постійно поруч зі мною.

— Вона не заважає тобі?

— Ні, зовсім не заважає! Мені приємно, що Кет проводить зі мною час!

Леон невдоволено зітхнув і потер сиві скроні.

— Андре, любий, ми говорили вчора з лікарем! — вкрадливо промовила Ірен. — Не ображайся, будь ласка, що ми звернулися до нього! Ти ж знаєш, ми любимо тебе і хвилюємося за тебе!

— І що? — напружився Андре. — Що сказав лікар? Я хворий?

— Звісно, твоя поведінка не зовсім типова, — сказав Леон. — Певно, ти помітив, що ні в кого з нашої родини чи наших близьких знайомих немає невидимих друзів. Лікар сказав, що з дітьми таке часто буває. Потім психіка людини трансформується й вигадані друзі зникають, бо зникає потреба в них.

— Кет не зникне! — запевнив батька Андре.

— Узагалі-то, Андре, я можу… — спробувала втрутитися Кет.

— Ні, Кет, ти не можеш! — закричав хлопець. — Мені байдуже, що там буває з іншими дітьми! Ти не зникнеш, зрозуміла?!

— Добре, добре, заспокойся! — в один голос зашепотіли Кет, Ірен та Естель.

— Ти зблід, Андре! — помітила Кет. — Тобі недобре?

— Який швидкий і нерівний пульс! — скрикнула Ірен, схопивши руку онука.

— Синку, у тебе підвищена температура! — зі сльозами на очах доторкнулася до чола хлопця Естель.

— Зі мною усе нормально! — Андре відштовхнув руки матері й бабусі.

— Тобі треба до лікаря! — сплеснула руками Ірен.

— Ні, ні, не треба! — закричав Андре, відбігаючи від стола.

— Андре, припини, ти сильно розхвилювався!

— Скажи їм, щоб не тягли мене до лікаря! Я не хочу, я не люблю лікарів! Скажи, скажи, Кет! — благав дівчину Андре.

Естель схлипнула й вибігла з кімнати.

— Андре, припини істерику! — гаркнув Леон.

— Будь ласка, заспокойся! — Кет опустилася перед хлопчиком навколішки. — Ніхто не бажає тобі зла! Ніхто не поведе тебе до лікаря! Просто поводься спокійно, природно, щоб батьки не хвилювалися! Поводься так, ніби мене немає поряд!

— Але ж ти є! — скрикнув Андре.

— Андре, ти дорослий! Досить вигадок! — склав на грудях руки Леруа.

— Я існую, але вони мене не бачать! Вони переконані, що мене немає. І тому вони думають, що ти хворий! Подивися на Леона, який він сердитий! А Ірен! У неї трусяться руки від страху! Не поводься так зі своїми рідними, пожалій їх! Прикинься заради них, що мене немає!

Андре переводив наляканий погляд із батька на бабусю, з бабусі на подругу і знову на батька. Леон зітхнув, разом обм’як і обережно наблизився до Андре.

— Синку, вибач мені за мою поведінку! — м’яко мовив Леон, ніжно торкаючись щоки хлопця. — Можливо, я неправий! Я знаю, ми винуваті в тому, що коїться з тобою. Лікар сказав, уявних друзів вигадують діти нещасливі, обділені ласкою, увагою рідних. Пробач мені, будь ласка, що я так мало спілкуюся, граюся з тобою! Я виправлюсь, обіцяю! Ми будемо разом відпочивати у вихідні, будемо грати в теніс, плавати в басейні, дивитися кіно й відвідувати вистави!

— Але я не люблю теніс, басейни, кіно й вистави! — спохмурнів Андре.

— А що ти любиш? — запитав Леон.

— Книги!

— А нас із матір’ю? А бабусю?

— Я люблю вас, але…

— Але?! — на обличчя Леона впала тінь смутку. — Хіба тут можливі «але»?

— У мене є Кет!

Леон довго дивився на сина, кивав на знак мовчазної згоди із самим собою й нарешті залишив кімнату, не промовивши ні слова.

— Андре, як ти так можеш? — тихо запитала Ірен. У її очах стояли сльози. — Ти такий маленький і такий жорстокий!

— Я не жорстокий! — набурмосився хлопець. — Я просто кажу правду!

— Коли зникне Кет, хто у тебе залишиться? — сумно посміхнулась Ірен і відвернулася.

— Кет, ну Кет, чого вони?! — пошепки запитав Андре.

— Андре, не всім людям потрібна правда, — сказала Кет. — Але всім потрібна любов!

Андре кивнув і посміхнувся. Цього ж дня хлопець перепросив у батьків за вранішню сцену, пообіцяв поводитися чемно й запропонував відвідати театр.

Кет не полишала думка, що невдовзі вона втратить Андре. Дівчина вирішила, що до змін у їхньому житті треба починати готуватися заздалегідь. Коли Андре спав, Кет залишала його і блукала містом, спостерігаючи за далекими вогнями, за грою світла ліхтарів у листі дерев, за зірками в низькому, загазованому небі. Інколи вона підглядала за парами, які обіймалися й цілувалися на лавах у парку. Кет думала над тим, чи буде щастя у її прийдешньому житті — щастя без Андре. Так само буде плисти над містом ніч, і буятимуть квіти, і гратиме з якогось вікна тиха легка музика. Вона сидітиме в парку, цілуючись із приємним чоловіком. А Андре не буде. Не залишиться навіть згадки про нього.

Кет закривала очі, затуляла вуха й намагалася уявити себе без Андре. У суцільній темряві й тиші вона не була сама. Кет відчувала друга всередині себе, як людина відчуває серце. Невидима, непомітна в щоденному галопі, любов до нього пульсувала у її грудях і розносила по тілу життя.

Дівчина знову роздивлялася довкола й не йняли віри, що можна усе це втратити, що можна забути того, кого ти віддано любиш. Навіть після смерті, навіть у новому житті має залишитись якась згадка про те, ким ти був до цього. Вона ж була другом Андре і завжди ним буде.

Коли Кет повернулася до кімнати Андре, хлопець сидів на ліжку й дивився у вікно.

— Де ти була? — тихо запитав він.

— Гуляла містом.

— А чому не покликала мене?

— Ти спав. І ти малий. І твої батьки…

— Мої батьки ні до чого! — обірвав дівчину Андре. — Те, що стосується нас, залишиться лише між нами!

— Добре, як скажеш! — над силу посміхнулася Кет.

Андре трішки помовчав і запитав:

— Тобі сняться сни, Кет?

— Ні.

— А коли-небудь снилися?

— Снилися, — зітхнула Кет.

— І які?

— Різні. А тобі сняться?

— Мені часто сниться якась подружня пара. Чоловік і жінка. Інколи — ще один чоловік, вусань. Здається, він лікар. Вони говорять зі мною, граються, втішають. Здається, я чув їхні голоси. Я знаю їхні обличчя, кожну рису, кожну деталь одягу, ніби ми знайомі багато років. Але я не можу пригадати, де я їх бачив. Як ти думаєш, що це значить?

— Навіть не уявляю! — відповіла Кет, ховаючи очі. — Можливо, ти бачив їх у якомусь фільмі?

— Я не дивлюся фільмів, ти ж знаєш!

— Так-так, я знаю!

Андре замовк і знову поглянув у вікно.

— І ще один момент я не можу зрозуміти!

— Який?

— Я знаю вірші. Багато віршів. І я не можу визначити їхнього автора.

— Дивно! Дуже дивно…

— Кет! — Андре повернувся й уважно подивився дівчині в очі. — Зі мною щось не так?

— Ні, зовсім ні, ну що ти!

— Тоді чому я не такий, як інші?

— А чому ти вирішив, що маєш бути на когось схожим?

— Леон каже, люди всі однакові.

— Не згодна! Я знала одного хлопця, який, як і ти, був ні на кого не схожий!

— Що за хлопець?! Звідки?! Який він?! Де він?! Ти з ним бачишся?! — скрикнув Андре, і його очі заблищали, як крижинки, від ревнощів і люті.

— Гей, гей, мій маленький злючка, заспокойся! — засміялася Кет. — Усе минулося! Тепер у моєму житті є тільки ти!

Хлопець подивився на подругу з образою і недовірою.

— Ти певна?

— Так!

— І ти цього хочеш?

— Звісно!

— Тоді я спокійний! — посміхнувся Андре. — Буду спати. А ти, будь ласка, не ходи нікуди без мене! Я хочу бути впевненим, що ти поряд!

Кет мовчки кивнула. Мабуть, є такі люди в нашому житті, до втрати яких не можна підготуватися.

Початок шкільного навчання Андре викликав справжній фурор у родині Леруа. Леон задоволено потирав руки, передчуваючи грандіозні успіхи сина, Естель хвилювалася, що Андре остаточно зіпсує шлунок під час занять, а Ірен раділа, що онук нарешті потоваришує з дітьми й відірветься від книжок, які їй добряче набридли. Кет хвилювалася, що в Андре можуть скластися погані стосунки з однокласниками, бо його незвичайна поведінка й розум відштовхували людей. Окрім того, зверхнє ставлення Андре до дорослих могло стати причиною конфліктів з учителями. Один лише Андре, здається, аніскільки не переймався через вступ до першого класу.

— Ти хвилюєшся? — запитала Ірен в онука, зав’язуючи йому мініатюрну краватку. — Сьогодні перший навчальний день!

— Ні!

— Чому?

— Мені буде нудно, — впевнено сказав хлопець.

— Зовсім ні! — в один голос запротестували Ірен і Кет.

— Там буде багато веселих діток! — посміхнулася бабуся.

— Там розповідають багато необхідних речей! — запевнила дівчина.

— Аякже! — скептично посміхнувся Андре. — Мені вже нудно!

Разом із Ірен і Кет Леруа рушив до школи. Охайний двоповерховий будинок навчального закладу видавався затишним і приємним. Учні з батьками заповнили невеличке зелене подвір’я. Звідусіль линув сміх і дзвін дитячих голосів. Кет помітила, що Андре незручно серед усього цього гамору і він ледве витримує, щоб не втекти в якесь спокійне малолюдне місце.

— Коли вже закінчиться офіційна частина?! — хлопець нетерпляче смикнув Ірен за рукав. — Мені набридла ця школа!

— Набридла?! — здивувалася бабуся. — Навчання ще навіть не розпочалося! Школа на багато років стане твоїм другим домом! Коли я навчалася в школі, у мене було багато друзів! Шкільні роки були найщасливішими в моєму житті!

— Певно, ти дуже нещасна людина! — зі співчуттям подивився на літню жінку Андре.

— Ні, зовсім навпаки! — посміхнулася Ірен. — У кожного своє щастя.

— І в чому твоє щастя?

— У моїх близьких, у спілкуванні з людьми, у веселощах, у задоволенні від кожної миті життя!

— А твоє? — поцікавився Андре у Кет.

— У твоєму щасті!

Андре замислився.

— Моє щастя, — тихо мовив він, — знати усе те, що для мене важливо.

— А що для тебе важливо? — запитала дівчина.

— О, дуже багато речей! — серйозно відповів Леруа. — Дуже багато!..

Ірен скоса поглянула на онука, але нічого не сказала. Нарешті виступи директриси й учителів закінчилися, учнів запросили до класів.

— Ну, щасти тобі, любий! — Ірен поцілувала хлопця в маківку. — Не боїшся?

— Я нічого не боюся, доки зі мною Кет!

— Ну добре! — посміхнулася Ірен. — Будь чемним!

Андре знизав плечима і змішався з натовпом, який зникав за шкільними дверима.

Опівдні Леону зателефонувала вчителька Андре й попросила терміново зайти до школи. Голос у жінки був помітно схвильованим. Леруа поїхав до школи, передчуваючи серйозну розмову.

Андре сидів під кабінетом і щось бурмотів, увесь час позираючи праворуч. Побачивши батька, хлопець посмутнішав і замовк.

— Синку, що трапилося? — запитав Леруа.

— Нічого! — Андре сердито зблиснув очима.

— Я не думаю, що мене викликали просто так! — суворо зауважив Леон. — І спочатку я хочу почути твою версію!

— Я не хотів нікого образити, чесно! — спалахнув Андре. — Я не винен, що вони всі такі обмежені! Ой, Кет, я тебе прошу, не захищай їх!

Леон стримався, щоб не зробити сину зауваження з приводу уявної подруги, і лише зітхнув.

— Я намагатимусь бути об’єктивним! — пообіцяв Леруа й зайшов до викладацької.

Молоденька вчителька з перших слів про Андре залилася слізьми. Колега поважного віку стояла поряд із нею, тримаючи жінку за плече.

— Андре… непоганий хлопчик… але я… не знаю… як упоратися з ним… — вчителька не могла сформулювати думку й лише схлипувала, витираючи очі хустинкою.

— Що б не трапилося, я перепрошую і співчуваю вам! — мовив Леон. — Але суть претензії мені незрозуміла!

Молода жінка лише хапала ротом повітря й нічого не могла пояснити.

— Мсье Леруа, справа от у чому! — втрутилася старша вчителька. — Ваш син поводився неналежним чином і зірвав урок мадемуазель Бекс.

— О, вибачте, мені дуже прикро! — між брів Леона залягла глибока зморшка. — А що саме зробив Андре?

— Коли мадемуазель Бекс почала знайомити дітей із алфавітом, — мовила викладачка, — Андре сказав, що він уже вивчив курс французької граматики і йому не цікаво. На думку його подруги Кет, у школі повинні розповідати багато важливих речей, тому Андре почав задавати некоректні питання.

— Некоректні? Які саме?

— Як утворився Всесвіт? — нарешті подала слабкий голос сама мадемуазель Бекс. — Чи неподільні протони? Чи були поступовими еволюційні перетворення і де знайти всі проміжні види?

Леон посміхнувся.

— Ви вважаєте, це смішно?! — спалахнула викладачка. — Ваш син навмисне дискредитував нашого вчителя! Андре спеціально дібрав такі питання, на які сучасна наука не має однозначної відповіді!

— Повірте, Андре нікого не хотів образити! Тим паче, він не збирався навмисне дискредитувати мадемуазель Бекс! Андре — розумний і допитливий хлопчик! Його насправді хвилюють ці питання!

— Заради Бога! — зневажливо хмикнула жінка. — Ви будете мені доводити, що дитина в шість років вивчила французьку граматику, фізику, хімію й біологію?!

— Я не буду доводити, ви праві! — погодився Леон. — Якщо необхідно, це доведе сам Андре!

— Ооо, невже?! — засміялася жінка. — То може він складе необхідні іспити й відразу вступить до колежу?!

— А це можливо?

— Ви що, серйозно?! — усе ще посміхалася викладачка.

— Так! Якщо це можливо, я думаю, Андре погодиться скласти необхідні іспити!

— Я поговорю з директором! — гаркнула жінка. — Ми зателефонуємо вам, мсьє Леруа. На все добре!

— До побачення!

Леон вийшов із кабінету й сів поряд із сином.

— Мене виключили? — із надією запитав Андре.

— Ні. А ти цього хочеш?

— Вони не можуть відповісти на жодне моє питання. Чому я маю знаходитися серед дурнів?

— Вони зовсім не дурні, Андре! — сердито мовив Леруа. — Вони звичайні!

— Яка різниця? — знизав плечима хлопець. — Хіба там моє місце?

— А де твоє місце?

— Я не знаю, — сумно відповів Андре.

— І я не знаю! — сказав Леруа й замовк.

— Здається, є можливість відразу вступити до колежу, — перервав мовчанку Леон. — Тобі треба буде скласти іспити.

— А що в колежі?

— Починається хімія, фізика, на останньому році навчання можна обрати спеціалізацію.

— Мені обов’язково навчатися в навчальних закладах?

— Обов’язково! Тобі потрібен диплом бакалавра!

— Він потрібен тобі, а не мені! — зауважив Андре.

— Якщо ти отримаєш диплом бакалавра, я обіцяю довічно забезпечувати тебе книжками!

Андре замислився.

— Думаю, це вигідна угода! — нарешті мовив хлопець. — Я погоджуюся!

Батько й син потисли руки на знак згоди.

— Є хоча б щось цікаве в тому колежі? — запитав Андре.

— Ти зможеш знайти друзів!

— Не факт!

— Ти зможеш вивчати іноземні мови!

— Це вже щось! — зрадів хлопець. — Коли й де треба складати іспити?

— Я повідомлю тобі згодом. А зараз іди додому й готуйся!

— Я готовий! — запевнив Андре.

— Не до всього.

Андре кивнув і пішов геть. Леон залишився сидіти під викладацькою. Леруа пишався сином, але інколи йому ставало лячно. Як і Андре, Леон був готовий не до всього.

Блискуче склавши іспити, Андре вступив до колежу. Хлопець відразу став місцевою знаменитістю, але загальною увагою не скористався. Підвищений інтерес до його особи дратував хлопця, і замість того, аби знайти нових друзів і покровителів як серед дітей, так і серед дорослих, Леруа соромився, сердився на себе й оточуючих і прагнув усамітнитися. Зрештою, Андре як завжди залишився сам, і вихованці колежу швидко втратили цікавість до наймолодшого учня, який сидів за останньою партою, втупившись у книжки, й інколи розмовляв сам із собою.

Увечері Андре і Кет поверталися додому з бібліотеки. Нещодавно пройшов дощ, пахло мокрою травою й пилом. У калюжах відбивалися вогні вікон, машин і яскравих вітрин магазинів. Кроки Андре відлунювали далеко-далеко на напівпорожніх вуличках тринадцятого округу.

— Усе-таки, це — чудова бібліотека! — розмірковував Андре. — Домінік Перро — непоганий архітектор! Хоча, звісно, мені більше подобається історичний центр.

— А мені подобається лівий берег, — зауважила Кет. — Я більше звикла до таких районів. Люди тут звичайні, прості, не деруть носа.

— Тут менше освічених і забезпечених людей, — сказав Андре. — Не думаю, що вони кращі за мешканців п’ятого округу.

— Я не вимірюю вартість людини її статком!

— Я теж. Але гроші дозволяють людині розвинути в собі найкращі риси!

— О, якраз у цьому я не впевнена! — скептично посміхнулася Кет. — Не всі багаті люди витрачають гроші на науку й мистецтво, як твої батьки! Багатьох людей гроші псують. Коли ти багато маєш, ти хочеш мати все більше й більше. А зажерливість руйнує душу!

— Добре, зійдемося на тому, що гроші нищать людину — як завеликі, так і замалі! — примирливо мовив Андре.

— До речі, про людей! — зауважила Кет. — Ти помітив, що за нами вже довгенько йдуть якісь хлопці?

Андре озирнувся. До темного провулку слідом за ними зайшли п’ять темних постатей.

— Випадкові перехожі,- знизав плечима Андре.

— Здається, вони стояли поряд із тобою, коли ти купував шоколад, і, певно, побачили, що в тебе багато грошей! Ходімо швидше! До метро вже недалеко!

Хлопець прискорився. Кет помітила, що переслідувачі раптово зірвалися з місця.

— Біжи! — скрикнула Кет.

— Я ніколи не біжу, якщо можна йти! — фиркнув Андре.

— Тікай, дурнику!

— Думаєш, мене пограбують? — недовірливо зиркнув через плече хлопець.

Переслідувачі неминуче наближалися, і Андре нарешті побіг.

— Наздоганяють! Розвернися! Не дай їм напасти зі спини!

Андре розвернувся.

— Що таке?! — крикнув він. — Хто ви такі? Що вам треба?!

Переслідувачі наблизилися впритул. Підлітки, неприємно посміхаючись, потирали руки.

— Малий, у тебе не забагато грошей? — мовив один із хлопців.

— Ні, не забагато! — сердито вигукнув Андре.

— Ця вулиця — наша, а на нашій вулиці прийнято ділитися!

— Я не прихильник дурнуватих традицій! — відповів Андре. — Я не буду робити те, що вважаю неприйнятним і нераціональним!

— Ти чого викаблучуєшся?! — сапнув носом один із хлопців. — Давай гроші!

— Андре, віддай! — порадила Кет.

— Не дам! Це навіть не мої гроші, це батькові! — обурився Андре.

— А нам яке діло?! — загоготали хлопці.

— Андре, будь ласка, просто віддай гроші! Їх більше, вони доросліші й сильніші, це погано закінчиться!

— Але вони не розумніші! Це — основний показник!

Грабіжники насувалися, закочуючи рукави.

— Скажи, що ти запам’ятав їхні обличчя! — підказала Кет.

— Я запам’ятав ваші обличчя! — закричав Андре.

Один із хлопців блискавичним рухом вдарив Андре в живіт.

— Поліція! Поліція! — закричала Кет.

Грабіжники не чули її слів, однак захвилювалися. Інколи те, що казала дівчина, невідомим чином викликало відгук у душі людини, ніби Кет навіювала на оточуючих певний настрій.

— Бий його! — заверещав один із хлопців.

— Кричи: «Пожежа!» — наказала Кет.

— Пожежа! Пожежа! — заволав Андре. — На допомогу!

Двоє грабіжників збили Андре з ніг. Кет кинулася на нападників. Звісно, вона не могла зашкодити людині, однак від її ударів хлопці відчували лоскітливий холод.

— Дідько! Що діється?! — вигукували вони, озираючись довкола.

У вікнах загоралося світло. На один із балконів вибігла літня жінка.

— Що там таке?! — закричала старенька.

— Тікаймо! — наказав товаришам один із грабіжників. — А з тобою ми поговоримо! — тицьнув він у Андре пальцем.

Нападники зникли з провулка.

— Хлопче, ти цілий? — запитала жінка.

— Так, дякую! — відповів хлопець, підіймаючись із землі.

— Я зараз викличу поліцію! — повідомила старенька й забігла до квартири.

— Швидше додому! — заметушилася Кет. — Не зв’язуйся з поліцією! Швидше, Андре, ворушися, ну!

Зціпивши зуби і тримаючись за бік, Андре побіг у протилежному від грабіжників напрямі. Хлопець зупинився лише біля входу до метро, тяжко віддихуючись.

— Тобі сильно перепало? Де болить? — запитала Кет.

— Ліворуч, ребра.

— Покажи!

Андре підняв сорочку. Бік був брунатно-червоним.

— Ой, біда! — сплеснула руками Кет. — Буде величезний синець! Печінку не відбили?

— Печінка праворуч! — підказав Андре.

— Ну а що там у тебе ліворуч?!

— Підшлункова й селезінка. Але вони неушкоджені.

— Може, ребра поламані? Треба показатися лікарю!

— Ні! Нічого в мене не поламане! — розсердився Андре. — Я ні до кого не піду!

— Але ж ти не лікар, як ти можеш бути впевнений?!

Андре проігнорував зауваження подруги. Він мовчки зайшов до підземки, сів на лаву у вагоні, дивлячись прямо перед собою.

— Про що замислився? — запитала Кет.

— Я зустрінуся з ними знову, — тихо сказав хлопець.

— Ти що, здурів?! Вони тебе вб’ють!

— Я сказав — я з ними зустрінуся! — крижаним тоном мовив Андре. — Я підготуюся і провчу їх! Зло має бути покаране!

— Це справа поліції! — заперечила Кет.

— Це — справа кожного з нас!

— І що ти будеш робити? Підеш на карате й потім їх відгамселиш? — посміхнулася дівчина.

— Можливо, і піду, — серйозно відповів Андре. — Але битися з ними я не збираюся. Основна зброя людини — це мозок.

— І де ж сьогодні була твоя зброя? — зіронізувала Кет.

— Сьогодні я скористався твоє зброєю, — хитро посміхнувся Андре. — І не тому, що не маю власної, а тому, що маю бути впевненим у твоїй.

Кет хмикнула й відвернулася від хлопця. Дівчина вирішила, що не заважатиме здійсненню плану Андре, яким би божевільним він їй не здавався. Якщо когось і треба провчити, то саме цього малого задиркуватого розумника. Не всьому можуть навчити книжки. Деяким речам може навчити тільки вулиця.

Прийшовши додому, Андре відразу заглибивсь у читання. Здавалося, хлопець міг знайти відповідь на будь-яке життєве питання у книзі. Чи то Кет замало читала, чи то замало розуміла з прочитаного, але книги ніколи не приносили дівчині полегшення та розради. Інколи Кет зі щирою цікавістю заглядала до підручника з астрономії чи анатомії. Інколи просила почитати їй кілька хороших віршів. Але більшість часу, який хлопець присвячував самоосвіті, Кет нудьгувала. Коли дівчина була певна, що Андре ніщо не загрожує під час занять, вона з легким серцем залишала його на самоті й відвідувала маму. Саме так вона вчинила й цього разу.

Повернувшись близько опівночі з мандрів, Кет виявила, що Андре все ще сидить над книгами. Низько зігнувшись над столом і вчепившись пальцями лівої руки в чуприну, хлопець виконував якісь складні розрахунки на м’ятому жовтому аркуші. Кет була певна, що друг навіть не помітив її відсутності. Дівчина стала у нього за спиною й мовчки спостерігала, як аркуш вкривається рівними рядочками хімічних формул і кресленнями.

— Що це ти робиш? — нарешті запитала Кет.

— Тшшш! — роздратовано зашипів хлопець.

— Ти вечеряв?

Андре знизав плечима.

— То ти вечеряв чи ні?!

— Угу! — автоматично відповів хлопець.

— Не обманюй, Андре! Поїж і лягай спати, уже пізно!

— Угу!

— Негайно облиш свої писульки й відпочивай! — вигукнула Кет. — Ти мене чуєш?!

Андре застогнав і скоса поглянув на подругу.

— Ти так і будеш мені заважати? — жалібно запитав він.

— Звичайно!

Хлопець невдоволено фиркнув, відклав олівець і встав.

— Ти розумієш, що я це роблю тільки заради тебе? — сказав Андре, позіхаючи.

— Красно дякую! — в’їдливо мовила Кет.

Не помітивши іронії, Андре впав на ліжко й накрився з головою простирадлом. Кет лягла поряд із другом, прислухалася. Хлопець кілька разів зітхнув і затих. Кет посміхнулась і тихо мовила:

— Добраніч!

Наступного дня після занять Андре забіг до аптеки, придбав порошки і пробірки й повернувся до колежу. Замість того, аби як завжди заритися в книги в бібліотеці, хлопець пішов до лабораторії. Кілька годин Андре чаклував із реактивами, щось змішував і випарював, кашляв і витирав сльози, відмовляючись пояснювати Кет, що він робить і з якою метою. Нарешті хлопець досяг бажаного результату, вдоволено хмикнув, і, обережно поклавши до портфеля велику закорковану колбу, рушив додому.

Пообідавши, Андре зачинився у себе в кімнаті.

— Можливо, ти хочеш погуляти? — із надією запитав він у подруги, розкладаючи на столі шланги, дроти й залізячки. — Я зараз дуже зайнятий. Боюся, тобі буде нудно зі мною сьогодні.

Кет із недовірою поглянула на Андре, потім на дивні предмети в його руках.

— У тебе все нормально? — запитала дівчина.

— Так!

— Добре, тоді я прогуляюся! — неохоче погодилася Кет.

— Повертайся о шостій! — попросив Андре. — Ти мені будеш потрібна!

Кет кивнула і зникла з кімнати. Відвідавши матір і колишніх батьків Андре, дівчина повернулася на вулицю Муфтар рівно о шостій. Андре чекав на подругу біля порога, тримаючи в руці невелику сумочку на кнопці.

— Чого це ти з дамською сумочкою? — здивувалася Кет. — І куди ти зібрався?

— У мене призначено зустріч, — повідомив Андре. — На лівому березі.

Кет поставила другу ще декілька питань, але хлопець усі їх проігнорував. Втративши надію будь-що дізнатися й передчуваючи недобре, Кет мовчки пішла за Андре.

Опинившись у тринадцятому окрузі, хлопець упевнено рушив до того місця, де на нього вчора був здійснений напад.

— Погана ідея! — зауважила Кет, зрозумівши, до чого йдеться. — Ти нічого їм не доведеш!

— Побачиш! — сказав Андре, завертаючи до темного провулку.

Біля одного з будинків дівчина помітила групу підлітків, які палили цигарки й голосно сміялися. Зауваживши Андре, хлопці покидали недопалки й рушили йому назустріч.

— Господи, знову! — застогнала Кет. — Начувайся, дурню! Зараз тебе як слід відгамселять!

Андре посміхнувся й мовчки продовжив рухатись уздовж темних обідраних будинків.

— Заблукав? — весело запитав один із юнаків, потираючи руки, коли гамірлива компанія наблизилася до Андре майже впритул.

— Ні, — спокійно відповів хлопець.

— Що ж ти робиш на нашій вулиці?

— Просто йду, — знизав плечима Андре.

— У нас тут просто так не ходять! — засміявся юнак.

— А що у тебе в сумці? — поцікавився інший підліток.

— Так, деякі речі моєї матері, — тихо мовив Андре.

— Ох, Андре, що за божевільні вигадки?! — зітхнула Кет.

— Які речі? Гроші, коштовності? — захвилювалися хлопці. — Давай сюди сумку!

— Ні, я не віддам! — скрикнув Андре, ховаючи сумку за спину. — Мама мене вб’є!

— Якщо не віддаси, тебе вб’ю я! — повідомив, сміючись, грабіжник і простягнув руку.

Довкола було темно, холодно й пусто. Хулігани почали заходити з флангів. Андре тяжко зітхнув і простягнув юнаку сумку. Схопивши здобич, грабіжник кинувся навтьоки, його товариші — за ним. Відбігши на безпечну відстань, хлопці оточили ватажка і схилилися над сумкою. Клацнула кнопка, щось зашипіло і з відкритої сумки повалив дим. Хулігани замахали руками, закашлялися й попадали на землю.

Трохи зачекавши, доки грабіжники перестали смикатися, Андре натягнув на обличчя до самих очей футболку й рушив до знерухомлених супротивників. Підійшовши до хлопців, Андре легенько штовхнув ватажка черевиком. Юнак здригнувся і застогнав, але піднятися чи закричати не зміг.

— Що ти в біса накоїв?! — із жахом прошепотіла Кет. — Що відбувається?!

— Нічого страшного, просто паралітичний газ, — весело пояснив Андре. — Власний винахід. Простий механізм розпилення спрацював, коли грабіжник відкрив сумку.

— Прекрасно! — сердито мовила Кет. — Мабуть, я повинна зараз бути в захваті?!

— Так, було б непогано! — серйозно відповів хлопець. — Доречно, принаймні.

Кет зітхнула і запитала:

— Що далі?

— Тепер я їх зв’яжу! — сказав Андре, дістаючи з кишені товсту мотузку.

Тяжко дишучи й буркочучи під ніс прокляття, хлопець зв’язав грабіжникам руки й ноги, а потім усіх їх разом обплутав мотузкою. Андре вийшов із темного провулку на гамірливу вулицю, знайшов телефон-автомат і викликав поліцію, пояснивши свій учинок.

— Тепер моя совість чиста! — вдоволено мовив Андре, поклавши трубку. — Я помстився за себе, не завдавши нікому шкоди. Сподіваюся, вони будуть справедливо покарані! А коли ні — хоча б отримають урок. Зло завжди повертається до негідника, навіть у найнесподіванішій формі!

Кет нічого не сказала, але подумала, що друг вчинив правильно.

Андре тріумфував усю дорогу додому.

— Ти бачила?! Бачила?! — підстрибував хлопець! — Як я їх?!

— Бачила! — не втримавшись, нарешті посміхнулася Кет. — Прекрасно! У тебе вийшло!

— Ще б пак! Я розумний, я завжди прораховую варіанти. Якщо перспективи немає, краще й не починати, — сказав Андре, відчиняючи двері будинку й підіймаючись до себе.

— А я? — посміхнулася Кет.

— Що — ти?

— Я розумна?

— Не дуже. Не розумніша за інших!

— Ось чому тобі насправді треба навчитися, так це ввічливості! — скрикнула Кет.

— Тобі більше б сподобалось, якби я тобі брехав?

— Ні! Однозначно ні!

— Тоді в чому справа? — знизав плечима Андре. — Схоже, янголи, як і люди, не завжди знають, чого хочуть.

— І все-таки, якої ти про мене думки? — запитала Кет. — Як би ти мене схарактеризував?

Андре ненадовго задумався.

— Фантастична, — нарешті відповів він. — Сонячна. Затишна. Чиста. Прекрасна.

— Ооо! — радо засміялася дівчина. — Скільки хороших слів!

— Хороші слова — для хороших людей, — посміхнувся Андре.

Хлопець дістав із шафи чистий одяг і чомусь забарився.

— Ти… Ти можеш? — Андре виразно подивився на Кет.

— Що можу?

— Відвернутися!

— Навіщо?

Скули Андре спалахнули.

— Я вже дорослий. Хіба ти не бачиш?

— Ти такий, як і завжди! — засміялася Кет. — І тобі нема чого соромитися!

Андре посміхнувсь у відповідь і зняв сорочку. Темні кучері впали на білі плечі. Промінь світла виразно окреслював його м’який профіль, тонку шию й підтягнутий торс. Андре був доволі худим, але гнучким і сильним. Кет вірила й не вірила своїм очам — перед нею стояв цілком сформований юнак, прекрасніший за всіх людей, яких їй доводилося бачити. Андре зняв ремінь і, посміхаючись, подивився на подругу. В очах хлопця зачаїлася така темна, запаморочлива глибина, що Кет не витримала й відвернулася. Краса Андре виявилася занадто приголомшливою, щоб зараз сповна нею насолодитися. Дівчина вирішила не дивитися на сонце, щоб остаточно не осліпнути.

«Тепер я бачу, що ти дорослий», — подумала Кет і великим зусиллям волі погасила дивне тепле відчуття, яке починало зароджуватись у животі.

Невдовзі після того, як Андре виповнилося 15 років, батьки, стурбовані його постійним спілкуванням із невидимою Кет, знайшли для хлопця психолога і після дводенної сварки таки вмовили його навідатися до мсьє Деказа.

Звичайно, позбавлятися від невидимої подруги Андре вирушив разом із Кет. Друзі дісталися Монпарнасу, зайшли до триповерхового будинку з невеликими віконцями, Андре постукав у двері. Відчинив високий худий чоловік у бежевому костюмі.

— Доброго дня! Ви Андре?

— Вітаю! Так, це я.

— Я — мсьє Деказ. Будь ласка, проходьте, сідайте на софу. Бажаєте трав’яного чаю?

— Ні, дякую! Чесно кажучи, хочеться скоріше почати і скоріше закінчити!

Психолог сумно посміхнувся.

— А це вже залежить від багатьох факторів! Як мені пояснила мадам Леруа, ваші проблеми мають давню історію. А перекреслити свою історію зазвичай складно!

— Він вважає тебе божевільним? — набурмосилася Кет. — Зовні не схожий на ідіота!

— Уважаєте, я — божевільний? — посміхнувся Андре.

— Ні, я так не вважаю.

— Тоді навіщо все це?

— Я хочу зрозуміти причину такого специфічного стану.

— Специфічного стану чи психічного розладу?! — подалася вперед дівчина, уп’явшись очима в лікаря.

— Коли ви кажете «специфічний стан», ви маєте на увазі «психічний розлад»?

— Саме поняття розладу передбачає, що внутрішню цілісність людини порушено. Ви не схожі на душевнохворого.

— Звісно, не схожий! Нехай спробує пошукати когось адекватнішого й розумнішого! — вигукнула Кет, підхопившись із крісла.

— Дякую! — ледь помітно почервонів Андре, опускаючи очі.

— Це просто констатація факту! — широко посміхаючись, відмахнулася Кет.

— Це просто спостереження! — знизав плечима психолог. — Але ми маємо з’ясувати, для чого Вам Кет. Хто вона?

Андре кинув швидкий погляд на Кет. Дівчина уважно дивилася на друга, застигнувши впівоберта перед вікном. У її позі читалося напружене очікування.

— Я вже казав: Кет — мій друг. І янгол-охоронець.

Дівчина посміхнулася, обхопивши плечі руками.

— Які її функції?

— Підтримка. Заохочення до соціально корисних дій. Моральний контроль. Захист.

— Супер-Его, — констатував лікар.

— Якоюсь мірою. Але вона існує! Ви вірите, що вона існує?!

— Я — реаліст. Я вірю фактам, — стомлено посміхнувся Деказ. — Сьогодні я повірю, що у вас є янгол-охоронець, завтра — що мсьє викрали інопланетяни, післязавтра — що мадам бачила в шафі метрову гусінь. Навіщо мені вірити в усе це? Що це мені дасть? Щоб допомогти вам, мені необов’язково вам вірити. Просто мені треба з’ясувати, що у вас, молодий чоловіче, соціофобія, мсьє перехвилювався, втративши фірму, а мадам банально перевтомлюється й має зачаєний страх перед шафами, бо в ранньому дитинстві брат сильно налякав її, вистрибнувши в темряві з шафи.

— Соціофобія? — перепитала Кет, наморщивши носа, ніби це слово мало неприємний запах.

— Соціофобія, справді? — ледь посміхнувся Андре.

— Так, я так думаю. Кет — ваш посередник. Ваш щит. Кет — дипломат, який не дозволяє вам відкрито розпочати самовбивчу війну проти несправедливого й нелогічного довколишнього світу.

— Я не збираюся з ними воювати! — гидливо піджав губи Андре. — Мені до них байдуже!

— До кого — до них?

— До людей.

— Ви боїтеся людей?

— Ні!

— Тоді чому ви вживаєте займенник замість звичної загальної назви? Зазвичай люди вживають описові назви на позначення того, чого вони бояться.

— Я їх не боюся, я їх зневажаю!

— Чому?

— Бо вони дурні й брехливі!

— Усі?

— Батько каже, нікому не можна вірити.

— Хто ваш батько за фахом?

— Прокурор.

— Хммм! — криво посміхнувся лікар.

— Не любите прокурорів? — зіщурився Андре.

— Не люблю тих, хто заповідає дітям софізми!

— Софізми? Що це таке? — стрепенулася Кет.

— Софізм — це умовисновок, що формально здається правильним, а насправді заснований на навмисне неправильному доборі вихідних засад. Це така фраза, яка вводить в оману.

Психолог здивовано поглянув на Андре.

— Дякую, я знаю, що таке софізм.

— Кет не знає, — пояснив Андре.

— То Кет не така ерудована, як ви? — в очах лікаря спалахнули іскорки щирого інтересу. — Дуже цікаво! Це треба відзначити!

— Відзначте, — погодився Андре. — А ще відзначте, що з моральної точки зору вона краща за всіх, кого я знаю. Кет я довіряю.

— Так, так, добре! — Деказ зробив кілька коротких записів у блокноті й поглянув на Андре. — Скажіть, ви захоплюєтеся літературою?

— Так.

— Як ви вважаєте, художні твори дають прийнятні й правдоподібні моделі поведінки? Ви читаєте белетристику, щоб збагнути мотиви людських вчинків? Щоб зрозуміти людей?

— Ні, художні твори не дають прийнятні й правдоподібні моделі поведінки. За допомогою художніх творів мені не вдається збагнути мотиви людських вчинків. Я намагався зрозуміти людей, але це завдання виявилося для мене надскладним, і я давно вже втратив надію. Романісти або самі не розуміють людей, або просто брешуть, як і всі довкола.

— А ви самі брешете?

— Намагаюся не брехати.

— Чому?

— Так навчила мене Кет. Кет каже, брехня вбиває.

— А хіба правда не вбиває? Запитайте в Кет!

— Самі запитайте! — посміхнувся Андре.

Психолог зітхнув, прикривши повіки.

— Кет, — нерішуче мовив Деказ, — правда вбиває?

— Вбиває! — кивнула дівчина.

— Вбиває, — повторив Андре.

— Тоді в чому різниця?

— Від чого вам хотілося б померти — від священного срібного кинджала чи від заіржавілої кривої пили? — сердито запитала Кет.

— Від чого вам хотілося б померти — від священного срібного кинджала чи від заіржавілої кривої пили? — луною озвався Андре.

Лікар ледь помітно здригнувся й міцно стис блокнот.

— Смерть — завжди тільки смерть. Мені все одно.

— А нам — ні! — категорично мовив Андре.

— Так, я дещо зрозумів про вас, Андре, і, здається, на сьогодні досить! — повідомив психолог. — Якщо ви дозволите, у мене буде для вас завдання, яке ви обов’язково маєте виконати до наступного сеансу.

— Якщо це не потребуватиме забагато часу, — знизав плечима хлопець. — Я саме розпочав вивчення німецької мови й не маю часу на дурниці.

— Ні, це не потребуватиме багато часу! — примирливо мовив лікар. — І буде для вас дуже корисно. Ви маєте подолати кризу довіри.

— То що мені робити?

— Я переконаний, що у вашому житті були речі, які ви приховуєте від близьких. Я настійливо рекомендую вам розповісти своїм домашнім три своїх секрети й попросити їх зробити те саме у відповідь на ваш жест.

— Навіщо?!

— Це вас зблизить.

— Щось я сумніваюся! — скрушно похитав головою Андре.

— І я! — струснула золотою гривою Кет.

— Ви ж любите правду, чи не так? — хитро примружився лікар. — Чому ж не хочете нею ділитися?

— А я — егоїст! — посміхнувся Андре.

— Це твердження ми перевіримо наступного разу. До четверга, юначе!

— Бувайте! — сказав Андре, встаючи з крісла.

— А сказати лікарю «дякую»? — нагадала дівчина.

— Нема за що йому дякувати, Кет! — заперечив Андре, розчиняючи перед подругою двері й пропускаючи її до коридору. — Він просто ставив безглузді питання й отримав за це гроші.

Хоча Кет розуміла, що чисто формально Андре правий, їй вкотре стало соромно за хлопця. І чому звичайну люб’язність цей дурник називає «соціально детермінованою брехнею»?! Треба буде запитати, скільки видів брехні на сьогодні виокремив Андре. Ця нудна й абсолютно безглузда бесіда прикрасить одну з безсонних ночей, коли її розумник перевчиться й не зможе до третьої ранку заснути через нервове збудження, прокручуючи в мозку безкінечні рядки граматичних правил і стовпчики нещодавно вивчених слів.

— Дякую, мсьє Деказ! — крикнула вже з порогу Кет.

— Іди вже, залиш свою подяку при собі: він не чує тебе й не вірить, що ти існуєш! — обурено вигукнув Андре й зачинив за собою двері.

Кет пошкодувала, що не може дати Андре доброго запотиличника. Пошкодував і Мсьє Деказ, що не може дати Андре доброго друга, який дав би йому доброго запотиличника.

Як і вимагав психолог, друзі прийшли на прийом у четвер.

— Доброго ранку, Андре! Як самопочуття, як ваші справи? — запитав лікар, відчиняючи двері.

— Доброго ранку, — кволо привітався хлопець. — Самопочуття як і раніше — тахікардія й безсоння. Справи… Що конкретно вас цікавить?

— Навчання, наприклад.

— Об’єктивно — я міг би навчатися краще. Хоча мої батьки переконані, що я дуже багато знаю, випереджаю в розвитку своїх однолітків і майже не відпочиваю, я певен, що через вплив різноманітних другорядних факторів я використовую час і свій інтелектуальний потенціал нераціонально.

— Ви — перфекціоніст?

Андре не відповів, дивлячись у район сонячного сплетіння лікаря.

— Ви в поганому гуморі сьогодні?

— А що, не помітно?! — кинула на чоловіка сердитий погляд Кет.

Хлопець зітхнув.

— Я не вважаю за потрібне відповідати на риторичні питання.

— Добре, як скажете! — роблено посміхнувся психолог. — Ви виконали моє завдання?

— Так.

— І які ж результати?

— Негативні.

— Чому?

— Я не дізнався нічого, що стало б мені в нагоді. Крім того, нова інформація мене засмутила.

— Що саме ви дізналися?

Андре пильно подивився на чоловіка й заперечно хитнув головою.

— Я не видаю секретів.

— А Кет знає?

— Здогадується.

— Хіба вона не читає думки?

Кет голосно фиркнула.

— Звісно, друг інколи може вгадувати думки, — тоном, яким дорослі розмовляють із нерозумними дітьми, мовив Андре. — Але зазвичай друг просто вловлює настрій.

— Хіба на Кет розповсюджуються банальні правила?

— Деякі, — після короткої паузи відповів хлопець.

— Які саме?

— Кет відчуває так, як і звичайні люди. Кет поводиться з людьми так, ніби вона — звичайна людина. Але вона має кілька значних переваг: не вживає їжу, не хворіє, не спить, вільно пересувається у просторі, легко може визначити місцезнаходження будь-якої людини.

— Безліч протиріч! — констатував психолог.

— Я знаю, — байдуже відповів Андре.

— Кет — матеріальна?

— Ні.

— Якщо вона нематеріальна, як вона може відчувати те саме, що й матеріальні істоти? Як влаштовані її рецептори, якщо вони взагалі існують? Якщо вона відчуває те саме, що й ми, то відчуває й голод, але ви кажете, що вона не вживає їжі! Які процеси відбуваються в її організмі, якщо можна так висловитися? Як вона мислить, якщо в неї немає фізичного мозку? Вона існувала завжди? Хто і як створив її? Її життя кінечне?

— Він би ще запитав, що первинне — матерія чи свідомість?! — усміхнулася Кет.

— І не кажи! — тінь посмішки промайнула на обличчі Андре.

— Що не казати? — насторожився мсьє Деказ.

— Мій коментар стосується не вашої тиради, а зауваження Кет, — пояснив Андре.

— І що вона сказала?

— Що вам, певно, не дає спокою основне питання філософії, — насмішкувато мовив хлопець.

— Давайте по суті! — не стримавшись, сердито вигукнув чоловік. — Об’єктивно: Кет — реальна?!

— Настільки, наскільки реальні наміри, мрії, страхи, творчі фантазії, найгеніальніші ідеї, минуле й майбутнє.

Психолог відкинувся на спинку крісла і глибоко вдихнув.

— Ви — хитрий, юначе! — сказав мсьє Деказ. — Неначе Сократ.

— Сприймати як комплімент? — підняв брову Андре.

— Як діагноз! — лукаво посміхнувся психолог.

— Якщо чесно, я дуже багато думав над тим, про що ви запитали, — зізнався Андре. — Вивчав відповідну літературу, консультувався у спеціалістів із різних галузей науки. Але я не знайшов остаточної й вичерпної відповіді на жодне своє запитання. І Кет нічим не може мені допомогти. У цьому вона також схожа на людину — як і ми всі, вона не знає хто вона, звідки й куди іде.

— І ви змирилися?

— Змирився. Є в житті головне й другорядне. Мені досить, що вона поряд зі мною.

Кет сонячно посміхнулася й мимоволі кивнула.

— Завжди?

— Майже.

— Коли вам погано…

— Так.

— І коли добре?

— Так.

— А якщо ви захочете побути самі?

— Вона відчує й залишить мене. Я побуду сам, знаючи, що я не один.

— А потім?

— Потім вона повернеться, коли відчує, що я її потребую.

— А якщо не відчує?

— Я покличу.

— А якщо вона не прийде?

Андре скоса поглянув на Кет. Дівчина, кинувши виразний погляд на психолога, покрутила пальцем біля скроні.

— Прийде!

— І все ж таки, якщо не прийде?

— Я буду знати, що з нею щось трапилося.

— І що, усі янголи-охоронці такі віддані? — недовірливо посміхнувся мсьє Деказ.

— На жаль, ні! — відповіла, спохмурнівши, Кет.

— Не всі. Як і друзі. Тільки справжні.

— А хіба друзі та янголи-охоронці за визначенням можуть бути несправжніми та невідданими?

— Скільки завгодно! — сердито кинула дівчина. — Не кожен вміє любити!

— Прикра недосконалість термінології, — розвів руками Андре.

— Ви потребуєте друзів?

— Ні.

— Зовсім? Особисто в мене є кілька друзів, але я не відмовився б від нових знайомств із цікавими порядними людьми…

— Зле. А дружина у вас є?

— Андре, не смій! — схопилася на ноги Кет.

Хлопець проігнорував попередження.

— Так!

— Але ви все одно не відмовитеся від нових знайомств із цікавими порядними жінками? — із непробивним обличчям запитав хлопець.

— Не наривайся! — застогнала дівчина, демонструючи Андре кулак.

— Що ви собі дозволяєте, юначе?! — почервонів мсьє Деказ. — Це зовсім інше!

— Не бачу жодної різниці! — насупився Андре. — Якщо когось насправді любиш, цієї любові тобі буде досить!

— Заради Бога, що за вигадки?! — скрикнув психолог. — Що ви взагалі можете знати про друзів?! У вас же немає…

— Кет! — не дав мсьє Деказу закінчити фразу хлопець.

— Вона нереальна!

— Якби вона була нереальною, я вже разів із двадцять був би мертвим, — спокійно зауважив Андре. — Вона рятувала мене від грабіжників, від безглуздої смерті внаслідок побутових нещасних випадків, автокатастрофи…

Обличчя мсьє Деказа стало брунатним, очі шалено блищали, губи пересохли.

— Хіба таким нервовим людям можна працювати психологами? — тихенько, ніби боячись, що чоловік почує, запитала Кет і стала між мсьє й Андре, прагнучи захистити друга від можливого нападу.

— Усе нормально, зараз заспокоїться! — відмахнувся Андре.

Чоловік заплющив очі, подумки рахуючи до десяти. Глибоко вдихнув, поглянув на нахабне бліде обличчя клієнта, повторюючи про себе: «Дитина, дитина, хвора дитина, хвора, чорти б його вхопили, дитина!»

— Ну, добре, але чи не замало вам одного друга? — нарешті спромігся заговорити мсьє Деказ.

— Ні. Одного справжнього друга більш, ніж досить, для щастя.

— Як на людину, яка має одного-єдиного нематеріального друга, ви дуже добре знаєтеся на дружбі, Андре! — не втримався від іронії психолог.

— Як на людину, яка має кілька матеріальних друзів, ви дуже погано знаєтеся на дружбі, мсьє Деказ! — криво посміхнувся хлопець.

— Андре! — знову скрикнула Кет, але в її очах хлопець читав згоду з його словами.

— Ви розумний, ви дуже розумний як для свого віку, Андре! — просичав крізь зуби психолог. — Невже ви не розумієте, що мати явних друзів — серйозна проблема?!

— Хоча ви й не дуже розумний для свого віку, мсьє, але ви маєте розуміти, що уявні друзі — перш за все ваша проблема! — категорично мовив Андре.

— Знайдіть реальних друзів до понеділка — і я повірю, що ви чогось варті! — закричав мсьє Деказ, зриваючись із крісла.

— Скільки? — спокійно запитав Андре.

— Скільки?! — істерично засміявся психолог. — Та хоча б одного — із вас же досить, я так розумію?!

— Добре, — кивнув Андре.

— А тепер — пішов геть! — вказав пальцем на двері мсьє Деказ.

— На все добре! — кинув через плече Андре, прямуючи до виходу. — Може, ти ще й сьогодні скажеш йому «дякую»? — запитав хлопець у пригніченої подруги.

— Знаєш, із нього на сьогодні досить! — сумно сказала Кет, дивлячись, як знесилений психолог падає в крісло, закриваючи долонями обличчя.

Андре лавіював між туристами, стискаючи під пахвою тубус.

— Знаєш, до такого міг додуматися тільки ти! — зітхнула Кет, поспішаючи за хлопцем.

Андре посміхнувся.

— Знаю!

— Це дивно. Дуже дивно! — не вгавала дівчина. — Так не роблять!

— Це логічно й раціонально. Хоча так і не роблять, проте мали б робити!

Андре зупинився просто під Ейфелевою вежею поряд із групою англійських студентів, витяг із тубусу великий аркуш і розгорнув його.

Аркуш був розділений на сім рівних колонок із написаним від руки текстом:

«Шукаю друга! Про себе: 15 років, француз, лінгвіст. Позитивні риси: високий інтелект, правдивість, практичність, наполегливість, значна працездатність. Негативні риси: невитриманість, нездатність піти на компроміс, надлишкова критичність. Бажані критерії для друга: вік, стать, національність, соціальний статус — не важливо. Обов’язково: ерудованість, вихованість, терплячість. Фізичні вади значення не мають».

— Так, добре, — поглянула на плакат Кет. — Французька, англійська, іспанська, російська, китайська мова. А це які? — вказала дівчина на два останніх стовпчики.

— Арабська й хінді. Кількість носіїв кожної з цих мов перевищує сто мільйонів осіб. Шкода, не вистачило місця на німецькомовний варіант оголошення — літери були б занадто дрібними. А загалом, наскільки простіше було б спілкуватися, якби люди з усього світу користувалися есперанто!

— Господи! — скривилася Кет. — Яке занудство!

Андре на секунду замислився й кивнув.

— Ти права. Якби люди говорили однією мовою, я б утратив до мовознавства будь-який інтерес!

— Я нізащо б не стала твоїм другом! — сказала Кет, кинувши сердитий погляд на оголошення. — Я б подумала, що ти нудний самозакоханий ботанік!

— Але ж ти стала! — переможно посміхнувся Андре.

— Сама собі дивуюся! — не здавалася Кет. — Адже ти й насправді нудний самозакоханий ботанік!

— Але ж і ти не геній! — не переставав посміхатися хлопець. — Проте, я дружу з тобою!

— От бачиш! Чому б тобі не спробувати знайти звичайного друга — такого, як я?

Посмішка зникла з обличчя Андре, він насупив брови й сапнув носом.

— Я не знаю нікого, хто був би схожим на тебе, — сумно сказав Андре. — Ти — незвичайна. Ти — виняток з усіх моїх правил. Ти знаєш, я не люблю порушувати правила, бо правила не можна порушувати безкарно. Удруге я не ризикну. Я шукатиму такого друга, який буде для мене відкритою книгою. Я шукатиму того, про кого не треба цілодобово думати!

Кет розкрила рота, щоб щось заперечити, але обличчя в Андре було темним і рішучим, і дівчина утрималась від коментарів.

Помалу люди почали звертати увагу на незвичне оголошення. Хтось дивився на Андре з недовірою, хтось — із співчуттям, хтось посміхався й весело бажав хлопцю успіхів у пошуках друга. Молодий азіат попросив дозволу сфотографуватися з Андре, і хлопець не заперечував. Руда дівчина підморгнула Андре й засунула до його нагрудної кишені шматочок паперу з номером телефону. «Ah, mein lieber Junge!» — мовив літній чоловік у білому костюмі, поплескавши Андре по плечу. Хлопець посміхнувся і сказав, дивлячись йому вслід:

— Як думаєш: хороший художник цей німець?

— Він сказав, що він художник?

— Він сказав: «Ах, мій любий хлопчику!» — пояснив Андре.

— Звідки ж ти взяв, що він — художник?!

— Його руки, — знизав плечима хлопець.

— І що з його руками? — скривилася Кет.

— Під нігтями масляна фарба. Певно, приїхав на етюди.

Кет помовчала, закусивши нижню губу, і видавила:

— Знаєш, ти не знайдеш друга. Із тобою не можна дружити, тебе можна тільки обожнювати!

— А ти? — примружився хлопець.

— Я… — опустила очі Кет. — Я…

— Привіт! — високий худющий парубок у строкатій сорочці підійшов до Андре і простягнув руку. — Кріс Фріман.

— Привіт! — потис руку парубку Андре. — Андре Леруа. Спеціалізація?

— Астрофізика.

— IQ?

— 165.

— Оооо, яка радість! — зіронізувала Кет.

— 150.

— 23.

— 15.

— Не засмучуйся, у тебе ще все попереду! — посміхнувся Кріс.

— Я не засмучуюся. Розумові здібності досягають свого піку в 26 років. Будеш моїм другом?

— Ні, — сумно відказав Фріман.

— Чому?! — скрикнула Кет.

— Чому?! — здивувався Леруа.

— Я… — Кріс відвів очі. — Я тут ненадовго…

— Нічого! Писатимемо листи! — знизав плечима Андре.

— Я помираю. Вибач! — тихенько мовив Кріс.

— Ох ти ж дідько! — сплеснула руками дівчина.

— Що з тобою? — очі Андре наповнилися жахом.

— Неоперабельна пухлина мозку. Доки в мене ще є сили, я подорожую й закінчую розвідку про білі діри.

— Білі діри? — перепитав Андре.

— Гіпотетичні фізичні об’єкти у Всесвіті, в область яких ніщо не може увійти. Біла діра є часовою протилежністю чорної діри. Думаю, білі діри можуть утворюватися при виході з-за горизонту подій речовини чорної діри, що знаходиться в іншому часі.

— Прекрасно! — посміхнувся Андре. — Це — прекрасно!

— Дякую. Я знаю! — розквіт Фріман.

Усі троє на мить замовкли.

— Можна питання? — поцікавився Андре.

— Звісно!

— Тобі боляче? Ти відчуваєш, що помираєш? — зі змішаним відчуттям жалю й огиди запитав Андре.

— Так. Але це не найгірше.

— А що ж тоді найгірше? — здивувалася Кет.

— Я боюся, що мій мозок затьмариться перш, ніж я закінчу дослідження, — продовжував Фріман. — Я боюся, що писатиму через хворобу маячню й не розумітиму цього. Я боюся себе зганьбити, — пошепки сказав Кріс.

Андре відчув німий холодний жах. Якісь дивні спогади зринали в його голові — запаморочення, біль, біль, нудота, зелені плями перед очима, біль… Таке дивне відчуття: ніби борсаєшся у смолі, задихаєшся, а вирватися немає сили…

— Тобі погано?! — разом скрикнули Кріс і Кет, хапаючи Андре за руку.

— Ні, ні! Я просто… Просто розхвилювався… — ледве вимовив Андре.

— Вибач! — іще раз перепросив Фріман.

— Ні, це ти вибач! — судомно стиснув його руку Леруа. — Вибач, що ти помираєш, а ми залишаємося! Так прикро!

Кріс вдячно посміхнувся.

— Нічого! Смерть не така вже і страшна — з якої точки зору на неї не дивися!

— Нехай смерть буде тобі по коліна! — сказав Андре, і Кет здригнулася від знайомих слів.

— Дякую! Я піду, — мовив Фріман. — Поспішаю, ти розумієш… Легкого тобі життя!

— А тобі — легкої смерті!

Кріс кивнув і зник у натовпі.

— Тяяяжко! — зітхнула Кет.

— Атож! Як добре, що ти не хворієш! Як чудово, що я тебе не втрачу! — пристрасно мовив Андре.

Кет посміхнулася. Очі Андре були сяючо-блакитними, як небо над осіннім Парижем.

Леруа постукав до кабінету психолога й увійшов, пропустивши перед собою подругу.

— Доброго ранку! — привіталися Андре і Кет.

Мсьє Деказ відірвався від сортування паперів на своєму столі й відповів:

— Вітаю! Сідайте, юначе! Поділіться, будь ласка, своїми успіхами!

Андре підійшов до чоловіка й поклав перед ним на стіл кілька папірців різного кольору й розміру.

— Особисто мені сподобалися перші два варіанти, — попередив хлопець. — Але я знаю, що ви порадили б мені дати шанс усім іншим, тож я пропоную вам дані всіх кандидатів.

Мсье Деказ переглянув аркуші й посміхнувся.

— Ви серйозно, Андре? Професор Коллеж де Франс і відомий письменник?!

— А ви надасте перевагу молодій продавщиці з магазину парфумів? — зіронізував хлопець.

— Вони всі захотіли бути вашими друзями?

— Як бачите, — знизав плечима Андре.

— І ви збираєтеся з усіма ними товаришувати?

— Можливо, контактуватиму з першими двома. Інші мені ні до чого.

Психолог підійшов до Андре, віддав йому аркуші й сів у крісло напроти.

— Андре, я змушений поїхати з міста за сімейними обставинами, — сказав мсьє Деказ. — Я не знаю, коли ми побачимося й чи побачимося взагалі. Хочу вам сказати, що ви — найцікавіший мій пацієнт. І ви цікаві не своєю хворобою, а своєю особистістю. Повірте, це — важливий комплімент.

Андре посміхнувся.

— Дякую, мсьє.

— Ви дозволите дати вам пораду? — довірливо зазираючи в очі хлопцю, запитав психолог.

— Так.

— Не знаю, добре чи погано те, що ви маєте Кет, але ви повинні навчитися впускати в своє життя й любити інших людей. Не тільки інтелектуалів — людей різних за здібностями і статусом. Ви праві — вони всі брешуть, Андре. Але є ті, брехню яких можна стерпіти. Не віддавайте всього серця одній-єдиній людині. Коли ви її втратите, ви не зможете жити — жити без серця.

— Це все? — холодно запитав хлопець.

— Усе! Більше мені нема чого вам сказати.

— Тоді прощавайте, мсьє Деказ. Я не послухаюся вашої поради. Вибачте, але я не ділитиму своє серце. Воно або цілком залишиться в мене, або цілком належатиме іншій людині. Усе — або нічого.

— Тоді я вам бажаю всього! — гірко посміхнувся психолог і міцно потис руку пацієнта.

— Дякую! До побачення!

Андре і Кет мовчки вийшли з кабінету.

— Андре, він… — нарешті промовила Кет.

— Мовчи! Моє життя — моя власність! Я краще знаю, кому його присвятити! — обпік дівчину поглядом Леруа. — Серце — своєрідний скарб. Він цінний лише тоді, коли ти його не ховаєш! Серцю не місце у грудях!

— Але ти ж розумієш…

— Розумію! — знову перервав подругу Андре. — А ти розумієш, що в мені твоє коріння?

— Так, — тихо відповіла Кет.

— То не смикайся, бо мені боляче.

Андре і Кет мовчки крокували уздовж охайних приватних будиночків, видивляючись табличку з номером «24».

— Отже, новий лікар, — нарешті мовив Леруа. — Що думаєш?

— Марнування часу і грошей, — радо відізвалася дівчина, яка вже давно засумувала. — Ти здоровий, навіщо все це?

— Я йду лише для того, щоб заспокоїти рідних.

— Знаєш, я усе-таки не можу зрозуміти твоїх батьків! Невже їм насправді легше вважати тебе божевільним?!

— Люди бояться непізнаного й непізнаваного. Будь-яке пояснення, навіть найбезглуздіше, для примітивного розуму краще за незнання. Я їх не засуджую. Я ніколи не засуджую обмежених людей.

— Тебе я також не розумію! — захитала головою Кет. — Як ти можеш бути такої думки про тих, кого любиш?!

— Я завжди об’єктивний, ти знаєш. І той факт, що я люблю їх, говорить не на їхню, а на мою користь.

— Оооо, та ти в нас сама досконалість, чи не так?! — засміялася Кет.

— Звичайно, — спокійно відізвався Андре. — Хіба ти так не вважаєш?

Дівчина завагалася.

— Ні! — нарешті відповіла Кет, відвівши очі.

— Що ж, сумно! Але на це можна було очікувати! На жаль, ти така ж обмежена, як і інші!

Кет з образою поглянула на хлопця, проте нічого не відповіла. Урешті, Андре як завжди правий. Певно, її примітивний розум не може оцінити всієї величі друга, хоча вона і щиро його обожнює.

— Тут! — Леруа вказав рукою на бежевий двоповерховий будинок. — Пішли?

— Я тебе благаю, будь чемним і якомога нормальнішим! — зазирнула хлопцю в очі Кет.

— Перше я можу тобі пообіцяти, а ось друге від мене не залежить! — суворо відповів Андре й натиснув на кнопку дзвінка.

Почулися швидкі кроки, двері відчинилися й на порозі з’явилася висока сива жінка з чудернацькою зачіскою.

— Слухаю вас, мсьє! — крижаним тоном мовила жінка, дивлячись кудись поверх відвідувача.

— Доброго дня! Я до мсьє Мореля на одинадцяту.

— Так, мсьє! Прошу! — жінка жестом запросила Леруа до маленького передпокою й зачинила за ним двері. — Ось сюди!

Перед друзями відчинилися ще одні двері, і їхньому погляду відкрилася простора затемнена кімната із сірими стінами, у якій за масивним чорним столом сидів огрядний чоловік із червоним обличчям.

— Мсьє Морель, до вас пацієнт на одинадцяту! — промовила жінка й безшумно зникла.

— Доброго ранку, мсьє Морель! — привітно мовив Андре. — Куди можна сісти?

— Таааак! — стомлено й сердито видихнув лікар. — Підійди до мене!

Андре наблизився, стримано посміхаючись.

— Що таке? — бляклі сірі очі вп’ялися в юнака. — Що тебе веселить?

— Нічого, — посмішка миттєво згасла, і плечі Андре напружилися.

— Дай твою медичну карту! — наказав мсьє Морель.

Андре мовчки поклав перед лікарем грубий зошит. Чоловік переглянув останні записи і клацнув язиком.

— Іще щось маєш?

— Є записи мсьє Деказа.

— Деказ — ідіот! — вигукнув лікар.

— Але…

— Тшшш! — замахав опецькуватими руками мсьє Морель.

— Я певен…

— Тихо!

— Я…

— У тебе галюцинації?

— Ні.

— Як же ні, коли ти бачиш якусь дівку? Це правда?

— Так, але…

— Люди тебе дратують? Вони тобі неприємні?

— Більшість із них, та я…

— Ти рідко радієш і взагалі нечасто переживаєш сильні емоції?

— Можливо, але ж…

— У тебе є порушення сну?

— Так, але…

— У тебе бувають нічні жахіття або напади страху вдень?

— Інколи, проте…

— А мігрені?

— Часто, однак…

— Усе ясно! Курт Шнайдер і я кажемо тобі: хлопче, це — шизофренія.

— Шизофренія?! Що за маячня?! — обурився Андре. — Я вповні керую своєю свідомістю і своїм тілом! У мене відсутня кататонічна поведінка й негативні симптоми!

— Та невже? — криво посміхнувся мсьє Морель. — Якщо ти не хворий, то чому ж ти спілкуєшся з людиною, якої немає, а реальних людей уникаєш, чому ти вчиняєш істерики і сперечаєшся з досвідченим лікарем щодо розладів особистості?

— Бо я не з тих, із ким ви звикли спілкуватися!

— О, якраз із тих! — засміявся лікар, подаючи хлопцю рецепт.

— Нейролептики? — поглянув на папірець Леруа.

— Звичайно.

— Я не буду їх пити!

— Тоді я застосую електросудомну або інсулінокоматозну терапію.

— Та ви варвар! Нелюд!

— Я лікар!

— Це нічого не значить! Ви…

— Мовчати!

— Я вас…

— Це не ти мене, а я тебе, цуценя! — гаркнув Морель, встаючи з-за столу. — Іди додому і лікуйся, доки ще не все втрачено!

— Так, іще не все втрачено! — труснув кучерями Андре. — Ми ще повоюємо! — і вийшов з кабінету.

Кет наздогнала друга лише на вулиці.

— Любий, що за поведінка?!

— Він невіглас, схильний до насильства! Чому я повинен мовчки слухати його маячню?!

— Стережися його, Андре! Чуєш?! Прошу тебе — не повертайся в погорді до нього спиною! Він як злий собака — він нападе, коли ти відвернешся!

— Він не дотягнеться до горлянки! — посміхнувся хлопець. — Його максимум — мої литки.

— Андре, ти недооцінюєш силу мізерних створінь! Бактерія може вбити слона, бо вона породжує хворобу всередині його тіла! Помилка багатьох дуже розумних людей у тому, що вони не бояться дурнів. А їх треба боятися, Андре! Особливо тих дурнів, які впевнені у своєму розумі. Якщо вони мають владу, вони знищать усіх, хто самим фактом свого існування принижує їх! Стережися, Андре, — дурні ніколи не поступаються перед здоровим глуздом, дурні нелогічні, дурні просто не знають, що існують межі! Кожна геніальна людина, якщо вона не бреше, приречена на невдачу. На соціальну смерть.

— То я маю казати йому, що тебе немає?! Чому ти не наполягала, щоб я брехав мсьє Деказу?

— Мсьє Деказ не був дурнем і негідником. Ти доводив його до сказу, але він від самого початку визнав за тобою право бути нормальним. Бути собою. Він хотів допомогти. Хотів зрозуміти нас. А цей хоче реваншу — за свою недоладну зовнішність, за огидні звички, за м’якість і розбещеність свого мозку! Ти молодий, красивий, сміливий, ти дуже розумний, ти такий, яким він ніколи не стане, — він тебе знищить, хіба ти не розумієш?!

— Заздрість — низький мотив для вбивства! — скривився Андре. — Заздрість сама собою — уже поразка!

— Ось бачиш, бачиш?! У цьому принципова різниця між вами! Дурень не нехтуватиме низьким мотивом! Дурні ніколи не бояться поразки — тому вони завжди перемагають!

— Не цього разу! — гордо випнув груди Андре.

— Андре, отямся! Ти просто не уявляєш, що на тебе чекатиме, якщо ти відкриєшся перед ним! Він зіштовхне тебе з височину на землю, щоб інші тебе затоптали! Ніколи не ставай у стада на шляху, якщо в тебе немає батога!

— Ти змушуєш мене брехати?! Хочеш, щоб я здався?! Ти не віриш у мої сили?!

— Андре, тобі треба відступити, щоб виграти війну!

— Хіба ми колись дослухалися до тих йолопів?! Хіба ми колись боялися?!

— Андре, мій обов’язок — сказати, коли час тікати. Зараз — саме час!

— Мене вже не раз називали психом, і я не став від цього гіршим! Мене називали божевільним, скаженим, маніяком, ідіотом, телепнем, диваком, виродком, вилупком, нелюдом, потворою, почварою, і ти завжди наполягала, щоб я не опускався до самозахисту! І ось раптом ти кажеш, що я маю доводити мавпі, нібито я — мавпа?! Із якого дива?!

— Якщо тебе назвав психом малий сусід — це неприємність, про яку не варто думати довше, ніж три секунди. Якщо тебе визнає шизофреником найкращий психіатр Парижу — це катастрофа!

— Я доведу, що я нормальний! Із твоєю допомогою чи без неї — я його дискредитую!

— Ти ніколи не доведеш, що ти нормальний, — зітхнула Кет. — Не зможеш. Нормальним людям свою нормальність просто не треба доводити. Ти неординарний, і ти пишаєшся своєю інакшістю. Я теж пишаюся тобою, ти знаєш, але я не можу їм цього сказати. Мені страшно, Андре! Страшно, що люди — навіть найближчі твої родичі — тебе бояться. Стережися, мій любий, будь ласка: якщо ти нахилишся, щоб вдарити собаку, — вона вчепиться тобі в горло!

У кімнаті було тихо, лише ледь чутно цокав годинник. Кет невідривно дивилася на Андре, який солодко спав, поклавши руки на розгорнуту книгу. Вранішнє сонце щойно торкнулося білосніжного простирадла. Перлове обличчя хлопця з фіолетовою венкою на скроні, оповите темним волоссям із синіми блискітками, здавалося веселим і спокійним. Дівчину завжди вражало, що ніхто не помічає його неземної, невловимої у миттєвих змінах виразу обличчя краси. Чомусь сьогодні в Кет виникло щемливе передчуття втрати. Дівчина із завмиранням серця слухала, як падають у безвість секунди. Якоїсь миті кожна людина починає розуміти, що час не просто йде, час спливає. Це відкриття, якщо йому піддатися, здушує щомиті сильніше, ніби гігантський пітон. Урешті людині не стає повітря, і вона захлинається страхом.

Андре ворухнувся, ніжно-блакитні повіки з довгими віями затремтіли.

— Доброго ранку! — тихо мовила Кет.

— Привіт! — посміхнувся Андре, не відкриваючи очей. — Чому ти сумна?

— Чому ти вирішив, що я сумна? Ти навіть не подивився на мене! — здивувалася дівчина.

— Ми відчуваємо сонце на обличчі навіть із заплющеними очима, — мовив хлопець.

Кет бачила крізь велике вікно, що з півночі сунуть хмари. Сонячне світло в кімнаті раптом згасло. Кет зітхнула, але промовчала.

Коли друзі увійшли до будинку психіатра, саме починався дощ. У передпокої було темно, лише біля стола секретарки горів торшер. У кріслі під торшером сиділа дівчина й гортала журнал.

— Мсьє Морель зараз зайнятий, будьте ласкаві зачекати десять хвилин! — повідомила сива жінка, вказуючи на вільне крісло поряд із дівчиною, і враз кудись зникла.

Андре сів у крісло, Кет примостилася на журнальному столику. Дівчина з цікавістю поглянула на Андре й манірно привіталася. Хлопець стримано кивнув.

— А ти пацієнт мсьє Мореля? — запитала дівчина. — Як тебе звуть?

— Так. Андре.

— А я Жаклін, — широко посміхнулася дівчина, демонструючи великі блискучі зуби.

— Ти лікуєшся у мсьє Мореля?

— Ні, що ти! — засміялася Жаклін. — Я — його племінниця!

— Прекрасно! — позіхнув Андре й відвернувся.

Імовірно, Жаклін розраховувала на продовження бесіди. Вона кілька разів кинула на хлопця стривожений погляд, посмикалася, ніби їй муляло, і нарешті сп’ялася на ноги, вставши перед Андре. Напевно, дівчина була молодшою за пацієнта мсьє Мореля, проте її тіло вже набуло характерних для зрілих жінок форм. Спідниця Жаклін була закороткою, аби належним чином приховати гладкі засмаглі стегна.

— А що, на вулиці дощ?

Андре підняв на дівчину очі, пробігши поглядом від колін до масивного підборіддя. Кет із тривогою помітила, що звичайна холодна спостережливість дослідника змінилася щирою зацікавленістю на обличчі її друга.

— Дійсно, дощить, — відповів Андре, і його голос зазвучав, як здалося Кет, глибше й м’якіше, ніж зазвичай.

— Я ж бачу, що в тебе кучері мокрі! — Жаклін близенько нахилилася до співбесідника й торкнулася його волосся. — Мені подобаються кучері!

Андре криво посміхнувся. У його очах спалахнуло щось хиже, чого Кет раніше не бачила.

— Може, прогуляємося після того, як ти звільнишся?

— Зараз не час гуляти з цією акселераткою! — вигукнула Кет, підхоплюючись із місця.

— Так, звичайно! — відповів Андре, повернувшись до Жаклін.

Мсьє Морель відчинив двері й покликав пацієнта.

— Андре, навіщо тобі це?! Я не розумію! — спалахнула Кет, встаючи на шляху друга.

— Дійсно, ти не розумієш! — пошепки мовив Андре. — Іди додому, не чекай на мене, — і пройшов крізь співрозмовницю.

Кет була приголомшена. Ніколи в житті Андре не поводився з подругою так, ніби вона — порожнє місце. Дівчині здалося на мить, що до її душі увійшов холодний осінній дощ.

— Андре! — з болем вигукнула Кет.

Хлопець обернувся й суворо поглянув на худеньку налякану дівчину, яка ніби ще більше змаліла під його крижаним поглядом. Андре хитнув головою й мовчки увійшов до кабінету. Кет хвилину постояла перед зачиненими дверима, різко розвернулася й вийшла із задушливого мороку під дощ. У її пам’яті навічно закарбувалися очі Андре — холодна й недосяжна блакить, наче небо над полем бою. Бою, який вона програла.

На Париж опускалися сіро-бузкові сутінки. У будинку Леруа досі не увімкнули світло. Ірен та Естель під дурну балаканину телевізора півголосом обговорювали, які жахливі речі могли трапитися з Андре за час його несподіваної відсутності. Кет сиділа в куточку й думала, що для людини такого складу, як Андре, було б краще насправді потрапити під вантажівку чи наковтатися води із Сени, ніж почати доросле життя з такою дівчиною, як Жаклін.

Нарешті двері тихенько відчинилися й до кімнати зайшов Андре — мокрий і блідий.

— Де ти був?! — вигукнула мати, кинувшись до хлопця. — Ти хворий, ти знаєш, як ми непокоїмося! Чому не попередив, що затримаєшся?! Що завгодно могло статися!

— Зі мною все добре! Я просто гуляв! Дякую, Ірен! — тихо сказав Андре, забираючи в бабусі великий рушник. — Я стомився, буду відпочивати.

Не реагуючи на голосіння жінок, хлопець піднявся до себе. Кет мовчи пішла за ним.

Андре перевдягнувся, витер волосся й завмер, замислившись. Кет причаїлася біля дверей.

— Можеш питати! — мовив після тривалої мовчанки Андре.

— Як пройшло? Де були? Що робили?

— Нормально. Були в кафе. Цілувалися.

— Цілувалися?! — спалахнула Кет.

— Так, цілувалися, — спокійно повторив Андре. — А що ще з нею можна робити? Обговорювати загальну теорію відносності? Вона дурна, як чіп! Навіть художню літературу не читає. Про спеціальну я не став і запитувати.

— Я не думала, що тобі це цікаво! — щиро здивувалася Кет.

— Я теж не думав. Але потреби тіла не завжди можна ігнорувати.

— Але ж ти занадто молодий!..

— Справді? І задля чого ж? — в очах хлопця загорівся хитрий вогник.

— Ну… — зашарілася дівчина. — Задля багатьох речей!

— Кет, я завжди все вирішую сам. Цього разу буде так само, — холодно відповів Андре.

Хлопець дістав із ящика стола упаковку пігулок і проковтнув одну.

— Що це ти п’єш? — насторожилася Кет.

— Ліки, які приписав психіатр.

— Навіщо?!

— Жаклін переконала мене.

— І ти послухав дівчину, яку вважаєш дурною, як чіп?! — обурилася Кет.

— Настав час для експериментів.

— Навіщо?! Чому зараз?!

— А чому не зараз?

— Я боюся! — зізналася Кет.

— Не бійся. Тобі нема чого боятися.

— Я непокоюся за тебе!

— А що ще тобі залишається? — знизав плечима Андре.

— Ти буваєш злим, — сумно констатувала дівчина.

— Я — людина. Я стараюся, але я не можу з цим впоратися.

— Ти завтра зустрічаєшся із Жаклін?

— Так.

— Можна мені піти з тобою?

— Ні.

— Чому?!

— Є речі, які ми не можемо ні з ким розділити.

— Чому?!

— Тому, що це гидко й соромно! — сказав Андре й відвернувся.

Коли наступного дня пообідді Андре вдягнувся й вирушив із дому, Кет постояла біля вікна, кілька разів пройшлася з кутка в куток і врешті зрозуміла, що не зможе залишитись осторонь. Кет і хотіла б послухатися друга, але не могла його відпустити. Не могла віддати свого хлопчика їй — жінці, яка передчасно дозріла, яка манить соковитою м’якоттю, ніби екзотичний фрукт, прагнучи бути зірваним. Кому завгодно, але не їй! І не зараз, коли він так близько, коли вони — одне.

Кет відразу ж знайшла Андре. Пара сиділа в затишному куточку парку, близенько присунувшись один до одного. Дівчина воліла б краще осліпнути, ніж безсило спостерігати, як та мала хвойда торкається кучерів Андре, його білої шиї, його плечей, як вона слинить своєю пащею його бліді губи. Якоїсь миті Кет здалося, що це випробування для неї затяжке. Дівчина вирішила на все плюнути й забути про це жахіття, як інколи люди намагаються забути закривавлений труп тваринки, розчавленої машинами на шосе. Вона вже готова була відступити, вона вже уявляла вітальню Леруа, коли рука Жаклін торкнулася живота Андре й полізла вниз. У Кет спалахнула лють. Перед її очима постала інша картина, яку вона спостерігала багато років тому. Так само жадібні підступні руки торкалися її скарбу — людини, яка була їй дорожча за життя, і так само людина, якій вона вірила більше, ніж собі, радо приймала злочинні пестощі. Якби вона не втекла тоді, не злякалася, не дозволила себе здолати, вона б жила, вона би вповні розквітла, вона стала б КИМОСЬ — не блідою тінню колишніх страждань, а справжньою людиною, яка сама собі господар!

Наступної миті Кет уже була поряд із Андре.

— Малий огидний злочинець! — скрикнула Кет, і Андре здригнувся, відсахнувшись від Жаклін. — Яка мерзота! Фуууу!

— У чому справа?! — обличчя хлопця потемнішало від гніву. — Я наказав тобі залишатися вдома!

— Що таке?! — перелякана Жаклін витріщалася на Андре, прикриваючись руками.

— Вона — гидка! І ти — гидкий! — заволала Кет. — Я забороняю!

— Забороняєш?! — Андре підхопився і труснув кучерями, готуючись до бою. — Та хто ти така?! Що ти знаєш про наше життя й наші потреби?!

Жаклін теж підскочила й відбігла на безпечну відстань, віддалік спостерігаючи, як хлопець лається з порожнечею.

— Ооо, я добре знаю ваші тваринні потреби! — Кет насунулася на хлопця й була б вчепилася йому в волосся, коли б мала таку можливість. — Я вдосталь надивилася на вас, кобелів! Яка ж тут дружба, яка вища любов, яка наука й мистецтво, які моральні принципи, коли перед твоїм носом трусять цицьками?!

— Кет, ти не розумієш цього, бо це не для тебе! Ти — інша, і створена для іншого!

— Ну звісно! Я створена оберігати й викохувати, щоб якась крадійка, підла безмізка тварюка, спаплюжила єдину мою радість! Призначена вирощувати з крихітного зернятка любов, сильнішу за смерть, щоб її розчавили ноги того, хто мав би заховати її глибоко в серці як найцінніший скарб!

— Ти висотуєш із мене всі почуття, — прошипів Андре. — Я — порожній, і життя моє — також! Що я без тебе?! Що я таке?! Навіщо я тобі?! Навіщо я будь-кому?! Навіщо я взагалі, якщо я — твоя тінь, твоя тваринка, твій… — Андре затнувся, ніби з його вуст могло зірватися грубе слово.

— Ти — моя тінь?! — засміялася Кет. — Моя тваринка?! Це я — ніщо, блискітка світла твого серця в суцільній темряві мого існування! Ти даєш мені життя, бо тільки ти мене бачиш!

— Бачу! Тільки бачу! — із гіркотою підтвердив хлопець. — Навіщо все це?! Навіщо мені таке життя?!

— Ти волів би іншого?! Волів би життя без мене?!

— Я хотів би існувати не лише завдяки мисленню! Я хотів би мати матеріальні радощі! Я хотів би спробувати жити так, як інші люди!

— Так живи, хто тобі заважає?!

— Ти!

Кет спершу відчула незвичайне здивування й недовіру, ніби людині, яка вірила, що земля стоїть на слонах, раптом почали розповідати про будову Сонячної системи. Андре не може так думати, він помилився, обмовився, із ким не буває? Ось зараз він знітиться й перепросить за помилку, як він завжди робить! Ось зараз! Зараз!

Але Андре мовчав. Обличчя його було серйозним і темним, як лики святих. Кет стало страшно.

— І що?! Це все?!

— Що — це?!

— Те, що між нами!

— А що між нами? — свердлив її поглядом хлопець.

— Я не знаю! — розгубилася Кет.

— І я не знаю! — сердито вигукнув Андре.

— І що робити?

— А що ти можеш запропонувати?

— Усе! Усе, що я зможу тобі дати!

— А мені не потрібно все, — сумно посміхнувся Андре. — Мені потрібне лише те, чого ти дати не зможеш.

— То мені піти? Кажи!

— Яка різниця, що я скажу?! Ти завжди чиниш так, як вважаєш за потрібне! На все твоя воля!

— Прощавай! — скрикнула Кет і зникла.

Андре сердито сапнув носом і крутнувся на підборах. Жаклін уже й сліду не було. Хлопець стояв під розлогими вітами старих дерев сам-один. На щоку впала одна крапля, потім друга і третя.

— На біса все це! — просичав Андре і рушив додому.

Небо над Парижем затягли важкі сині хмари.

Кет впала на пісок і сховала обличчя в долонях. Боже, як соромно! Чому ж так соромно?! Хіба вона винна, що цей ідіот став сенсом цілого її життя?! Хіба вона винна, що так хочеться любити, так хочеться знайти людину, яка врятує від небуття?! Не хочеться помирати, як же не хочеться помирати! Хіба соромно хотіти жити? О, вона хотіла, усім серцем хотіла народитися знову і прийти до цього геніального дурня, аби здушити в обіймах його тоненьке тіло, цілком сплетене з нервів, аби щосили, навідліг вдарити по блідому обличчю, щоб залишився червоний слід від долоні, а потім — великий синець як свідчення того, що вона існує, що вона може доторкнутися, має право вдарити, заслуговує володарювати його життям так само, я він володарює її існуванням. А потім — цілувати скривджену щоку, цілувати довго-довго й ніжно-ніжно, як ніхто й ніколи не цілував Андре й ніколи не поцілує. Тільки вона має на це право. Тільки вона, його єдиний друг, має на нього виключне право. Бо вона любить його більше за інших, більше за всіх, хто крутиться довкола хлопця. Вона любить його ні за що й за все. Батьків зобов’язує любити його відчуття рідної крові, вчителів — відчуття обов’язку. А її ніщо не зобов’язує. Вона просто любить. Вона так хоче. Так хоче його любити, а йому не потрібна її любов! Більше — ні. І їй, певно, соромно саме через це — що вона не навчила його любити. Не навчила цінувати свого єдиного друга і його піклування. Проклятий егоїст! Хіба він був таким раніше?! Ні, Андрій таким не був! Андрій був розчахнутий перед світом, як вікно до великої світлої кімнати, Андрій був спраглий вражень, як степ у липні! Він випромінював тепло і світло. А цей Андре — схожий і несхожий, рідний і чужий. Інколи вона зовсім не знає й не розуміє його. Щоб зрозуміти, що діється в душі Андре, треба вийти зі звичної системи координат, треба стрибнути вище голови. А вона не може. Не може перевищити себе. Вона намагалася, вона полюбила його, вона втратила себе, щоб віднайти його — і програла. Андре висотав її, витіснив її з неї самої і заповнив собою, своїми божевільними думками і мріями. Як він може казати, що вона заважає йому жити?! Вона ж завжди була з ним, завжди підтримувала, завжди охороняла! Вона… Стоп! Вона затулила від нього світ. Вона завжди була з ним, завжди підтримувала, завжди охороняла незалежно від того, хоче він цього чи ні. Вона насправді чинила так, як вважала за потрібне. Так, як хотіла вона — не він! Вона забрала в нього все й дала себе. «Ти сильніша за гравітацію», — сумно сказав Андре кілька років тому. «Це комплімент?» «Ні, це вирок». Вона винесла Андре вирок своєю любов’ю! Вона — причина його божевілля. Вона — причина всього поганого в його житті. Причина його соціофобії, його егоїзму, його хворобливої інтелектуальності. Це вона зробила його несхожим на Андрія. Вона позбавила його всього, крім власної присутності. Не дала хлопцю полюбити світ, відкритися перед людьми. «Яка різниця, що я скажу?! Ти завжди чиниш так, як вважаєш за потрібне! На все твоя воля!» Це не слова любові — це слова безнадії! Люди не повинні бути в чиємусь житті цілодобово й довічно. Вони мають піти, щоб звільнити місце для інших. А вона не схотіла йти. Не схотіла його віддавати. І тепер він її вигнав. Вирвав зі свого життя й викинув у Ніщо, де їй і місце. Андре знову виявився розумнішим за неї. Він не зрадив, ні! — просто спробував урятуватися. Хлопець дав їй шанс не вбити їх і народитися вільною — від любові й від страху. Від нього. Від смерті. Народитися й жити заново, почати з чистого аркушу. Так, він клятий геній! Він завжди перемагає, бо він завжди правий! Вона не просто розпочала гру, яка їй не під силу, — вона набралася тупого нахабства керувати цією грою. Вона спробувала впорядкувати чуже життя, забувши, як бездарно спаплюжила власне. Що ж, катюзі по заслузі! Скільки разів Андре казав їй, що вона зайва в його житті, — завуальовано і прямим тексом?! Певно, тисячі разів. А вона не чула. Не хотіла чути. Не хотіла йти, бо йти нікуди. Він не пам’ятає цей жахливий пісок, і холодне небо, і старого Кавабату. Він не усвідомлює, в яке пекло він виштовхує її зі свого життя. І слава Богу! Нехай живе, ніби в його житті не було смерті, не було жахливої спокути в перпендикулярному вимірі. Якби ж можна було стерти себе з його пам’яті, якби можна було вирвати з нього своє коріння так, щоб він не захлинувся кров’ю! Певно, вже пізно, вже занадто пізно, вже не обійтися без реанімаційних заходів, але чи не найкращий час зараз, щоб піти назавжди, — за крок перед його божевіллям і її новим народженням?! Може, та дівуля врятує його. А коли ні… Коли ні — нехай рятується, як знає! Він уже дорослий. Він геніальний. Він зможе пройти крізь біль, не забруднивши черевиків. Він усе може. Смерть була йому по коліна. Чому ж має бути інакше із цим життям?!

Андре прокинувся, потягнувся, сів на ліжку, протерши кулаками очі. Зиркнув на зім’яту постіль. Праворуч — порожнє місце. Хлопець хмикнув і зручно розташувався посеред ліжка. Не прийшла? То й добре. Образилася? Нічого, переживе! Це не перша й не остання сварка в їхньому житті. За стільки років можна було й навчитися не звертати увагу на такі дурниці, коли вже не можеш дурниці не коїти!

Поснідавши млинцями з малиною, Андре влаштувався на дивані й заглибився в підручник. Прочитав три глави, відклав книгу й вирячився на порожнє місце поряд із собою. Незручно. Ненормально. Забагато вільного місця. Забагато нічийного місця. Узяв із крісла подушку й поклав поряд із собою, притулився до неї боком. Знову спробував читати, але думки блукали десь-інде. Кет не сподобалась Жаклін. Чому? Банальна заздрість? Кет ніколи не була банальною й заздрісною. Утім, Жаклін матеріальна, а Кет — ні. Жаклін цілувала його, а Кет — ні. Він розповів Жаклін про Кет більше, ніж Кет про Жаклін. Але ж це не тому, що він щось приховує від Кет: йому просто нічого розповісти про Жаклін, а от про Кет він може говорити годинами. Звісно, Кет не любить, коли він про неї розповідає, але Жаклін щиро цікавилася його подругою, і він не хотів і не бачив сенсу брехати. Він узагалі не бреше. Просто інколи в запалі каже якісь абсурдні речі, як, наприклад, учора. Тільки з часом, після тривалого аналізу своїх слів, він починає розуміти, що сказане ним і почуте оточуючими — різні речі. «Та хто ти така?!» — сказав він, вкотре намагаючись зрозуміти її природу. «Ти ніхто!» — почула Кет і образилася. «Що ти знаєш про наше життя й наші потреби?!» — запитав Андре з надією, що дівчина зрозуміє і пробачить чергову слабкість друга. «Ти дурна й нерозважлива!» — почула Кет і спрямувала на нього шквал звинувачень. А хіба він винний, що хочеться чимдалі більше, хочеться ближче, гостріше відчувати її, отримати те єдине, що вона не може запропонувати?! Хіба він винний, що так хочеться її, лише її й нічого більше, а вона цього не розуміє чи не хоче розуміти?! Невже насправді такі злочинні, такі підступні, такі тваринні його бажання?! Звісно, Кет — незбагненна, небесна істота, і, певно, відчувати те, що він, янгол просто не може. Але хіба він винний, що він просто людина, і що його потреби видаються істоті вищій і тоншій гидкими й мерзенними?! Добре, нехай він гидкий і мерзенний, нехай він нижчий за неї морально, але ж хіба його інтелект надає їй право так поводитися з ним?! Хіба можна так затято ігнорувати бажання людини, яка тобі хоча б трішки небайдужа?! Він завжди сподівався, що вона прихильна до нього, у якісь світлі миті він вірив, що Кет його любить, а вона навіть не змогла сказати, які на її думку стосунки між ними! Що ж, нехай! Нехай і надалі вважає його бридкою тваринкою, нехай навіть не любить його, аби тільки була поряд! Він знову задовольнятиметься малим, усіма тими Жаклін і подібними до неї, він не посягатиме на святе й недосяжне. Він займеться сублімацією, він приспить у собі звіра й ніколи не дозволить йому підняти голови. Він змириться, він переживе. Він проковтне все це і пробачить! Він не має права ображатися на Кет за те, що вона його не любить.

— Кет!

У порожній кімнаті лунко відбивав кожну секунду годинник. Одна, дві, три, чотири, п’ять.

— Кет!

Шість, сім, вісім, дев’ять, десять, одинадцять. Одинадцять секунд — їхній рекорд. Дванадцять. Тринадцять. Чотирнадцять.

— Скільки ще мені рахувати?!

— Кет, ти що, образилася?!

— Кет, справді?!

— Кет, де ти?!

Порожньо. Страшно. Може, з нею щось трапилося? Може… ні, вона його не облишить!

— Кет, вибач!

— Ну вибач, будь ласка! Я — дурень. Язик мій — ворог мій, ти ж знаєш! Кет, ну що таке, урешті решт?!

До кімнати зазирнула Ірен.

— Усе нормально, милий?

Андре мовчи кивнув, ховаючись за книжкою. Бабуся зникла так само безшумно, як і з’явилася. Хлопець прочитав кілька рядків і відкинув підручник.

— Я не можу без тебе читати! — крикнув сердито, насупивши брови.

— Вибач? — стурбоване бабусине обличчя знову з’явилось у дверях.

— Я не тобі!

Ірен глибоко вдихнула, роздуваючи ніздрі.

— Може, заспокійливого?

— Ні, не хочу! Не хочу я твого заспокійливого! Бачиш, я читаю! Я займаюся, розумієш?! Чому ви прагнете зробити з мене овоч?! — підскочив на дивані Андре. — Хіба я нервуюся?! Хіба я збуджений, кажи?! Кажи!

— Ні, що ти! — голос у Ірен був спокійний, але з її очей дивилося на хлопця чорне чудовисько переляку. — Я піду, добре?

— Бачиш, я через тебе лякаю Ірен! — із докором мовив Андре. Може, вдасться Кет присоромити? — І тахікардія починається!

Жодного результату. Андре піднявся з дивану, пройшов на кухню.

— Ірен, дай, будь ласка, заспокійливого!

Жінка знову глибоко вдихнула, дістала з кишені маленьку баночку, витрусила на долоню дві таблетки. Одну віддала хлопцю, іншу поклала до рота.

— За Кет! — сказав Андре, відпиваючи зі склянки воду.

Ірен мовчки зробила ковток і відвернулася.

Кет відійшла від плівки й сіла на пісок. Болить. Не серце, не голова, не шлунок — усе болить, ніби лещатами відривають шматочки тіла. Не тут її місце. Вона зовсім забула, як це — нікому не належати. Страшно. На скільки вистачить сил ґвалтувати власну душу? На скільки в Андре стане здорового глузду, аби не встряти в якусь сумнівну історію? Йому соромно, йому шкода, йому боляче. Усім своїм єством Кет відчувала його страх і його біль. Він сказав не те, що думав, але він сказав правду. Це найстрашніше. Він вибачився за правду, вибачився поспіхом, не даючи собі часу на усвідомлення масштабу катастрофи. Він випив за неї — за свій вирок. Він думає, вона дурна, вона зламається і прийде. Ні, Андре! Може, вона й дурна, але вона не зламається! Не прийде, ніколи не прийде, якщо так тебе можна врятувати. Вона врятує тебе, навіть якщо для цього треба буде померти. Померти через того, кого любиш, — дурня, вона вже в цьому переконалася. Померти ЗАРАДИ того, кого любиш, — подвиг. Навіть якщо це самогубство.

Андре ліг на бік, залишивши праворуч вільне місце. Це вже не смішно. Це жорстоко. Кет ніколи не була жорсткою. Кет не могла просто зникнути, піти, залишити його зовсім самого з усіма цими людьми, які вважають його божевільним. Тільки вони вдвох у цілому світі знали, що він нормальний. Інший — але нормальний. Як тепер йому довести їм, що він адекватний? Як йому вистояти — самому проти всіх, проти нав’язаного йому божевілля?

— Ти не можеш мене покинути, чуєш?! Не смій мене залишати! Тільки не зараз, не тоді, коли я можу все втратити! Якщо ти вже так хочеш — убий мене потім, коли вони не будуть так уважно дивитися на мене, коли мені можна буде впасти!

Тиша. Навіть храпу Леона не чутно. Андре встав, крадькома пройшов до кімнати батьків, відчинив двері, зазирнув усередину. Вони тут. Вони залишилися. Слава Богу! Слава Богу, хоч вони поруч! Правда, любов тих, хто вважає тебе божевільним, відгонить… чим? Жахом? Подачкою? Божевіллям? Людину, яка втратила батьків, називають сиротою. Людину, яка втратила друзів, — дурнем і невдахою. А як називають того, хто втратив янгола-охоронця? Він назвав би себе пропащим. Але яке кому до нього діло?!

Андре повернувся до кімнати, ліг на ліжко, накрившись із головою ковдрою. Від себе не сховаєшся. Не сховаєшся від найбільшого свого страху. Від цієї пустки всередині, схожої на чорну діру. Неначе тисяча скажених собак гризуть ізсередини. Якби час мчав із такою швидкістю, як б’ється серце! Якби закінчився нарешті цей жахливий день і почався інший — новий, у якому, можливо, у нього знову буде Кет. Адже не може бути, щоб це жахіття не скінчилося! Не може бути, щоб так рано й несподівано обірвалося його життя!

— Я не можу без тебе заснути! — сказав Андре, дивлячись у задушливу темряву кімнати.

— І я без тебе не можу! — зітхнула Кет, звернувшись калачиком на холодному сірому піску. — Не думала, що вдруге помирати буде так само боляче!

Ніколи ще день не починався для Андре таким пронизливим жахом. Кет знову не було. Не було жодного матеріального сліду її присутності. Андре кликав подругу кілька разів, але дівчина так і не з’явилася. Хлопець лежав незворушно, дивлячись у стелю. Нова думка, яка раптом вибухнула в його голові, оглушила й паралізувала Андре. Це через нові пігулки. Пігулки, які насправді діють. Кет немає. Він вигадав Кет, бо він божевільний. Божевільний. Бо-же-віль-ний. БОЖЕВІЛЬНИЙ! Скільки разів треба повторити це слово, щоб змиритися з ним, щоб зникло бажання вибігти на площу й волати: «SOS!!!»?! Скільки потрібно лежати ось так, ніби труп, відчуваючи себе трупом, щоб нарешті перестало нудити від думки про хворобу, яка робить його абсолютно беззахисним перед людьми?! Тільки однієї речі він боявся у своєму житті — цілковитої самотності. Тільки два стани видавалися йому гіршими за смерть — божевілля й повний параліч. І тепер він самотній. Він паралізований своїм божевіллям. Кажуть, людина, яка замислюється над своєю нормальністю, за визначенням не може бути психом, бо психи ніколи не сумніваються у власній нормальності. Раніше він відчував себе абсолютно нормальним і був психом. Тепер він відчуває себе психом і це — нормально?! Невже його спасіння в усвідомленні свого інтелектуального краху?! Як йому жити з цим, як йому здолати цю хворобу, коли він не уявляє без неї своє життя?! Як йому зізнатися перед ними всіма — перед тими, кого він щиро зневажав за їхнє чорне невігластво, — що він хворий?! Ні, не так — що він неправий! Чому, чому він програв, а вони — виграли?! Хіба об’єктивно вони мали перевагу? Так, мали. Вони мали єдино значущу в суспільстві перевагу — перевагу кількісну. Господи, а він ще й радів, що вирвався зі стада! Чому за стільки років зацікавлення природознавством він не збагнув, що від групи відділяються лише для того, що померти або вбити?!

— Андре, уже о пів на дванадцяту! — повідомила Ірен, вриваючись до кімнати. — Скільки можна спати?! Негайно підіймайся, о першій ми маємо бути в лікаря!

— Я не піду.

— Чому?

— Не можу. Я не можу.

— Що це за фокуси? — сердито склала руки на грудях Ірен. — Чого ти не можеш?

— Не можу зізнатися тому мозколому!

Ірен поморщилася й обережно запила:

— У чому зізнатися?

— У тому, що я божевільний.

— Що?! — Ірен похитнулася й сіла на краєчок ліжка.

— Не думав, що я колись це скажу, — зітхнув Андре. — Але я намагаюся не брехати. Ти заслуговуєш на правду, Ірен, якою б вона не була. Вибач, мені дуже прикро!

Обличчя Ірен витяглося й миттєво постаріло років на десять, ніби чудовисько, яке зачаїлося в бабусі, п’ючи її соки, набрало сили й зробило фінальний пожадливий ковток.

— Ти… Ти не можеш… — Ірен сховала обличчя в долонях. — Ця Кет…

— Була занадто реальною, знаю. Занадто важливою, як на звичайну галюцинацію. Але ключове слово тут — була. Тепер її немає. І це сталося після прийому нових пігулок. Єдиний розумний висновок у цій ситуації — Кет була просто симптомом хвороби.

Ірен, соромлячись своєї слабкості, швидко витерла сльози й поплескала себе по щоках.

— Так, спокійно! Усе нормально! — буденним тоном сказала бабуся. — Усе буде добре! Млинці?

— А знаєш, що страшно? — сумно запитав Андре.

— Усе це? — пошепки відізвалась Ірен.

— Симптом зник, а хвороба залишилась. Кет — єдина приємна річ у моєму божевіллі. Як і в усьому моєму житті…

За кілька днів Андре зрозумів, що не хоче бути нормальним, якщо заради одужання треба йти на такі жертви. Він не готовий був розлучитися з Кет. Хлопець вирішив не приймати більше ліки. Проте, дні минали, а Кет не з’являлася. Андре нервувався, зовсім втратив сон і апетит, відмовився складати всі заплановані іспити. Рідні вмовляли хлопця терміново проконсультуватися з лікарем і відновити прийом пігулок, але Андре вірив, що коли нейролептики остаточно виведуться з організму, у нього ще буде шанс поєднатися з Кет. Він обмежив контакти з оточуючими, сподіваючись десь у глибині свідомості віднайти образ чи хоча б один тільки голос подруги. Хлопець годинами сидів із заплющеними очима, дослухаючись до власного організму. Між ударами свого серця він сподівався почути стукіт серця подруги. Однак поволі всі звуки й усі враження затерлися. Андре почувався абсолютно самотнім. Якщо й було в ньому чиєсь коріння, його безжально видерли, залишивши хлопця помирати від втрати крові. А обличчя його й насправді дедалі знекровлювалося. Андре почав сахатися дзеркал, із яких на нього дивилася бліда худюща примара з величезними божевільними очима. Чомусь у хлопця виник нав’язливий страх, що одного разу він нікого не побачить у дзеркалі. Жах перед майбутнім чимдалі посилювався.

«Якщо ти не повернешся, мені нема чого буде відчувати, окрім смутку і страху. Окрім зневіри, болю й огиди до себе, — думав Андре. — Якщо я не можу відчувати тебе, я взагалі нічого не хочу відчувати!»

Коли Ірен у черговий раз спробувала підсунути онуку ліки, Леруа без вагань прийняв пігулки.

— Ти вирішив лікуватися далі? — зраділа бабуся.

— Так, я буду лікуватися. Якщо я не можу повернутися до свого початкового стану, я буду рухатися далі. Я буду рухатися, щоб не впасти.

— І Кет остаточно зникла? — із надією уточнила Ірен.

— Сподіваюся, остаточно. Кет могла зруйнувати моє життя, вона мала достатньо влади, аби вбити мене, і за це я її ненавиджу. Ця галюцинація цілком викривлювала моє сприйняття світу, і відтепер я житиму зовсім не так, як раніше. Мені не треба буде під когось підлаштовуватися, за когось боятися, весь час озиратися й думати, чи гідний я того, що маю. Я матиму те, що захочу, і житиму так, як вважатиму за потрібне. Я стану обачнішим, зібранішим, розумнішим. Стану кращим. Я стану сам собі ідеалом. Стану власною єдиною надією. Я не потребуватиму Кет. Я нікого не потребуватиму більше.

Ірен світилася щастям. Цього дня Андре добре пообідав, сходив на консультацію перед іспитом, домовився про декілька зустрічей і купив із десяток нових книжок. Леруа зрозуміли, що в хворобі Андре відбувся перелом, і вже почали чекати на швидке одужання. Проте, надвечір хлопець вичерпав запас енергії і до всього втратив цікавість. Він мовчки сидів перед телевізором, дивився в одну точку й навіть не помітив, як мати забрала з його колін щойно розгорнуту книгу. Перелом відбувся, проте криза не минула. Однак, усе минає в нашому житті — погане й добре. Леруа сподівалися, що минуть скрутні часи і для їхньої родини.

Андре з усіх сил намагався жити повним життям, але це йому не вдавалося. Їжа втратила смак, квіти — яскраві барви. І наука вже не здавалася такою привабливою. Андре пожадливо читав книги, ковтав підручник за підручником, прагнучи заповнити порожнечу всередині, але нові знання не закарбовувалися в пам’яті, ніби в його голові утворилася діра, в якій зникали всі більш-менш важливі думки і спогади. Власна недієздатність дратувала Андре. Він жбурляв у куток кімнати «дурну макулатуру» й «ненависні пігулки», він звинувачував батьків і Мореля в тому, що вони хочуть його отруїти, хочуть остаточно зруйнувати його життя, а потім навколішках збирав розкидані ліки, гладив роздерті палітурки й перепрошував у заплаканої Ірен. Морель розводив руками і збільшував дозу. Зрештою хлопець відклав книжки і днями сидів біля вікна, дивлячись на мінливе небо. Інколи з підсвідомості виринала якась пустеля, і тоді хмари перетворювалися на сірі бархани. Андре втрачав відчуття простору й часу. Він незворушно сидів на стільці в неозорих вічних сутінках, і ніщо не могло зруйнувати його спокою. Хлопець ні над чим не задумувався, ні через що не хвилювався, ні на чому не зациклювався. На думку психіатра, Андре став абсолютно здоровим.

У серпні померла сестра Ірен. Андре лише здогадувався, що дещо сталося: спочатку будинок наповнився людьми, якимось незвичним хвилюванням, а потім усе раптово затихло. Хлопець не співчував втраті бабусі, навіть не відразу помітив, що Ірен і матері немає поруч. Просто якось простягнув руку за тарілкою з пігулками, а тарілка була порожньою. Андре знав, що десь є ціла упаковка ліків, але в нього не було сили й бажання самостійно їх шукати. Леон багато працював і лише інколи зазирав до кімнати сина. Батько не помітив, що хворий уже декілька днів не приймає ліки.

Першим увімкнули звук. Ревли машини, плескав лапатим листям клен, дощ вибивав дріб на жерстяному підвіконні й нестерпно голосно дзижчав над вухом комар. Потім з’явилися запахи. Від п’янкого аромату троянд під вікном паморочилася голова, звідкись линув запах свіжої здоби, від якого скручувало шлунок. Андре дуже хотів гарячого хлібу, але язик не слухався, і він не зміг попросити в батька випічки замість огидної вівсянки. Останньою і найвражаючою була поява світла. Сонячні промені били у вікно, мінилися всіма барвами веселки. Скрізь на вулиці спалахували яскраві плями — блакитне небо, зелене листя, жовте авто, червона спідниця дівчинки із сусіднього будинку. Усе це разом — барви, запахи і звуки — було просто нестерпним. Андре затулив вуха, заплющив очі й просидів так декілька годин. Коли він отямився і знову визирнув із вікна, на місто спускалися сутінки. Бузкові тіні на блакитному асфальті й помаранчевих стінах будинків, насичена зелень змитих дощами дерев і прозоре духмяне повітря були прекрасні! Андре згадав, що немає Кет, і всі принади світу миттєво згасли. Хлопець піднявся й зачинив вікно. Узяв аркушик, написав декілька рядків, уважно прочитав, невдоволено хмикнув і розірвав папірець.

— Не залишу записки, — вирішив Андре. — Я нічого після себе не залишу.

Леруа непоміченим вийшов із дому й рушив до найближчої багатоповерхівки. Піднявшись на ліфті на останній поверх, Андре видерся на дах і став на краю. Нагорі вирував скажений вітер. Чи то від вітру, чи то від жаху юнаку стало невимовно холодно. Андре здригнувся й зітхнув.

— Андре, не будь дурнем! Відійди звідти! — раптом наказала Кет.

Андре озирнувся. Дівчина стояла позаду нього, сердито склавши руки на грудях.

— Ти не маєш права… — пошепки сказав хлопець.

У його очах блищали сльози. Кет відчула, як у районі шлунку зароджується нудний біль, який розливається по тілу, викручуючи суглоби.

— На що?

— На мене. На те, щоб приходити, коли тебе не кличуть. Щоб іти, коли тебе благають залишитися. На те, щоб наказувати мені, що робити. Щоб називати мене… — сльозинка скотилася по щоці Андре, він схлипнув, захлинувшись повітрям. — Називати дурнем!

— Андре, послухай!..

— Ні! Ні! — закричав хлопець, і його очі потемнішали від гніву. — Не смій говорити зі мною! Не смій, я так старався! Я лікувався! Тебе немає! Немає! Не повинно бути! Ти — хвороба! Ти мене знищиш! Господи, та ти вже мене знищила!

— Андре, я справжня! Ти знаєш — я існую!

— Ні! Ти… Я не знаю… Не знаю! Я заплутався! Усе це просто… просто дурня! Немає сил!.. Я не хочу… цього усього… не хочу… я хочу зараз!.. — Андре заридав, сховавши обличчя в долонях.

Кет підійшла майже впритул, поклала руки другу на плечі.

— Я тут. Я існую. Вір мені!

— Вірити?! — скрикнув Андре, сахаючись від дівчини. — Ти мене зрадила!

— Ні, я просто намагалася…

— Мовчи! Не смій виправдовуватись! Ти змусила мене страждати! Ти привела мене на цей дах! Ти дозволила мені думати, що я — божевільний! Дозволила мені зненавидіти тебе! А я так любив тебе! Я так тобі вірив!

— Андре, рідний, я теж люблю тебе! Я…

— Ти брешеш! Ти сумнівалася в мені! Ти повірила, що я зроблю тобі боляче, що я навмисне ображу тебе! Ти думала, що та дівка може щось для мене значити, може замінити тебе, може змусити мене забути, хто я і чим я тобі зобов’язаний!

— Це неправда! Я ніколи так не думала! Для мене взагалі не важливо, чи ти любиш мене…

— Що?! — спалахнув Андре. — Що ти верзеш?!

— Аби тільки ти був щасливим! — не слухаючи друга, продовжувала Кет. — Бо я люблю тебе більше за всіх, кого я колись знала! Це незмінно й невідворотно! Це як доля! Це як прокляття! Я була егоїсткою, я тебе собою змучила! Мені треба було піти, щоб звільнити в твоєму житті місце для інших людей!

— МЕНІ НЕ ПОТРІБНІ ІНШІ!

— Андре, тобі потрібні реальні друзі! Із плоті й крові!

— Чому ти мене не чуєш?!

— Я затулила від тебе весь світ! А ти повинен побачити його, побачити кожен куточок, вирватися з цих тенет, дихати на повні груди!

— Але я не хочу!

— Ти народився знову — після всього того страхіття, яке відбулося з тобою! Ти народився, щоб жити заново — без минулого, ніби вперше і востаннє! Ти мав би жити без мене! А я не змогла! Не змогла тебе відпустити! Я принесла свій біль, і свою самотність, і свій страх перед смертю у твоє нове життя! Просто я так звикла, що ти поряд, що ми йдемо крізь це божевілля разом, що ти сміливий, що смерть тобі по коліна!

— Ти сказала — народився знову? Народився заново? — ледь чутно спитав Андре. — То я вже жив раніше?

— Господи! — Кет зітхнула й торкнулася чола. — Господи, так! Ти жив! Ти жив раніше!

— І я помер? — нахмурився Андре.

— Ну що я за ідіотка?! — просичала Кет, зчепивши зуби. — Навіщо я це сказала?! Тобі нічого не треба знати!

— Кажи — я помер?! — закричав Андре, роблячи крок уперед.

— Стій! Стій, не рухайся! — Кет виставила руки вперед, ніби могла зупинити хлопця. — Так, ти помер!

— Від чого?

— Від раку. Рак мозку.

— Дідько! Я сильно мучився?

— Я не можу! — безпорадно розвела руками Кет.

— Я мучився?! — Андре зробив іще один крок до краю.

— Ні! Ти не мучився! Ти не схотів чекати! Ти отруївся таблетками. Ти любив життя! Заради бога, відійди назад!

— Як я жив? Де? Яким я був? Хто були мої батьки?

— Тебе звали Андрієм. Ти помер, коли тобі було 19. Ти жив в Україні, у Ялті. Ти був поетом. Ти був розумним і добрим. Ти був дуже класним! У тебе було багато друзів. Усі тебе любили. Твій батько був інженером, а мати — бібліотекаркою. У тебе були тітка, хрещений, двоюрідні брати й сестри. Ти піклувався про них — навіть після смерті.

— То ці сни — про море, про Воронцовський палац, про чоловіка й жінку, які бавляться зі мною — це все правда?! Це було зі мною?! І ці вірші… Я сам їх написав?!

Кет мовчки кивнула.

— А ти?

Дівчина захитала головою.

— Кажи! — закричав Андре. — Ти теж померла?!

— Так! — зітхнула Кет.

— Як?

— Будь ласка, не питай мене! Тобі не треба…

— Треба! Ти все про мене знаєш — про моє життя, про смерть, про все, що колись було зі мною, а я навіть не був певен, чи ти насправді існуєш! Скажи мені!

— Якщо я скажу, ти ніколи не ставитимешся до мене так, як раніше.

— Усе одно я ніколи не ставитимуся до тебе так, як раніше! — скипів Андре. — Ти мені брехала! Цілісіньке моє життя, цілісіньке нове моє життя ти — єдиний мій друг — брехала мені! Але якщо ти зараз усе розповіси — так, як було насправді, — я спробую пробачити тебе. Заради нашого минулого — у цьому житті й до нього.

— Я просто хотіла захистити тебе! Адже так було задумано — щоб ти забув, щоб ти народився чистим, щоб ти не відчував на собі тягаря колишніх бід!

— Як ти померла?!

— Я стрибнула з даху. Ось так, як ти — видерлася на дах і зробила крок. Я так само боялася. Так само страждала. Так само дивилася тільки назад. Я зробила величезну помилку. Але мене можна пробачити, а тебе — ні.

— Чому це?! — склав на грудях руки Андре.

— Бо я була дурною, а ти — розумний. Я була слабкою, а ти — сильний. Бо в тебе є янгол-охоронець, а в мене не було! — закричала Кет.

— І ніхто не прийшов за тобою? — із жалем запитав Андре.

Кет опустила очі, відчуваючи, як від застарілого жаху холоне у шлунку й терпнуть ноги. Що їй сказати йому? Що вона вже колись зрадила його — єдиного, кому не було байдуже, єдиного, хто прийшов за нею? Що вона вже колись не повірила йому — і він втратив шанс на життя? Ні, вона не може! Не може знову дозволити йому мучитися тим, що він її не врятував! Це не важливо! Вона, її смерть, її життя — усе це не важливо! Важливо тільки те, що її Андре стоїть на даху. Що він живе. І що він може померти.

— Після смерті ми попали в жахливе місце, — пошепки мовила Кет, підіймаючи на Андре сповнені болем очі. — Сиве небо без жодної зірки — однакове вдень і вночі. Пустеля горя й спокути. Немає вітру, немає дощу. Немає рослин і тварин, немає гір, полів, морів. І нічого не треба — ні дихати, ні їсти, ні пити. Про сон і мріяти не варто. Люди — усі такі, як ми — самогубці. Усі мертві, усі несправжні, усі скалічені життям і принижені смертю. Ти казав, це — перпендикулярний вимір, який у певному місці перетинається з нашим світом. Ти казав, це — чистилище, і ми маємо заслужити нове життя, допомагаючи людям тут, удома. Ти казав, ми вирвемося, ми переможемо, ми знову будемо жити. Я не хотіла. Не хотіла жити. Не вірила, що ми переможемо. У мене не було сил комусь допомагати. А ти казав: «Тільки разом!» — і я йшла, і допомагала, бо тобі це було треба, бо ти хотів повернутися. І ти повернувся. Я допомогла тобі врятувати людину від самогубства, і ти того ж дня народився тут, у Франції, і я напоумила Ірен назвати тебе Андре.

— Я був таким, як ти? — приголомшено запитав Андре.

— Ти був кращим! — сказала Кет.

Дівчина вірила, що він був кращим, хоча він і не врятував її.

— І ти не янгол-охоронець? — сіре обличчя Андре перекосилося, ніби він ось-ось знову розплачеться. — Ти просто самогубця, який відбуває покарання в чистилищі? І ти допомагаєш мені тільки тому, що мусиш, що так ти зможеш знову повернутися до життя?

— Ні, Андре, ні! Я допомагаю тобі, бо я люблю тебе!

— І що буде з тобою, якщо я стрибну?

— Я все втрачу. Ти перекреслиш усе те добре, що я зробила. І я помру — остаточно. Перестану існувати будь-де й у будь-якій формі.

— І все одно любитимеш мене?!

— Усе одно! Тільки мені буде шкода, що ти так і не повірив у мою любов.

— Відійди! — наказав Андре. — Я тобі не вірю! Жодному твоєму слову!

Кет звільнила хлопцю шлях, і він зупинився за крок перед безоднею.

— Будь ласка, не роби цього! Не заради мене — заради себе! Там так страшно, так самотньо, Андре! Присягаюся, любий, я не хотіла для тебе такого життя і такої смерті!

— Я нічого не боюся! — відрізав Андре. — Тепер — уже нічого. Я жив у брехні, я вважав себе божевільним, я помирав — хіба цього не забагато для однієї людини?!

Хлопець поглянув униз і глибоко зітхнув. Кет бачила, як він стис кулаки, аби приховати, що в нього тремтять руки. Дівчина наблизилася до краю й зазирнула Андре в очі. Це і є її край — його холодні блакитні очі. Її межа. Її початок і її кінець. Якби мрії були матеріальними, вони були б саме такого кольору — кольору його очей. Але мрій немає. Немає майбутнього. Усе, що було, стислося тут і зараз у цю точку — точку, в якій обірветься життя Андре.

— Вибач мені! — тихо сказала Кет. — Давай, якщо хочеш! Але тільки разом!

Андре посміхнувся. Сльози текли по його обличчю.

— Вибач і ти мені. Я люблю тебе. Я знайду тебе, присягаюся!

Хлопець зробив крок назад, і Кет зникла.

* * *

7 вересня 1998 р.

Любий мій, єдиний мій друже, із Днем народження тебе!!!! Не знаю, де ти, з ким ти, як ти, але знаю напевне, що ти є. ТИ Є! Це — головне. Те єдине, що варто знати. Те, що триматиме мене на плаву. Я завжди пам’ятатиму про тебе! Я дотримаю обіцянки! Рости здоровою, розумною й доброю! Рости такою, якою я тебе знаю! Ти будеш фантастичною, як і в колишньому житті, я певен! Для мене й для інших людей, які любитимуть тебе, — ти будеш! Ти будеш найкращою! Як же я хочу знайти тебе і сказати всі добрі слова тобі особисто! Ти варта всіх найкращих слів, які вигадали люди! Ти мене врятувала. Двічі. Чи тричі? Не важливо. Ти є. Ти існуєш. Вітаю тебе! І себе також. Я святкуватиму твій День народження як власний. Кожного року я писатиму тобі вітання в цьому зошиті. Коли я зустріну тебе, я подарую тобі цю «листівку» як свідчення моєї любові. Я знаю, ти оціниш! Ти здатна оцінити любов, бо ти вмієш любити. Дякую тобі за все!

7 вересня 1999 р.

Привіт, Кет! Із Днем народження! Цікаво, чи відчуваєш ти мою присутність у своєму житті, як я відчуваю твою? О, звісно, мені хотілося б, щоб ти відчувала, але я намагаюся вгамувати свій егоїзм і бажаю тобі не відчувати. Поки що, доки ти ще маленька, доки ти слабка, доки ти не можеш оцінити моїх почуттів. Я набридливий, страшенно настирливий останнім часом! Тобі було б важко витримати мене. Батьки знову переймаються моїм психічним здоров’ям. Вони думають, це ненормально — бути таким веселим і натхненним після кількох років глибокої депресії. Вони не знають, що ти є. Я не сказав. Я нікому не кажу. Боже, мені страшно уявити, що тебе немає, що я тебе вигадав! Тебе не може не бути, бо я тебе відчуваю. У моїй душі — твоє коріння. А моє — у твоїй. Сподіваюся, воно й досі тобі не муляє. Тебе не може не бути, бо тоді в моєму житті не буде сенсу. Ні в чому не буде сенсу. Господи, як мені інколи страшно! Ні, я не буду сьогодні про це! Сьогодні в нас свято! Я купив тобі О’Генрі. Сподіваюся, ти не проти? Я подумав, торт — це банально. І по-дурному. Сам я не з’їм його, а пригощати когось нашим тортом мені гидко. Я не можу. А книга — інша справа. Спершу я прочитаю її, потім — ти. Вона стане тільки кращою від цього, присягаюся! Над книгами треба думати. Я буду дуже старанно думати, чесне слово, щоб тобі дісталася найкраща книга. На минулому тижні я почав вивчати іспанську. Я певен, це — правильний вибір. Іспанську розуміють у Латинській Америці. Мені це згодиться. Один Бог знає, де я тебе знайду. Не думай, я не байдикую! Я почав тебе шукати. Поки що, у межах Парижу. Навряд чи мені так пощастить, але з чогось же треба почати?! Хочу укласти своєрідний реєстр людей, які народилися 7 вересня 1998 року. Я знаю, це буде складно. Але я впораюся! У мене є точка опори, і в пошуках її я переверну всю землю!

Вибач, буду закінчувати, бо професор сердито дивиться на мене. О, я не сказав, що вступив до Сорбонни! Можеш мене привітати! Навчаюся в Університеті Париж VII імені Дені Дідро на факультеті прикладних мов. Російська мова дуже добре мені дається, як і іврит, і китайська. Хочу назбирати грошей, щоб мандрувати світом. Найближчим часом — хоча б Західною Європою. Усе, бувай! Із Днем народження!

7 вересня 2000 р.

Тобі два роки. Ти вже ходиш, ти вже намагаєшся говорити. Ти вже відрізняєш своїх від чужих. Ти вже могла б любити мене. А мене немає поряд. Де ти, Кет?! Де ти?! Якби мати хоча б якусь підказку! У Парижі тебе немає, я перевірив. Я пізнав би тебе з першого погляду, відчув би твою душу в будь-якому тілі! Не буду детально розповідати, чого мені коштувало знайти й побачити всіх місцевих немовлят! Щоб посмішите тебе, скажу тільки, що я був репетитором, нянею, вигулював собак, мив вікна, фарбував огорожі, займався дезинсекцією й навіть кілька разів зображав клоуна. Уявляєш?! Ні, ти не зможеш цього уявити, навіть не намагайся! Я сам шокований власною поведінкою! Так, ти права, мені було дуже складно — мені, з моєю вродженою соціофобією! Але я пересилив себе. Я хочу навчитися не боятися людей — бо в когось із них може бути твоя душа. Батьки вже не намагаються обстежувати й лікувати мене — вирішили, що я остаточно втрачений для суспільства, що жоден спеціаліст уже не в змозі мені допомогти. Я сплю чотири години на добу. І двічі на добу їм, так що не переймайся! Минулого року мені довелося трішки витратися на курси санітарів і масажистів, тож я продовжу викладати школярам мови, мити вікна й вигулювати собак.

Улітку, коли в університеті були канікули, я працював масажистом у дитячій лікарні в Мадриді й санітаром у нічну зміну в пологовому будинку. Ця робота не з приємних, якщо чесно, але вона дозволила мені зібрати деякі дані для свого реєстру. Я майже нічого не побачив із місцевих пам’яток, бо не мав часу на прогулянки. Інколи мені стає шкода, що моє життя минає наче в агонії. Але я тішу себе тим, що зможу розслабитися й радіти життю, коли знайду тебе й забезпечу всім необхідним. Так, колись я зможу розслабитися!..

7 вересня 2001 р.

Привіт, Кет! Із Днем народження! У мене все добре. Наприкінці цього навчального року я отримаю диплом магістра. До речі, мій декан запропонував мені вступати до докторської школи. Якщо я зможу отримати грант від приватного фонду або держави на навчання, я займуся написанням дисертації.

Цього літа я знову був із Ірен у Ніцці. Зупинилися на Англійській набережній у готелі Негреско. Пам’ятаєш Негреско? Сподіваюся, що так! Як і завжди, більшість вільного часу проводив на Замковому пагорбі. Увечері залив і порт такі прекрасні! І душі моїй було так само спокійно й затишно, як і дев’ять років тому. Ніби нічого не змінилося, ніби ти поряд, стоїш пліч-о-пліч зі мною біля фонтану, дивишся на малиновий прибій, на червоні дахи, на перші зорі в фіалковому небі. Якби ти подала мені якийсь знак! Якби лише ти сказала, які зорі сяють над тобою! Наскільки б це звузило мої пошуки: усе-таки, півсвіту — не жарт! Як я сподіваюся, що ти мешкаєш десь у красивому місці в Європі — у Римі, чи Венеції, чи Сітжесі, чи Брюгге! Хоча ти, напевне, обрала б Нью-Йорк, Сан-Франциско або Сідней. Головне, щоб тобі там було добре й безпечно. Коли я думаю, що ти могла народитися в Афганістані, Північній Кореї чи Замбії, у мене починається напад аритмії й тахікардії. Ні, такого не може бути! Не може бути, щоб тебе закинули туди, де війна, голод і постійні епідемії! Хоча інші люди… А, що мені до інших людей?! Ти не заслужила такого, і я не заслужив! Чесно кажучи, не можу уявити тебе нігерійкою чи китаянкою! Ні, ти знаєш, я з належною повагою ставлюся до представників усіх національностей і рас, але як же ти зможеш без своєї темно-рудої гриви й ластовиння? Господи, кому я брешу — як Я без них зможу?! А раптом ти — хлопець? Дебелий американець, занудний німець чи скажений італієць? Як тоді мені до тебе підступитися?! Ох, усе це — тільки деталі! Якби я знайшов тебе, я б довів, що усе, окрім душі та справжніх почуттів, — не важливо! Що ж, досить сентиментів! У Ніцці я не тільки зітхав, блукав єврейським кладовищем і дивився на захід сонця. Валері (пам’ятаєш Валері, одного з найдокучливіших бабусиних кавалерів?) допоміг мені знайти дітей, народжених 7 вересня. Як добре, коли в тебе є знайомий колишній поліцейський, який не задає зайвих питань і сліпо закоханий у твою бабусю! Що ж, як бачиш, я тебе все ще не знайшов. У липні я побував у Ліоні, Гаврі й Бордо. І знову Валері (а точніше, його товариші) допомогли мені. До Грасса я потрапив у серпні, саме під час Фестивалю Жасміну. Аби ти тільки бачила, скільки там квітів! Що за диво — ці неозорі лавандові поля! Кожен вдих — свято. У спеку здається, що між фіолетовою землею і блакитним небом пурхають прозорі метелики. Знаєш, заради цього варто було народитися! Коли я знайду тебе, я привезу тебе до Грассу! Подивишся на Собор Нотр-Дам-дю-Пюї, на вежу Сарацинів, на Церкву Плакассьєра. Переконаєшся, що словосполучення «море квітів» — не метафора. Я покажу тобі Францію, як і ти зараз показуєш її мені! Ти полюбиш мою батьківщину, бо її неможливо не любити! А потім був Орлеан. Ненавиджу Орлеан! Там мене заарештували. Так-так, уявляєш?! Мене — заарештували! Спробував обійтися без Валері, і відразу — такий ляпас долі! Працівник міського архіву ніяк не хотів надавати мені необхідну інформацію, тож я спробував отримати її самовільно. Вони зателефонували батьку. Він не кричав, зовсім не кричав, ніби був до такого готовий. Нічого не запитав. Нічим не погрожував. Мене швидко відпустили. Я не зміг пояснити, кого я шукаю. Що я міг їм сказати? Друга, якому зараз три роки, якого я ніколи не бачив і навіть не знаю, якої він статі? Янгола-охоронця одного мого життя й однієї смерті? Більшу частину своєї душі? Землю обітовану, в яку я пустив коріння? Вони дивилися на мене так, ніби я впав із Місяця й сильно забився. Думаю, батько сказав їм, що я неодноразово лікувався у психіатра. Що ж, інколи вважатися психом зручно. Погодься, здуріти з вигодою для себе ще треба вміти! Сподіваюся, ти пишатимешся мною! Колись. Коли-небудь. Протягом навчального року я планую відвідати Руан, Тулузу, Марсель і Діжон. В університеті мною задоволені. Сподіваюся, цього року в мене знову буде багато учнів і перекладів, бо мені потрібно щоразу більше грошей. Я не можу просити гроші в батька: моє «божевілля» повинно приносити родині якнайменше клопоту. Ще треба вигадати, як віддячити Валері — я не зможу обійтися без його допомоги. Може, зв’язати Ірен і віддати йому? Бабуся пішла на румбу, практикує її щовечора разом із чисельними подругами і друзями в нашій вітальні. Це просто жах! Повір: румба й російська мова (а я, до речі, саме зараз намагаюся читати Достоєвського) не сумісні! Не знаю, може мені з’їхати? Але ж усе це — гроші. Як би мені стати багатим?! Як би мені все встигнути?!

7 вересня 2002 р.

Кет, мила моя, добра, єдина моя Кет! Із Днем народження тебе, сонечко! Як ти, що ти робиш? Я уявляю тебе на зеленій галявині у блакитній сукні, із блакитною стрічкою в золотому волоссі. Ти ловиш кузьок, обережно тримаєш їх на долоні й показуєш матері. І кажеш так, як казала колись мені, морщачи носика: «Дивись же, ну дивися, кому я показую?!» Я уявляю тебе щасливою. Я так хочу. Я мушу. Заради себе. Так мені легше. Так я можу дозволити собі хоча б трішки спочити. Ще один вірш на ніч. Іще одну годину сну. Ще один сандвіч. Іще один день без тебе, який можна пережити. Клянуся, я ніколи не думав, що я так потребуватиму тебе, що я так болісно жадатиму друга! Ніколи не думав, що ти станеш моєї манією, що ти визначиш усе моє життя — кожен день, кожен вдих, кожну думку. Ніколи не думав, що втрачати так боляче. Зі всіх моїх втрат за всі життя ти — найбільша втрата. Зі всіх моїх життів це життя, в якому кожен день наповнений очікуванням дива й боротьбою за нього, — найкраще.

Для мене це був важкий рік, Кет. Помер Валері. Я не встиг йому віддячити. Кожного разу я казав йому: «Дякую, дуже дякую Вам, Ви рятуєте мене від того, що страшніше за смерть!» Я казав йому чесно, як другу: я що завгодно ладен віддати Вам за мовчазну допомогу — всі знання, всі гроші, всі книжки, навіть шмат свого тіла! А він нічого не хотів. Нічого не потребував, окрім кохання Ірен. А вона не відповіла йому взаємністю! Як вона могла — ось так відштовхнути людину, для якої вона — весь світ?! Чому Ірен дозволила йому померти нещасним?! Як це страшно — піти, не отримавши того, чого прагнув більше за все на світі! Господи, невже я тебе не знайду?! Невже ти дозволиш мені не знайти тебе, Кет?! Хіба ти дозволиш мені померти — померти нещасним!? Ні, ти не можеш, я знаю! Ти вкотре мене врятуєш! Ти повинна, ти мусиш — у тобі моє коріння! Якщо я загину, у твоїй душі утвориться порожнеча. І ти ніколи не народиш зірку. Ніколи не зробиш оточуючих щасливими. Тільки щасливі люди можуть дарувати щастя. Щасливі люди не бувають поганими. Нещасні — усі погані, бо неповноцінні. Великі нещасні люди дарують іншим безглузді теорії й просякнуті жахом перед життям і смертю твори мистецтва, маленькі — зло в чистому вигляді. Не тому, що вони так хочуть, — просто окрім болю їм нічим поділитися. Щасливому не треба зусиль, щоб жити і творити добро, що, власне, для них одне й те саме. А як мені творити добро — нещасному, малому, наляканому мені — коли я ледве примушую себе жити?! У лютому в мене була двобічна пневмонія, Кет. Мені було дуже погано й дуже страшно. І в лікарні зародилася в мені страшна, отруйна думка: а раптом ти померла? Вибач, що я пишу тобі такі жахливі речі, але мені немає з ким це обговорити. Нікому підтримати в мені мої ілюзії, підживити моє божевілля. Знаєш, у деяких країнах високий відсоток дитячої смертності. Діти вмирають від хвороб, гинуть від голоду, калічаться під час аварій і пожеж. Але ж ти не можеш померти, правда?! Померти так, щоб я не відчув, щоб я не помер разом із тобою?! Скажи, Кет, адже не можеш?! Скажи, як кажеш завжди: «І про що ти тільки думаєш, мій геніальний дурень?!» Подумки я чую, як ти кажеш цю фразу. Інколи я відчуваю тебе так, ніби ти стоїш у кроці від мене. Чую твоє дихання, бачу, як спалахують іскорки у твоєму волоссі. А інколи тебе немає. Зовсім. І тоді немає й мене. Нічого немає. Це ніби НІЩО до Великого вибуху. Я боюсь померти, Кет. Якщо я помру, я забуду тебе й ніколи не зустріну. Я житиму абсолютно марно й навіть не здогадуватимуся про це. Я не хочу вмирати! Не хочу не існувати й існувати без тебе також не хочу! Я хочу мати шанс. Шанс на щастя. Зараз я його маю. Благаю, Кет, допоможи мені його використати! Живи, мій єдиний друже, живи, коли вже ти змусила жити мене! Не смій помирати, чуєш?! Це буде смертний гріх, найтяжча зрада! Я в тебе вірю. І в себе. Я тебе знайду. Із Днем народження нас!

P. S. До речі, я все-таки вступив до докторської школи. Не знаю, навіщо мені це треба, але я прагну використати всі шанси, які пропонує мені доля. Для того, щоб жити, треба рухатися. Я намагаюся рухатись і жити, як би складно мені не було.

Під час канікул я знову працював за кордоном. І знову обрав теплу країну — Грецію. Можна багато говорити про Елладу, про витончені сонячні Афіни, про чудові місцеві солодощі, від яких я погладшав на 5 кіло, але я не буду. Я не знайшов тебе, як не старався. Мені прикро, Кет, що ти не народилася в Афінах, чесне слово!

7 вересня 2003 р.

Привіт, Кет! Із днем народження! Вибач, я не зможу сьогодні багато написати, бо я схвильований і засмучений. Мені запропонували роботу, і я не зміг від неї відмовитися через нестачу особистих коштів. Знаєш, ким я став? Ти не повіриш — викладачем ліцею Фенелон! Звичайно, це престижний приватний навчальний заклад із поважною історією, і тут хороша платня, і стерпний колектив, але ж тут повно дітей, Кет, присягаюся, люба, тут їх до біса! Боже, як їх боюся! Знаю, ти скажеш, що я й сам навчався не один рік, що я багато років займався репетиторством, але викладання в середній школі — це зовсім інша річ! Коли я навчався, мені було байдуже до класу й викладачів, вони не грали майже ніякої ролі в моїй освіті, радше — самоосвіті. Коли я займався репетиторством, я мав справу лише з одним учнем, який, до того ж, був зацікавлений у результаті навчання. Я викладав на свій розсуд — скільки хотів і як хотів. А тепер я сплутаний, наче дикий кінь, путами методики, шкільної програми, вимогами дисципліни. І хочу сказати, що вони абсолютно не підходять ані мені, ані моїм учням. Уся ця методика мертва, нежиттєздатна, притягнута за вуха. Ми всі не можемо розкритися через неї уповні. І головне, Кет, — мої учні мене не слухаються! Їх цікавить усе на світі — вечірки, кіно, музика, спорт, солодощі, одяг, взяття, іграшки — але тільки не мовознавство! Не знаю, що мені з цим робити! Моя кімната завалена підручниками, методичками, зошитами, і я зовсім не маю часу на вивчення нових мов.

Усього тобі найкращого, Кет! Цілую!

7 вересня 2004 р.

Мої вітання, люба Кет! Ось ти і стала на рік старшою! Скоріше за все, цього року ти підеш до школи. Пригадую, батьки дуже хвилювалися, відправляючи мене до першого класу, а Ірен казала, що шкільні роки були найкращими в її житті. Хоча мені й не випало звичайне людське щастя, Кет, я щиро його тобі зичу! Бажаю, щоб ти знайшла у школі друзів, щоб вчителі добре до тебе ставилися, щоб тобі було весело й безпечно. Звичайно, я бажаю тобі жадоби знань і високих успіхів, але я бачу, що не в успіхах і не в знаннях істинне щастя.

Зізнаюся, інколи я видаюся собі абсолютно непотрібним. Але минулого року я зробив добру справу. Є серед моїх учениць одна дівчина — тиха, скромна, навіть залякана, як мені здавалося. Якось я помітив на її руках синці, ніби хтось утримував її силоміць за зап’ястя. Звичайно, я поцікавився, як вона травмувалася. Дівчина нічого не відповіла. Можливо, я забув би про цей випадок, якби одного разу біля дошки студентка не впустила додолу крейду. Коли дівчина нахилилася, аби дістати крейду, із-під сорочки вигулькнув подряпаний поперек. Після занять я знову запитав у дівчини, що з нею сталося й чи потребує вона допомоги. Студентка лише захитала головою і втекла від мене.

Із того моменту мене не облишала тривога. Я визирав дівчину перед заняттями й потайки, ховаючись від викладачів і студентів, супроводжував додому після уроків, коли в мене була така можливість. Зрештою я переконався, що поза домівкою моїй учениці нічого не загрожує. Отже, синці й подряпини вона отримувала вдома.

Звичайно, я міг би продовжити розслідування, але я банально не мав на це часу. На щастя, я контактував із кількома друзями Валері, тож знав, до кого можна звернутися за допомогою. За тиждень я дізнався, що вітчима моєї студентки ув’язнили. Поліція довела, що покидьок фізично й морально знущався над пасербицею. Кілька днів дівчина не з’являлася на заняттях, і я дуже хвилювався. Я пішов до неї додому, дзвонив у двері та стукав, але ніхто не відчинив, хоча я помітив, як моя студентка визирала з-за штори. Аби не травмувати зайвий раз потерпілу, я рушив додому. Дорогою я розмірковував над природою злочинів, над своїм «божевіллям», над долею цієї мовчазної дівчини. І мені стало невимовно прикро, що з нею трапилася біда, що її нещастя обговорює весь ліцей, що я раніше не допоміг їй. Я повернувся, купив букет квітів і залишив його на порозі своєї студентки.

Наступного дня дівчина прийшла до ліцею. Вона була як завжди тихою й сумною. Після заняття, коли всі діти залишили клас, вона підійшла до мене і сказала: «Я ненавиджу чоловіків, але ви не такий, як усі, мсьє Леруа. Будьте щасливі!» Більше вона не з’являлася на заняттях, і невдовзі ми дізналися, що вона перевелася до іншого навчального закладу. Так я зайвий раз переконався, що бути не таким, як усі, — не значить бути гіршим.

7 вересня 2005 р.

Доброго ранку, Кет! Вітаю тебе з Днем народження! Здоров’я тобі, щастя, успіхів у навчанні! Сподіваюся, твої батьки хороші й люблять тебе найбільше за все на світі!

Минулий рік у мене був хорошим. Я не хворів, вивчив італійську. Цього семестру мене запросили викладати до Вищої нормальної школи гуманітарних наук у Ліоні. Нарешті в мене є пристойне місце й постійний заробіток! Думаю, ти не знаєш, що цей навчальний заклад — один із найпрестижніших у Франції у сфері науки й гуманітарних спеціальностей. Я готуватиму спеціалістів переважно для державної служби. Мої батьки дуже задоволені мною і сподіваються, що всі складнощі в моєму житті залишилися позаду. Аби ж то було правдою! Якби тільки ти була поряд зі мною, я нічого б більше не бажав для себе!

Як ти розумієш, у пошуках тебе, Кет, я не сильно просунувся. У грудні минулого року я брав участь у мовознавчій конференції, яка проходила у Вроцлаві. Це місто мене причарувало! Вроцлав називають містом мостів і гномів, бо тут їх дійсно незліченна кількість. Я також відвідав Варшаву, Краків, Торунь, Познань, Гданськ. Засніжена Польща — це якась зимова казка, чесне слово! Атмосфера тут абсолютно своєрідна й зовсім не схожа на французьку! Але не думай, що я просто розважаюся, подорожуючи Східною Європою, і хоча б на хвилину забуваю про тебе! Я заздалегідь звернувся до варшавського приватного детектива, який зібрав для мене інформацію про польських дітей, народжених 7 вересня 1998 року. Це обійшлося для мене трішки задорого, але я заощадив час і нерви, необхідні для самостійних пошуків. Що сказати з цього приводу? Я ні в кому не пізнав тебе, хоча й дуже цього хотів. Не знаю, можливо, я й помилився. Але я вірю, що моя душа не пройде повз твою. Я сподіваюся на краще! Час іще є. Певно, буде навіть краще, якщо я знайду тебе за кілька років. Чесно кажучи, я не знаю, як би я до тебе підступився, якби раптом зараз знайшов. Переконаний, ти б радо мене привітала, а ось твої батьки, певно, підняли б ґвалт і насильно нас розлучили. Думаю, пережити ще одну розлуку з тобою я б не зміг. Тож, усе, що відбувається, — на краще. Сподіваюся, тобі весело цього дня, Кет! Щасти й до скорої зустрічі!

7 вересня 2006 р.

Привіт, Кет! Із Днем народження! Бажаю, щоб кожен твій день був сповнений веселими подіями, приємними думками й ласощами! Я сьогодні також дозволив собі смаковинку. Сиджу зараз у кафе й насолоджуюся морозивом. Спекотно й задушливо, зовсім не схоже на осінь. Але в душі вже зароджується щемливий жаль за теплими днями. Багато чого минуло й уже не повториться. А як же хочеться, щоб дещо повторилося!

У моєму житті все без змін. Цього навчального року я працюватиму в Ліоні. Минулої осені я закінчив докторантуру, після Нового року отримав докторський диплом. Зізнаюся, я собою пишаюся! Хоча деколи мені стає сумно. Сумно від того, що я змалку завищив планку й перетворив своє життя на гонитву за міражами. Чи я щасливий своїми перемогами? Так. Але іншого щастя я не знаю. Моє щастя — продукт моєї діяльності. Те, що я виборов, вистраждав, вирвав у долі зубами. Я ніколи не знав тихої радості буття, утіхи від подарунків, дружніх жестів, несподіваних успіхів, до яких не потрібно було докладати зусиль. Певно, я сам у цьому винен, певно, є в мене якийсь дефект душі й інтелекту, який не дозволяє мені жити так, як живуть інші. Я хотів би жити так, як оточуючі — мати друзів, родину, маленькі повсякденні радощі. Але якби я був щасливим, як би я зрозумів, чого я сам по собі вартий?

7 вересня 2007 р.

Вітаю, моя дівчинко! Як ти? Що в тебе нового? Сподіваюся, у тебе все добре? Моє життя триває без змін, хоча я й маю приємну новину, якою хотів би з тобою поділитися. У вересні минулого року почала діяти так звана соціальна мережа Facebook, яка дозволяє спілкуватися з людьми з різних країн. Завдяки їй можна безкоштовно дізнатися місце й рік народження багатьох людей, переглянути фото. Кожного дня я витрачаю дві години на пошук тебе або твоїх батьків за допомогою цього проекту. Сподіваюся, мої старання будуть винагороджені!

На різдвяному бенкеті в міністра юстиції, куди ми були запрошені разом із батьком, зі мною стався дуже неординарний випадок. До мене підійшов чоловік середніх років із військовою поставою, відрекомендувався й поцікавився, чи правда, що я — наймолодший доктор наук Франції, мій IQ — 180 і я знаю 15 мов. Я відповів ствердно. Тоді мсьє запитав, чи цікавить мене співробітництво зі Службою безпеки міністерства іноземних справ. Чоловік пояснив, що він та його підлеглі забезпечують безпеку представництв міністерств за кордоном і що я міг би допомогти в цій благородній справі. Мсье зазначив, що представниками служби безпеки в посольствах є офіцер безпеки та його помічник, які призначаються послом. Він міг би рекомендувати мене на посаду помічника офіцера безпеки у французькому посольстві в Німеччини, Іспанії або Росії. Згодом, як він вважав, я міг би здобути й вищу посаду. Я сказав, що не можу відразу відповісти й потребую часу на роздуми. Мсье погодився.

Удома я розповів про цю пропозицію Леону. На мій подив, батько був категорично проти. Він сказав, що з моїм правдолюбством і тонкою душевною організацією я не зможу працювати у службі безпеки. Для такої роботи, переконував Леон, потрібні люди хитрі, витримані, обережні й незламні. До того ж, у цій сфері завжди присутні всілякі інтриги, з якими я не зможу впоратися й наражуся на серйозну небезпеку. І хоча я був певен, що витримки й незламності в мене вистачає, а робота в міністерстві іноземних справ могла б допомогти мені у твоїх пошуках, я відчув, що маю прислухатися до батька.

Я зустрівся із мсьє у призначеному місці у призначений час і ввічливо йому відмовив. Як основний аргумент проти цієї посади я використав, за порадою Леона, свою «психічну нестабільність». Мсье прицмокнув, залпом випив еспресо, мовив «Шкода!» і попрощався зі мною. Відтоді я ніколи його не бачив, але інколи мені здається, що за мною стежать у метро, у готелі, на вулиці, під час обіду в університеті. Певно, я втрачаю залишки здорового глузду. Утім, це не така вже і трагедія, правда?

7 вересня 2008 р.

Привіт, Кет! Вітаю із Днем народження! У мене сьогодні хороший настрій, сподіваюся, у тебе також? Цікаво, як ти живеш, чим займаєшся, як святкуєш дні народження? Мені дуже хотілося б, щоб ти мала все найкраще в житті!

За рік, який минув, я так і не знайшов тебе, як бачиш. Проте, я не можу сказати, що прожив його марно. Я багато й натхненно працював, подорожував, і, попри значні витрати, зміг накопичити невеличкий капітал.

Знаєш, чим я займався цього року? Ніколи не здогадаєшся! Мене запросили працювати консультантом в Університеті Аліканте. На базі цього навчального закладу за моєї безпосередньої участі було розроблено платформу машинного перекладу Apertium. Виявилося, що працювати над лінгвістичним програмним забезпеченням дуже цікаво. До того ж, машинний переклад — надзвичайно необхідна річ, і мені приємно, що я долучився до цієї справи. Apertium використовує кінцеві перетворювачі для всіх своїх лексичних трансформацій, а також приховані моделі Маркова для виокремлення частин мови або усунення протиріч у категоріях слів. Наразі програма підтримує романські мови. Звичайно, якість перекладу могла би бути кращою, і фахівці багатьох країн працюють над удосконаленням автоматичного перекладу текстів широкої тематики. Я дуже хочу, Кет, щоб люди краще розуміли один одного, щоб люди розуміли мене, а я — їх. Не знаю, чи це можливо, але я про це мрію — про взаєморозуміння, взаємодопомогу, про гармонію. І про тебе.

Щасти тобі, люба Кет! Обіймаю!

7 вересня 2009 р.

Привіт, Кет! Із Днем народження! Думаю, тобі буде приємно дізнатися, що я знайшов товариша. Узимку я розпочав професійне листування з одним шведським мовознавцем, який виявився дуже освіченою, інтелігентною і просто приємною людиною. У травні Георг запросив мене до Уппсали, де він викладає. Як же мені подобаються старовинні університетські міста, Кет, ти навіть не уявляєш! Звичайно, ми відвідали будинок-музей Ліннея, місцевий кафедральний собор, королівський замок. Але найбільше мене вразив національний парк Сарек, яким ми мандрували сім днів без будь-якого зв’язку зі світом. Георг, як і я, не любить натовпу, метушні, сторонніх очей і зайвих питань. Він — не звичайний кабінетний учений, книжний черв, якими зазвичай бувають університетські професори, а справжній чоловік — витривалий, сильний, справедливий, але при цьому уважний до близьких і по-справжньому людяний. Цей тиждень, який я провів із Георгом серед стрімких гір, льодовиків, холодних заток і скромних скандинавських квітів, змінив мій погляд на життя й людину. Георг і Швеція додали мені мужності й сили. Коли мені стає сумно і страшно, я заплющую очі й уявляю, що стою на гірській вершині. Унизу лежить дельта Сареку — зелена, повноводна, сповнена чистоти і блиску. Блакитні фортеці гір, увінчані крижаними шапками, розповсюджують холод і спокій. Неквапливо пливуть хмари, долина міниться, сонце сяє на поверхні води і зледенілих схилах. Я із сотню разів думав, що розіб’юся, доки ми видерлися на пік Наммат. Але коли я опинився угорі, я зрозумів слова Георга про те, що заради вершини не страшно загинути. Я думаю, Кет, що будь-яке вивершення — це щастя й подвиг. І вірю, що моє щастя і мій подвиг попереду.

7 вересня 2010 р.

Привіт, Кет! Із Днем народження! Я в порядку. Мене запросили викладати до Мюнхенського Університету Людвіга-Максимилліана. Умови хороші, оплата праці гідна. Я майже не маю вільного часу. І це добре, бо я боюся залишатися наодинці з собою.

Загалом усе нормально. Хіба що в Гессені мені хотіли висунути звинувачення в педофілії. Людей непокоїть, що я всіма можливими способами намагаюся знайти дітей 1997 року народження й поспілкуватися з ними. Я нікого не звинувачую. Мені вдалося все владнати й уникнути скандалу.

Не знаю, чи варто тобі казати… Не хочеться травмувати тебе, моє сонечко, не хочеться дискредитувати себе, але я присягав писати лише правду… Мені дуже соромно і прикро, Кет, правда, дуже соромно, але я не зміг утриматися… Не знаю, як пояснити, як виправдатися… Коротше кажучи, у мене була жінка… Вона виявила ініціативу, вона насправді красива, і я не зміг встояти. Вона нічого для мене не значить. Вибач мені, будь ласка! Я ще молодий, утримання тяжко мені дається. Я люблю тебе, Кет, люблю кожну хвилину свого життя, хоча я тебе й не вартий. Можеш думати й казати що хочеш, але у своїй душі я жодного разу тебе не зрадив!

7 вересня 2011 р.

Вітаю із Днем народження, Кет! Бажаю тобі всього, чого ти гідна!

Кожного року мені все складніше тобі писати. Не хочеться скаржитися, але, на жаль, нічого доброго останнім часом не сталося. І твої пошуки вже мене не займають. У мені немає того запалу, який був 10 років тому. Не знаю, чому я досі в пошуках. Певно, тому, що я дав обітницю, тому, що я звик любити й шукати тебе. Я часто думаю: що я робитиму, коли знайду тебе? Я не знаю. Ти стільки років відсутня в моєму житті, що я можу уявляти тебе лише як своє віддалене минуле або майбутнє.

Цього року мене спіткали дві тяжкі втрати. Найгірша подія в моєму житті, відколи ти мене покинула, — смерть Ірен. Я був у Німеччині, коли вона відійшла. В останні дні лютого, як це зазвичай буває, зима скаженіла: хуртовина шматувала дерева в університетському дворі, вікна тремтіли від шаленого вітру, а в коридорах було так холодно, що в мене зуб на зуб не потрапляв, доки я доходив із однієї аудиторії до іншої. Коли мати повідомила мені про Ірен, я ніби втратив розум. Тинявся своєю кімнатою з кутка в куток, плакав, а потім, аби вгамувати страх і біль, наковтався заспокійливого. Коли я отямився, була ніч. Я заметушився, бо спізнювався на потяг. Напівпритомний, я зателефонував до служби таксі. Оператор повідомив мені, що через замети виїзд зараз неможливий. Я довго просив оператора, обурювався, лаявся, доки моя істерика не втомила жінку й вона кинула трубку. Я подивився на годинник. Потяг уже відправився, а коли буде наступний, я не знав. Вильоти, я був певен, на завтра скасували. Я не уявляв, що робити. Стояв біля вікна й дивився, як завірюха крає ніч. І раптом зрозумів, що робити нічого не треба, що вже нічого не вдієш. Я не хотів прощатися з Ірен, не хотів її відпускати. Я не поїхав на похорон і жодного разу не був на кладовищі. Я не хочу знати, що вона померла, що таку веселу, сміливу, горду жінку здолав якийсь крихітний тромб. На диво, батьки мене зрозуміли. На відміну від тебе, Ірен вони дозволили бути для мене живою.

І ще одна смерть, від якої я не зміг відмахнутися: Георг загинув під час зимового сходження на пік Нурдтоппен. Він пішов як завжди сам, і підступна лавина поховала його у своєму крижаному лоні. Відтоді мені сниться один і той самий жах. Ми лежимо з Георгом під шаром снігу, тони криги давлять на груди, на ноги, на руки. Несила поворухнутися, несила дихати. Я бачу, що він помирає. Обличчя безкровне, очі скляні й порожні. Я знаю, що помру, я вже помираю. І хочеться спокою, хочеться цілковитої темряви, хочеться безслідно розчинитися в безмірі снігу. Але рятівна темрява не приходить. Я бачу сніг, сліпучо-білий сніг довкола. Сніг у моїх очах, у носі, у роті, у шлунку. І я розумію, що я так і залишуся назавжди в цьому крижаному полоні, поряд із трупом друга. Це нестерпно, Кет, нестерпно, присягаюся!

7 вересня 2012 р.

Сьогодні я ненавиджу тебе, моя люба! А себе — іще більше! Ти вже вибач мене, дурного, але в мене здають нерви останнім часом. Як мені жити з тим, що я тебе втратив?! Із тим, що я так багато важливих речей не наважився тобі сказати! Що гірше — заборонене кохання чи кохання втрачене? Певно, ти не знаєш. Не знаєш про мене, про мої марні судомні спроби знайти тебе. Тобі не болить мій жах, мій жаль, моя втома. Я скаженію від думки, що ти вже могла закохатися! Дідько! Твоє місце поряд зі мною! Я виборов, вистраждав право єдиноосібно володіти тобою! До біса твоїх батьків, друзів, коханців! Ти — моя! Так було завжди і так має бути! Я божеволію! Ти живеш десь щасливим повним життям, а я помираю!..

7 вересня 2013 р.

Привіт, моя люба дівчинко! Із Днем народження! Бажаю тобі, Кет, пізнати те найкраще, що пізнав я сам, і уникнути всього того поганого, що мені випало пережити!

Цього року я починаю викладати в Кембриджі. Це дуже значне досягнення, але мені сумно, люба, дуже сумно. Боюся, Кембридж — моя остання висота. Навряд чи в мене стане сили рухатися далі. Нічого не виходить. Я витрачаю на твої пошуки багато часу і грошей, але все марно.

Нещодавно, правда, у мене з’явилася надія. Я залишив декілька оголошень на сайті знайомств, популярному на пострадянському просторі. Одна дівчина відгукнулася. Ми почали спілкуватися. Усе співпадало — дата народження, зовнішній вигляд, і навіть, як мені здавалося, характер. Я збирався поїхати за цією дівчиною до Росії, аби забрати її із собою, але вона постійно відкладала зустріч і просила грошей. Мене це непокоїло, але я допомагав, бо я не можу відмовити людині у скрутному становищі. Потім мені написала ще одна дівчина, потім іще і ще. Усі вони переконували мене, що саме їх я розшукую. Одна з панянок повідомила, що готова не тільки пофарбуватися в рудий колір, але й виконати будь-які забаганки, аби отримувати від мене фінансову допомогу або ще краще — переїхати закордон. Я швидко зрозумів, що тебе немає серед цих набридливих жіночок, бо ти ніколи б не дозволила собі будь-кому нав’язуватися, а тим паче — не пропонувала б послуги інтимного характеру. Я не знав, як вчинити правильно. Звичайно, у ситуації, яка склалася, була й моя провина. Певно, я невдало склав оголошення, якщо реакція на нього виявилася цілком неадекватною. Я нікого не хотів заманювати, нікого не прагнув обдурювати, присягаюся! Не встигав я ввічливо відмовляти одній дівчині, як з’являлася інша. Знехтувані наречені завалили мене гнівними листами. У мене почалася паніка. Я видалив усі повідомлення на російськомовних сайтах, змінив електронну адресу, почав використовувати в Інтернеті псевдоніми. Я сам собі нагадував маніяка. Яким я виявився дурним і жалюгідним, Кет! Як я змалів у власних очах за роки твоєї відсутності!

На днях мати сказала, що мені слід одружитися. Слід знайти людину, яка врятує мене. Слід породити життя. Я сказав, що я вже повінчаний, що я вже врятований, що я вже породив життя. Вона розридалася, невдовзі в неї стався серцевий напад. Її доправили до лікарні, а батько наговорив мені страшні речі й вигнав мене з дому. Він сказав, щоб я повертався тільки з людиною, яку я полюблю більше за себе і свої витребеньки. Його слово — камінь. Тепер у мене ще один мотив знайти тебе — ти відкриєш мені двері дому моїх батьків. Знаєш, я певен, що вони ненавидять тебе. Ненавидять так, як ревні християни ненавидять диявола, — без стовідсоткової впевненості в його існуванні, ненавидять про всяк випадок, бо когось треба ненавидіти, бо хтось має відповідати за той жахливий безлад, у якому захлинається світ. Я не розумію, чому все так склалося. Це нелогічно. І тому страшно. Я відмовляюся це розуміти! Хіба може любов приносити нещастя? Любов природна, любов дає сили жити. Чому я маю ховатися від них усіх зі своєю любов’ю до тебе?! Чому я маю приймати до свого життя когось іншого, чому маю погоджуватися на менше, ніж те, чого я гідний?! Знаєш, може це й ненормально, але я нікого не полюблю так, як тебе. Навіть якщо ти ніколи більше не з’явишся в моєму житті, воно все одно буде повним, буде довершеним. Як людина, я досяг найвищої точки особистісного розвитку — я пізнав любов, яка вища й чистіша за все на світі, яка все переможе. Ми перемогли, Кет! Ми перемогли, щоб усі вони про нас не казали! Ми любили — це факт! Не всім людям пощастило любити. Я не втратив тебе, бо я досі тебе люблю. Якби я перестав тебе любити… Кет, що я верзу?! Яка нісенітниця! Певно, це від перевтоми та хвилювання! Але я почав — і я закінчу: якби я перестав тебе любити, я б усе втратив.

7 вересня 2014 р.

Ти знаєш, що таке чорний відчай? Я певен, ти скажеш, що знаєш — ти покінчила життя самогубством. Але то був не відчай, повір! Відчай — це коли нічого більше не хочеться — навіть смерті, коли життя саме собою — самогубство. Я зневірився, Кет. Пробач мені, але я смертельно стомився. 10 грудня помер батько. Він так мене й не зрозумів, так і не пробачив. Я не маю більше сил. Я не можу боротися. Я знаю, це дико, але для мене в 32 роки життя скінчилося. Нещодавно я піднявся на дах і зробив крок уперед. Я готовий був померти, Кет. Я не сприймав цей крок як самогубство, чесне слово, — я вже помер, і логіка вимагала, щоб я формально поставив крапку. Але з’явився він — чоловік років 45-ти — і попросив мене відійти. Я дивився на нього й мовчки плакав. Так, за мною прийшли, я все ще не сам, але чи не запізно він пропонує мені життя — тоді, коли я його вже не потребую?! Істинно, усяке очікування — уже щастя. Поки я чекав на тебе, я жив. А тепер я помер, і жодна людина — жива чи мертва, реальна чи вигадана — не врятує мене! Він просив мене відійти знову і знову, погрожував мені чистилищем, але мені було байдуже. Мені навіть було байдуже, що сам він зникне, припинить існувати, і загине ще декілька людей — тих, хто любить його і кого любить він. Я ніколи не був жорстоким, ти знаєш. Я не любив людей, але я не бажав їм зла. А тоді я подумав: «Чому він має жити, якщо я помер?! Чому хтось наважується сподіватися, якщо я втратив надію?!» Я сказав, щоб він ішов до дідька, бо Богу все одно до нас байдуже, що я вже помирав, що я мертвий і завжди буду таким. А він сказав, що я живий, бо я відчуваю біль, і що життя скінчиться тільки тоді, коли перестане боліти. І тут у мене з’явилася геніальна ідея! Я пообіцяв йому, що буду жити, якщо він тебе знайде! Адже залишився в чистилищі хтось, хто пам’ятає тебе, хто впізнає тебе в будь-якому тілі! Чоловік погодився й обіцяв мене знайти. Я пішов з даху. Я чекав два тижні. Він не з’являвся. Я знову піднявся на дах і знову схилився над прірвою. Він прийшов. Прийшов і сказав: «Ніхто не може тобі допомогти. Ніхто не може її впізнати. Вибач!» І зник. Залишив мене на краю, уявляєш?! Він залишив мене помирати! Не тільки люди перевелися, Кет, перевелися янголи й демони, скінчилася епоха небайдужості. «Боже, що ж це коїться?! — думав я, стоячи на даху й хитаючись від скаженого вітру. — Що ти зробив із цим світом?! Чи ти при своєму розумі?! Що за лайно?! Що за гидота в наших серцях і в наших головах?!» А довкола було порожньо. Порожньо і глухо, ніби світ відтяли від мене. Ніби світу немає, ніби мій нелюдський внутрішній крик і мої прокляття зруйнували його. І я відчув щось таке… Щось таке холодне, липке, велике!.. Думаю, то була свобода. І не було болю. Не було розчарування й жалю. Не було сорому, сподівань, образи на світ. Не було жодних зв’язків і зобов’язань. Нічого не було. Я спустився з даху. Того ж дня я пішов до матері. Як тільки вона побачила мене, вона все зрозуміла. Вона відчула, що я помер. Я нічого не казав, вона нічого не питала. Я лежав, поклавши голову їй на коліна, вона гладила моє волосся і плакала. Сльози крапали на моє обличчя, але я не цінував їх. Мені не було шкода ані себе, ані її. Навіщо жаліти мерців? Прах до праху! Ти не переймайся, Кет, ти нічого не втратила, втративши мене. Я негідний тебе. Я здався. Я програв. Я — труп невдахи, і більше нічого. Від сьогодні я не буду писати тобі, Кет. Бо ти не переймаєшся моїм життям, Кет, і моєю смертю, я знаю!..

* * *

Дівчата забігли до аудиторії й зайняли вільні місця в передостанньому ряді.

— Фууух, Мері, у мене серце як не вискочить! — прошепотіла захекана Деліманолі.

— Елені, я не можу запізнюватися! — суворо відповіла подруга. — Ця дисципліна для мене дуже важлива!

— Порівняльне мовознавство? — скривилася Елені. — Я чула, це просто самовбивство й нудота смертельна!

— Подивимося! — сказала Мері, розкладаючі кольорові ручки.

— Слухай, тобі сподобався Джон? Він до тебе залицявся, чи не так?

— Так… Не знаю… — Мері Бішоп невідривно дивилася на вхід до аудиторії.

— Джон такий класний! Ну от скажи, як може бути поганим капітан команди з крикету?! Я чула, Джон…

Мері знизала плечима.

— Бішоп, ти мене слухаєш?! — скрикнула Елені. — Та що з тобою таке?!

Мері посміхнулася. Хотіла б вона знати, що з нею таке! Чому не цікавить Джон, паби, шопінг, чому вона сидить у цій аудиторії й невідривно дивиться на двері…

— Ти така бліда, ти не захворіла? — стривожено запитала Елені, помітивши, як тремтять руки подруги. — У тебе очі якісь скляні, ніби ти…

До аудиторії зайшов чоловік середніх років і голосно ляснув дверима.

— Тшшш! — зашипіла на Деліманолі сусідка.

— Доброго дня! — мовив чоловік, пробігши по аудиторії байдужим стомленим поглядом. — Професор Андре Леруа до ваших послуг. Я презентую вам курс порівняльного мовознавства. У Кембриджі викладаю також французьку мову та літературу. Усі, кого цікавить лінгвістика, міфологія та семіотика, можуть звертатися до мене за консультаціями по суботах із третьої до шостої…

Мері впізнавала й не впізнавала Андре Леруа. Вона пам’ятала його молодшим, із ясними, живими очима й м’якими чорними кучерями до плечей. Скільки відтоді минуло років? Два? Так, майже два роки. Але для неї, як, здається, і для нього, минула ціла вічність.

Андре Леруа постарів. Риси обличчя загострилися, між брів залягла глибока зморшка. Йому личило бути професором. Личила чорна шовкова сорочка й вузькі чорні штани. І втома йому личила. Певно, йому личило все на світі, бо Андре Леруа був прекрасним.

Професор говорив, Мері слухала. Не задумуючись над тим, про що розповідає викладач, дівчина насолоджувалася його м’яким, спокійним голосом із легким придихом. Час від часу чоловік дивився у вікно, і в його очах віддзеркалювалося ясне й високе осіннє небо.

Мері ненавиділа лінгвістику. Дівчина мріяла про кар’єру художниці, але їй нічого було показати експертам, окрім тисячі портретів Андре Леруа. Усі роботи, починаючи від замальовок, виконаних олівцем на берегах книжок, і закінчуючи написаними олійними фарбами картинами, захованими під матрацом, свідчили про таємну пристрасть Мері й не могли бути оприлюднені. Дівчина прийшла сюди, щоб звільнитися. Так чи інакше, вона мала почати нове життя — з Андре Леруа чи без нього.

Мері Бішоп рано втратила батьків. Опікуном дівчинки став єдиний близький її родич — дідусь. Едвард Бішоп, головний редактор відомого мовознавчого журналу, був занадто старим, заклопотаним і розгубленим, аби самому виховувати маленьку онуку. Людина консервативна і глибоко релігійна, Едвард віддав Мері до католицького інтернату. На вихідні дідусь забирав дівчинку додому. Едвард Бішоп не знав, як поводитися з маленькою сиротою. Він загортав її у простирадло, садив собі на коліна й читав уголос різні матеріали, які надходили до редакції, енциклопедії та наукові розвідки. Згодом, коли Мері подорослішала, старий не лише зачитував цікаві на його погляд уривки, але й спонукав онуку до дискусії. Одного разу дідусь прочитав п’ятнадцятирічній Мері статтю французького дописувача, яка видалася Едварду Бішопу новаторською, і запитав її думку щодо обговорюваного питання. Дівчина відволіклася на пташку, яка співала за вікном, і прослухала більшу частину статті. Аби ще раз проглянути матеріал, Мері взяла журнал і побачила на першій сторінці фото автора — Андре Леруа.

Дівчина зрозуміла, що щось у ній змінилося. Французький лінгвіст був зовсім не схожим на інших мовознавців, які інколи відвідували дідуся, — старих, нудних, підсліпуватих чоловіків, від яких пахло цвіллю. Андре Леруа був доволі молодим, приємної зовнішності. Мовознавець посміхався до Мері лагідно й трішки зажурено. А головне — у автора статті був такий глибокий, вдумливий і співчутливий погляд, ніби доля Мері його обходила. Дівчина була впевнена, що вже бачила Леруа, що він зіграв неабияку роль у її житті. Мері запитала дідуся, чи знає він цього французького мовознавця. Едвард Бішоп його не знав.

Із того часу щемливий біль самотності й нерозуміння, пронизливий жаль за втраченими батьками, за сповненим барвами й гамором світом поза стінами інтернату здобули для Мері Бішоп людське обличчя. Андре Леруа не давав дівчині спокою. Як мана, французький лінгвіст переслідував дівчину вдень і вночі. Мері любила його й боялася, захоплювалася ним і ненавиділа. Дівчина уявляла, як Андре Леруа спить, як він їсть, як читає, гуляє. Мері Бішоп малювала його чи не щодня, але малюнок завжди був гіршим від оригіналу, і це краяло їй серце.

Мері нікому не казала про своє захоплення незнайомцем. Лише одного разу, коли їй було особливо тоскно та страшно, вона зізналася на сповіді отцю Евансу в тому, що її непокоїло. Священик запитав, чи не спонукає Андре Леруа його вихованку до чогось поганого. Мері запевнила, що ні. Андре Леруа не міг бути дияволом, бо дарував Мері надію на щастя й бажання жити. Отець Еванс швидко втратив до Андре Леруа цікавість і порадив Мері читати більше молитов.

Проте, молитви не допомагали. І Мері Бішоп вирішила діяти. Вона попросила в дідуся адресу Андре Леруа, пояснивши, що потребує пояснень із приводу французької фонетики. Едвард Бішоп щиро не розумів, чому онуку не влаштовує його кваліфікація, але адресу дав, бо джентльмен не міг проігнорувати прохання леді.

Мері написала до Андре Леруа листа й із нетерпінням чекала на відповідь. Утім, відповідь була зовсім не такою, якої сподівалася дівчина. Представник Мюнхенського Університету Людвіга-Максимилліана повідомив місс Бішоп, що доктор Андре Леруа більше не викладає в цьому навчальному закладі й узагалі залишив Німеччину.

Мері не знала, що робити далі. Певно, можна було звернутися до спеціальних служб із розшуку людей або спробувати знайти відомості про Андре Леруа в Інтернеті, проте, усі листи проходили через дідуся, який стовідсотково б не зрозумів і не підтримав пошуків онуки, а доступ до Інтернету в інтернаті був обмежений. Місс Бішоп повинна була змиритися й зачаїтися, заховати свої почуття в найдальший куточок душі, аби нічим не дискредитувати ані себе, ані шанованого Едварда Бішопа. Єдине, що в неї залишалося, — невловний образ французького лінгвіста, який невідступно слідував за нею.

І от минулого Різдва, коли Мері гостювала у двоюрідної тітки, кузен відкрив для місс Бішоп чудо з чудес — Фейсбук. Мері Бішоп знайшла Андре Леруа в соціальній мережі, проте, його аккаунт був видалений 7 вересня. Даних про Андре Леруа загалом було небагато, однак, Мері вдалося дізнатися, що Леруа народився в Парижі в 1982 році й останнім часом викладає в Кембриджі французьку філологію й порівняльне мовознавство.

Наступного дня Мері повідомила дідусю, що вступатиме до Кембриджу на французьку філологію. Радощам старого Бішопа не було межі, адже Едвард сам студіював лінгвістику в Кембриджі й не міг навіть мріяти, що його незбагненна, піднесена, витончена дівчинка піде стопами дідуся. Завдяки хорошій базі, яку заклав Едвард Бішоп під час вечірніх читань мовознавчих журналів, та одержимості Мері в навчанні дівчина склала вступні іспити найкраще з усіх тогорічних абітурієнтів і залишила Йорк із напівпорожньою валізою та повним надій серцем.

Пригадуючи все пережите нею, Мері міцніше й міцніше стискала під столом кулаки. Тільки зараз вона почала розуміти, яку дурницю утнула. Андре Леруа — красивий, розумний, самодостатній Андре Леруа — не міг її покохати. Що дівчина могла запропонувати цьому приголомшливому чоловіку, окрім свого маніакального захоплення ним? Її успіхи в навчанні, її картини були лише наслідком її одержимості. Мері знала: у неї не стане душевної сили знаходитися поряд із коханим і не відкрити йому свою душу. Якщо ж Мері зізнається професору у своїх почуттях, він у кращому разі буде жаліти її, а в гіршому — сахатиметься або звернеться до поліції. Місс Бішоп не могла дозволити чоловіку знехтувати нею. Усе, що завгодно, могла витримати дівчина, але не ганьбу. Звісно, вона пройшла довгий і складний шлях до цієї аудиторії, але Мері завжди відчувала, коли треба зупинитися. Вона ні в чому його не звинувачуватиме, вона ніколи його не засуджуватиме, але без кохання Андре Леруа навчання в Кембриджі їй було не потрібне.

— Ти чого? — торкнулася руки подруги Елені. — Господи, ти схожа на мерця!

— Я помилилась. Із мене досить, — пошепки мовила Мері. — Мені треба піти!

— Піти? Зараз? — здивувалася Деліманолі.

— Так, негайно! Вибачте, професоре! — тремтячим голосом сказала Мері, піднісши руку. — Можна мені піти?

Викладач уважно подивився на Мері, і дівчина, червоніючи від сорому, побачила себе його очима — малу, худу, з огидним ластовинням на носі та смішними кучерями, які стирчать на всі боки, як би вона не намагалася їх вгамувати. І навіщо тільки вона прийшла сюди, навіщо себе виказала?!

— Як вас звуть? — несподівано ласкаво запитав Леруа.

— Мері, професоре. Мері-Кейт Бішоп.

— А коли ви народилися, Мері-Кейт Бішоп? — поцікавився професор.

— 7 вересня 1998 року, сер.

Обличчя викладача набуло такого виразу, ніби він побачив привида. Андре Леруа зістрибнув із кафедри й підійшов до розгубленої і схвильованої студентки.

— Ви від народження руда, люба Мері-Кейт?

Аудиторію ширився гомін нерозуміння й невдоволення. Одна зі студенток нервово засміялася.

— Так, професоре, — не розуміючи, до чого йдеться, пошепки мовила Мері. — Моя мати з Ірландії, із Кліфдену.

— І де ж ви були, Кейт?! — засміявся Андре Леруа і стис Мері в обіймах. — Сімнадцять років! Сімнадцять клятих, пекельних років де ви були?!

У дівчини ледве вистачило сили, аби випручатися з обіймів професора. Паморочилася голова, не вистачало повітря. Мері відчувала, що ось-ось знепритомніє, тож їй потрібно було негайно вирватися з лещат цього несподіваного кошмару.

— Можна мені піти? — самими губами повторила місс Бішоп.

Діамантики спалахнули в куточках її очей і скотилися по щоках.

— Ні, Кейт, не можна! — щасливо посміхаючись, відповів професор і витер сльозинки Мері довгими блідими пальцями. — Тепер ми підемо тільки разом!

Content

Анастасія Шевердіна
Тільки разом