Матолінець Наталія Ярославівна

Керамічні серця

Наталія Матолінець

Керамічні серця

2021

ISBN 978-966-982-484-4

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Дизайнер обкладинки Віталій Котенджи

Електронна версія створена за виданням:

Матолінець Н.

Керамічні серця / Наталія Матолінець. — Х.: Віват, 2020. — 592 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-139-3

Вступ

Канрé розв’язала халат перед дзеркалом. Тонка тканина ковзнула на підлогу і скрутилася там. У дзеркалі, підсвічена тьмавим полум’ям, вимальовувалася постать із тонкими стегнами і сороміцько обтятим над плечима волоссям.

Канре придивилася до грудей, дрібних, як цьогорічний урожай. Між ними горіло ледь помітне в півтемряві керамічне серце, котре вона викликала назовні своїм бажанням.

Дівчина торкнулась його пальцями — обриси проступили чітко, мовби були матеріальними, а не лише вигадкою могутньої чаротворчої сили. Вона навіть відчувала холодну гладкість емалі, котра вросла під шкіру.

Серце скидалося на вишукану прикрасу, одну з тих, які лежали колись на туалетному столику в покої маестри Альвіанні. До них Канре було суворо заборонено торкатися. Та вона все одно часом торкалася — до пухнастих пензлів, перлових пудрениць і скляних баночок із паморочливими запахами. Навіть обмацувати життя, яким сама вона жити не могла, — то була маленька радість, котру треба часом собі дозволяти, аби не з’їхати з глузду.

Втім, вона закінчилася, та радість, поступившись іншій. А скоро і це закінчиться.

Дівчина обвела пальцями керамічний годинник і придивилася до стрілок, котрі блискотіли всередині. З моменту, як у неї з’явилося це серце, друге і зайве, життя перетворилося на міряння часу.

Канре переконувала себе, що все ще гаразд. Наче молитву, повторювала подумки: Кара не дожила до двадцяти п’яти, Юппер — до шістнадцяти, Аннік — навіть до тринадцяти. То їй, вважайте, пощастило. Вона проживе більше від усіх, окрім, мабуть, Кари.

Бо годинник цокає.

Канре згасила свічку і пірнула під важку ковдру. Часом перед сном до неї приходили думки про те, чи варте воно було цього кінця. Чи могла б вона уникнути свого вироку, якби відступила вчасно? І що сталося б далі, якби керамічне серце не застигло в неї між грудей?..

— Сестро Кара, сестро Юппер, сестро Аннік… — прошепотіла Канре, пірнаючи в дрімоту. — Я скоро помру.

Частина перша

Розділ 1. Жаррак порушує правила

Усе могло би, безперечно, скластися по-іншому, якби Жаррáк не належав до великого дому. Або був на кількадесят років старшим за Канре, а ще бажано беззубим і буркотливим. Чи якби він обрав інший день для втечі з лекцій. Якби бодай для пристойності задирав голову достатньо високо, як і личить шановному панству, до якого належав. Тоді ще був би шанс, що юнак проминув би Канре, не черкнувши й поглядом, і, можливо, це своєю чергою не смикнуло б жодну срібну нитку.

Але цього не сталося. Як не сталося снігу в червні і кривавої війни після вбивства королеви-матері, слава за те всім великим домам.

Натомість Жаррак, замість піти крізь парадний вхід, шмигнув під кам’яною аркою до заднього двору за маєтком маестри Альвіанні, своєї двоюрідної тітки. А це той вид стосунків, коли вас іще зв’язує щось кровне, проте воно здебільшого передбачає лише подобу турботи й інтересу до справ одне одного. Природно, тітка не цікавилася тим, що племінник тікає з навчання та пропускає його, гостюючи в її маєтку, найближчому до Лекторійного дому імені святого Максимілія.

Сама маестра здобула бездоганну домашню освіту, як належить панні, і дуже цим пишалася, примовляючи, що в її часи юна дівчина і не помислила би податися в студентки і то все поганий вплив Ермани. Нині більше інтересу вона виявляла до парфумів, а не до книг. Поповнювала, щоправда, обидві колекції з огляду на бажання демонструвати красу та розум, які, на думку оточення, рідко йдуть у парі. Бо відома річ: суперечливе враження — найкраще, аби тебе не розгадали. А ті, кого важко розгадати, завжди на висоті в колах, до котрих маестра належала за правом народження і звідки не мала жодного шансу вирватися.

Тож Жаррак, насвистуючи мелодію сороміцької пісні, яку почув від свого друга Шарля Толіо, забіг у двір, заляпав світлу одіж болотом, котре квацяло під ногами після нічної зливи, і послизнувся на бігу так, що ледь не впав у дерев’яне коритце, повне чистих, щойно випраних простирадл.

Вилаявся він геть невідповідно до свого статусу, тому тихо й під носа, а тоді спантеличено кинув:

— Що у вас тут валяється посеред дороги?

«Дорогою» болото у дворі назвати було важко. Але коритце стояло посередині, зовсім посередині. Тож якби хтось хотів якнайшвидше перетнути двір, як-от Жаррак щойно, він би обрав саме шлях, на котрому лежало прання. Тільки що на задньому дворі швендяли самі лиш слуги, і вони би просто, ні пари з уст, оминули корито з білизною і пішли собі далі. Але біда принесла сюди молодого маестра. Біда та звалася професором історії цивілізацій, якого Жаррак не міг слухати не засинаючи, хоч викладач і отримав торік від Ради почесну відзнаку за видатні досягнення в науці.

— Це моя провина, маестре. — Канре виринула з-за розвішаної на довгих шворках білизни і подумки вилаяла невчасного тут панича слівцями, які вона ще в дитинстві завчила від Кари. Утім, відвертості ніколи не просочувалися крізь її міцно стулені вуста.

Тепер їй належало вибачатися, бо Жарракові належало все інше, включно з її життям. І нехай рабства у Франі ніхто не пам’ятав, та це не допомогло ні Карі, ні Юппер, ні Аннік. Наймолодшій сестрі радше пощастило померти рано.

Канре зняла фартух, у просторих кишенях якого дзвеніли ключі від кухонних комірчин і кімнат тієї частини дому, котру маестра вділила для слуг. Фартух належав пані Маннó, і не дайте пресвяті комусь забруднити його навіть зі споду! Та Канре смикнула його собі, аби не забризкатися водою зі свіжовипраної білизни, бо ж їй по тому поспішати до маестри.

Дівчина повісила фартух на натягнутий мотузок і опустилась на коліна, подумки прикидаючи, скільки сохнутиме сукня після прання, куди її якнайшвидше доведеться відправити після клякання в болото.

Вона опустила погляд до землі і витягнулась уперед, щоби паничеві відкрились її шия й потилиця, розмежована акуратним проділом. Мітки від хвороби там не було.

— Боже, я ж не наказував тобі падати в болото… — відказав Жаррак куди спокійніше, ніж до того цікавився щодо корита.

— Щиро прошу вибачення, — відповіла Канре, сподіваючись, що він швидко піде. Дівчина вже відчувала колінами вогкість землі, котра просочувалась навіть крізь нашиту на поділ смугу грубої тканини й такі ж грубі панчохи.

— Я думав, що ви лише в домі маєте так робити, — мовив несподіваний гість із подивом. Мовби зі зла, він не поспішав іти геть і пробурмотів: — Франські звичаї…

— Так мене навчено, маестре, — відповіла Канре сумирно й на прохання панича повторила з дитинства відоме правило: — Якщо служка чимось допекла господареві, то їй належить просити пробачення на колінах. Будь-де й будь-коли.

— Тоді я прошу вибачення теж, — раптом заявив Жаррак. — Я кілька років не був у Франі, а виріс біля столиці Вінну — там звичаї трохи інші. Підведися.

Канре сторопіла. Вона зроду не чула про правила у Вінні, та й про саму столицю східних сусідів чула мало. Водночас її роздратувало те, що цей світловолосий пан спершу примусив її забрьохатися, як свинюку, а тепер ще й твердить, що не знає про тутешні правила. Ще й вибачився — сам! Мовби знущається.

Проте не послухатися дівчина не могла. Вона повільно підвелася, відчуваючи, як багно затікає в черевики, а панчохи огидно прилипають до ніг. Очей не підводила: це теж забороняли. Якщо ж якийсь пан наказував показати йому лице й подивитися просто у вічі, чекай біди. Канре не раз переживала це. Тому видихнула з полегшенням, коли оцей тільки їй щось кинув про вмивання і пішов собі геть.

— А щоб і вам незле велося, шановний маестре, — шепнула дівчина вслід фалдам пісочного кольору, котрі так не личили до заднього двору.

Вона відчувала сором від того, що незнайомець, замість прийняти її вибачення, як личить вищому, спантеличив. Сама хотіла б обійтися без клякання в болото. А він міг би промовчати і піти далі замість волати на неї. Заради всіх святих, ну як же можна не знати такої простої речі?.. Проте Канре притлумила роздратування, бо пам’ятала дуже добре: сестру Кару стратили за те, що вона не попросила вибачення.

* * *

На щастя, день видався зайнятим, тому Канре не потрапила на очі пані Манно. Управителька не втратила б шансу розпитати її про забруднену сукню й виписати за те, що посміла поставити корито на шляху якогось панича. Наче паничі тільки те й роблять, що блукають зранку їхнім заднім двором та перечіпаються через усе, що криво лежить!

На щастя, була середа й середина місяця. День, коли маестра Альвіанні неодмінно приймає численних гостей. Ладили великий прийом: у вітальні вичищали люстру на кількадесят свічок, нову сукню (сапфірово-синю з кремовим мереживом) привезли ще вранці, а на кухні все брязкотіло й парувало так, ніби завітає щонайменше король із почтом.

Хоча гості прибуватимуть аж надвечір, але з самого ранку, після бідосі з коритом, Канре мусила допомагати господині. Це звільняло її від потреби зазирати до кухні, де задихнутися легше, ніж вижити. Однаково до кухонних справ її не допускали — двом кухаркам часом підсобляла Юонна. Пані Манно буркотіла, що зі статками маестри годилося б найняти більше слуг, щоб кожен дбав про своє діло, а не біг ще й іншому допомагати. Управителька ще казала Канре, що в іншому домі помічниці на кшталт неї не личило б узагалі спускатися до кухні чи бавитися з постіллю. Проте господиня твердо стояла на тому, що коли вона живе самотою, то не потребує натовпу прислуги, аби глядіти вельми скромний, на її погляд, маєток. Маестра понад усе цінувала тишу поміж своїми невпинними прийомами. Тож бідкалася: коли в домі буде більше слуг, вони доконають її тупотінням по паркету.

Найгірше було, коли на пишні бенкети приходили панії зі своїми чоловіками. Чи з чужими — таким в Івеліні нікого не здивувати. Будь-які чоловіки небезпечні. У такі вечори Канре особливо заздрила Аннік: сестра померла якраз на порозі віку, який несе загрозу. Сама вона давно перетнула ту межу і добре знала смак зілля агонії, котре зрідка оплачували зі своїх бездонних кошелів маестри, які бажали її тіла й не бажали спинятися вчасно.

Юонна нині в’їдливо, як завше, твердила, як Канре щастить: помічниця самої панії, тож має вищий статус і забагато поблажок — принаймні так це виглядало в очах інших. Дівчина не кивала, поки молодша служка укладала їй коси. До маестри належало з’явитися якнайшвидше. А ясно-блакитна, розкішна з погляду служниці сукня ще висіла на дверцятах шафи.

— Швидше, будь ласка, — попрохала Канре.

Їй здавалося, що Юонна сьогодні навмисне довго порається. Сподівається, що спізнення помічниці розгніває маестру, котра сама не своя у дні бенкетів. Розгнівається, прожене і покличе собі на поміч молодшу служку. І, мабуть, подарує їй таку ж світлу сукню — господиня любила легкі, ніжні барви. А все, що оточувало її, мало вписуватися в це піднесене уявлення про красу світу. Попри те, що світле для слуги несе більше проблем, ніж вигоди.

За весь час роботи пліч-о-пліч із Юонною Канре непогано вивчила звички й бажання сусідки по кімнаті, тому дрібні шпильки тієї, як правило, викликали усмішку. Врешті, гостроязика й метка служка не була поганою людиною. Вона одного разу попередила, що панія з нудьги йде аж до них униз — перевірити, як рухається робота над вишитою торбинкою, — саме коли Канре гортала старі листи замість шити. Іншого разу Юонна вивела їй пляму з сукні, поки дівчина лежала в знемозі після зілля агонії, котре ой недарма має таку назву.

— Готово, — клацнула язиком молодша служка. — Особиста помічниця маестри може вийти до світу у всій красі.

Канре похитала головою, перевіряючи, як шпильки тримаються.

— Дякую, — кивнула вона й почекала, поки Юонна вийде, бо воліла перевдягатися наодинці. Та й не хотіла, аби подруга бачила, що господиня вділила їй ще нові панчохи — тонкі й світлі, як морська піна. Ще більше вона остерігалася, що Юонна краєм ока зазирне до її шухляди і знайде там під паперами й старим мотлохом баночку з рум’янами, котрі маестра наказала викинути, бо вони впали зі столу і кришечка розбилася. Канре була певна: відсутність кришки нітрохи не зіпсувала вмісту. Вона накривала баночку папером і зав’язувала стрічкою. Шухляду завжди замикала на ключ — від цікавих очей.

— Пора йти, — сказала віддзеркаленню в шибці, мовби шукала в нього підтримки перед довгим і важким днем. Добре завчила: підтримки шукати більше ніде.

* * *

— І де вона? — спитала маестра Юріт Даль Альвіанні у служниці, яка принесла їй ранкову каву в чашечці розміром з наперсток, проте в концентрації, котра здатна підняти й трупа. Бо саме живим трупом маестра почувалася щоранку. — Де Канре, котра мала бути тут ще десять хвилини тому?

Служка дивилася в підлогу, і плечі її дрібно тремтіли — аж кава бралася брижами, як вода на морі. Господиня помітила це.

— Тримай себе в руках, — наказала з придихом.

Узяла чашечку з таці і вдихнула аромат, а тоді ковтнула все й одразу. Чорна кава працювала краще від заклинання ейфорії, котрим маестра Альвіанні бавилася в часи навчання. Проте задля справедливості треба згадати, що прокидатися вранці тоді теж було легше. А замість важких титулів, котрі осіли на її ім’я, лунали інші, інтимніші звертання. І голоси, більшість із котрих ніколи не оживуть…

За кілька секунд м’якість спогадів утекла з тіла маестри разом із сонною втомою.

— Ти, — вела вона далі, зиркаючи на служницю, ім’я котрої завше забувала, — йдеш на кухню й кажеш пані Манно, що я відсторонила тебе від роботи сьогодні на прийомі. Мені не потрібні прецеденти з розхлюпаним вином. Якщо ще раз побачу, що твої руки не на місці, — звільню без плати й рекомендацій. За три секунди тебе тут немає. Раз.

Служка чкурнула з покою ще до того, як маестра видихнула «два». Юріт повернулася до вікна, очікуючи, що наступним стукотом буде запізніла Канре, котрій сьогодні ох дістанеться… Але натомість легкі та впевнені кроки принесли до її дверей когось іншого — а маестра навчилася гарно розрізняти кроки та стукіт. Раптовий гість не належав до слуг.

— Доброго ранку, тітонько! — негайно підтверджуючи її слова, озвався на порозі непосидючий племінник. — До вас можна, чи й на мене такі злі, як на служку?

Жаррак, певна річ, застав момент, коли служниця вибігла геть, і сприйняв це надто серйозно.

— Любий! — Маестра розцвіла усмішкою і солодко потягнулась. — Ходи привітай мене як годиться. — Вона простягла руки, намащені трояндовою олією, до племінника.

Він підійшов, нахилився і ніяково поцілував її в обидві щоки, стараючись не торкнутися рук, аби не вимастити світлий жакет. Віннське виховання зробило його надто холодним до розваг Івеліна, ще й неоковирним на смак маестри, але вона не ризикувала висловлювати цю думку Жарраковому батькові. Врешті, дитина є дитина — з неї можна виліпити будь-що, а Жаррак був талановитою дитиною з великим майбутнім.

— Господи, я зовсім не зла, та з нижчими по-іншому не можна. — Маестра смикнула нижню сукенку і запнула халат, в котрому розкошувала на софі під вікном, ловлячи лагідні вранішні промені. — Вони народжені, щоб служити. Ми — щоб нести певність у їхні життя. Якщо послабити віжки, то нижчі потонуть у власному невігластві. Ось поглянь: я наставляла служку, щоб вона акуратно подавала напій. А якби не завважила цього, вона б могла пролити дороге вино на ще дорожчу одіж когось із гостей. І їй би, чого доброго, відрубали руки. А тоді настрій зіпсовано, бенкет зіпсовано — комусь треба такого? Мені — ні.

Жаррак усміхнувся, і сонце впало на його лице, мовби хотіло підсвітити цю усмішку.

— Я розумію, тітонько. Тільки після приїзду мене щоразу дивує, коли вони на коліна падають.

— Ти звикнеш до всього. — Маестра обтерла руки вологою хустинкою і опустила її в миску з трояндовою водою. Тоді вимогливо потягнулася до племінника і взяла його широкі долоні у свої, вполовину менші. — Життя у Вінні дуже хороше, я певна цього. Але ти вже не дитя, Жакк, — назвала вона його всупереч сказаному дитячим прізвиськом. — Ти потрібен своєму домові, тому придивляйся до тутешніх звичаїв і вчися давати лад усьому — поки маєш у кого вчитися. Твій батько — один із найкращих…

— У мистецтві війни, — перебив Жаррак несподівано жорстко.

Тут у двері застукотіли дрібно, мовби град пройшовся, а тоді всередину обережно зазирнула Канре. Маестра була зла на неї, проте з приємністю відзначила, що сукня помічниці гарно випрасувана, взуття чисте. Хоч і пошарпане вже. Зате волосся ретельно укладене. А коли дівчина виглядає добре з лиця і має лискуче волосся, то ніхто не дивиться на її туфлі. Хіба прихильники каблучків як продовження ніжок — такі, на кшталт панотця Фільона. Але того виродка, слава святим, нині ввечері не буде.

— Канре, ти спізнилася, — різонула маестра, напускаючи на себе холод.

— Прошу вибачення, пані. — Служка застигла біля дверей з опущеною головою і вже сіпнулась, аби опуститися на коліна.

— Потім проситимеш. Не смій забруднити сукню, бо я тебе вб’ю, нещастя. — Жінка найменше хотіла, аби її помічниця, котра нині має виглядати бездоганно, як і все в цьому домі, витирала поріг ясно-блакитним шовком.

Канре зім’яла поділ сукні.

— Руки! — Маестра Альвіанні аж схопилася за бильце софи і подалася вперед. — Ти сьогодні не спала чи що?.. Можеш зайнятися списком справ, — наказала вона, знаючи: якщо не дати нижчій роботу, вона зараз м’ятиме ту сукню, аж доки не доведеться її заново прасувати.

Дівчина стріпнула руками, наче проганяла бісенят із кінчиків непосидючих пальців, і швидко підійшла до круглого столу, на якому лежав аркуш — побажання панії. Та брала собі в особисті помічниці тільки тих, хто вміє читати. Бо любила перед сном складати список завдань, котрі вранці давала служці. Це допомагало заснути й часом заспокоювало мігрень.

— Тепер іди. За дві години чекаю тебе з кольє. Візьми з собою когось із охорони. Скажеш: мій наказ. — Маестра Альвіанні повернулася до племінника. — Злодіїв нині розвелося, мов мошкари. Уже й не можна безпечно відправити служницю до ювеліра. Перестрінуть іще на порозі, обберуть у найближчому провулку й заріжуть при світлі дня! А коли ювелірових кур’єрів і попросиш у певний час принести замовлення, то вони все переплутають і не встигнуть до прийому. Покладатися можна лише на свою слугу.

Жаррак мовчки слідкував за швидкими рухами дівчини-служниці. Він не одразу впізнав у ній ту, котра клякла перед ним у дворі. Удома, в Альтесштадті, теж ніколи не зникала прірва, котра розділяла народжених під знаком оливної гілки і нижчих, але там він хоча б міг спокійно перекинутися кількома словами з материною помічницею Ліселлою чи управителем Густавом. Усвідомлення цієї прірви прийшло до нього рано — і поверталося щоразу в снах, де крижана вода підступала до горла. Та Жаррак легко забував сни.

— Якщо вона ще раз так запізниться, — порушила мовчанку маестра, коли Канре вийшла і невагомо причинила двері, — бачу, що шукатиму собі нову помічницю. Шкода, бо ця і сумирна, і з лиця нівроку — слуга в моєму домі має тішити око! А ще Канре читає й пише добре: я часом довіряю їй готувати всю пошту з запрошеннями.

Жаррак посмакував ім’я «Канре», котре скидалося на випадковий звук клавесина. Проте нічого не відповів. І дарма — за кілька секунд тітонька з лукавою усмішкою почала розпитувати, а чого це, до речі, племінник пропускає сьогоднішні лекції.

* * *

Канре усміхалася сама до себе, коли поспішала вниз вулицею. Обійтися без покарання від маестри — та сьогодні покровителі удачі явно любили її! Адже господиня мала особливий смак до вигадування покарань.

Нехай святі завжди на боці тих, хто носить знак оливної гілки. Але в глибині душі дівчина сподівалася, що й нижчим часом перепадають крихти благодаті. Як-от ясно-блакитна сукенка, наче в панночки-студентки, чи нові панчохи. Канре підозрювала, що поблажливість панії — наслідок візиту того білявця, котрий раніше присоромив її у дворі.

— А нічогенький вітер нинька ганяє! — кинув навздогін Осван.

— А нічогенький! — дівчина напнула каптур.

Густо-синій плащ із гербом дому Альвіанні сповіщав усіх, що Канре служить маестрі, і це дозволяло бодай трохи безпечніше оминати непрохідний натовп середмістя. Плащ напинався від вітру, але зігрівав гарно.

Осван поспішав за нею і часом кидав щось про погоду чи ціни на ринку, про які наслухався від кухарок. Із двох охоронців у домі кремезний білявець видавався Канре приємнішою компанією — він не любив пиятик, ніколи не спав на варті, а ще розумів, що таке поспіх.

Зараз вони поспішали. По цей бік річки був лише один майстер, якому господиня довіряла. Поворот біля пекарні, вихор квіткарок, далі майстерня капелюшника… Зіщулилась, коли проходила повз дім аптекаря з потертою темно-зеленою вивіскою. Вузькі вікна були ще запнуті зсередини. Старий травник зробив усе, аби його крамниця на першому поверсі виглядала занедбаною й непривабливою, відлякуючи грошовитих клієнтів. Проте високорідним і не доводилося навідувати такі місцини: у них був чар цілителів, а коли вже він чогось не міг виправити, то й трави ні до чого. Зате саме сюди, в непримітну крамницю, Канре й інші служки чи просто дівчата-нижчі приходили по зілля агонії. Темні кімнати аптекаревого прихистку навіювали спокій: вони не випускали назовні своїх секретів.

— А чого маестрі забаглося цього разу: гранатів чи рубінів? — спитав Осван, щоб спонукати Канре до розмови.

На розчарування охоронця, дівчина виразно смикнула плечима й наддала ходи.

У ювеліра виявилося, що пані Альвіанні замовила кольє з сапфірами за рахунок котрогось зі своїх прихильників. Канре подякувала, взяла пакунок обома руками і сильніше запнула плаща, щоб цікаві очі не роздивлялися згорток, який вона несе.

Проблема виникла, не встигли вони минути й три крамниці.

Процесія попереду рухалася швидко, а перед нею, мовби карткові будиночки, на які дмухнув вітер, падали всі без винятку перехожі. Квіткарки і купчині, хлопчики-газетярі, охоронці, пияки, міські божевільні, дзвонар і його сини, пекар з хлібної крамниці на розі…

Королівська процесія розтинала вулицю, як лезо. Прапори, розвіяні на вітрі, зблискували білістю й золотим шиттям.

— От невчасно… — пошепки видихнув Осван, озираючись, аби ніхто не почув. Бо й за такі слова можна поплатитися.

Канре думала блискавично. Їй ніяк не можна було падати на землю. Не зараз — забруднить одяг навіть у плащі. На буденній сукні внизу чорніла нашивка з цупкої тканини, котру легко відпороти й замінити в разі чого. На світлу сукню Канре не могла прилаштувати нічого такого. А маестра вже й без того зла за її ранкове спізнення.

Але не впасти до землі, помітивши попереду королівську процесію, та ще й з вищими чаротворцями, чиї стяги майоріли обабіч розкішних екіпажів, — це смертний вирок на місці.

— Будь тут, — попрохала вона Освана і метнулася за двері найближчої крамниці.

* * *

Крамниця пахла шоколадом та медом.

Канре заклякла на вході: вона впізнала це місце. Тут у розкішній вітрині лежали солодощі, котрі так любила маестра. А в другій залі, з видом на доглянутий, хоч і крихітний садок, примостилися столики, за котрими відвідувачі любили пити гарячий шоколад і говорити про справи, до яких простим смертним не торкнутися.

Але головне не це.

Нижчим вхід сюди був заборонений.

І Канре зрозуміла, що вже видала себе — заціпенінням у дверях, панікою на обличчі. Навіть не дивлячись у дзеркало, розуміла, що має вигляд звичайної служки. Але треба було тут втриматися — хвилини вистачить.

— Ох, як мені зле… — Вона закотила очі, зняла каптур, тоді прихилилась до стіни біля дверей і почала обмахуватися рукою за відсутності віяла.

— Слуг без господарів не обслуговуємо, — підійшов до неї цибатий пан у темному однострої. — Вийдіть негайно. Ви псуєте нашу репутацію.

— Перепрошую? — Канре вдала обурення й опустила руку. Вона все ще стояла спиною до стіни, щоби ніхто не помітив герба на плащі. — Я навчаюся в Лекторійному домі!

— А я навчаюся відрізняти малих брехунок від справжніх панночок щодня, — перебив її чоловік. Сухорлява, але міцна рука схопила плече Канре, й управитель турнув дівчину до дверей. Герб таки потрапив йому на очі. — Ти диви! З Альвіанні! Коли маестра дізнається, що ти видаєш себе за високорідну, то шкуру спустить, — відказав він із помітним задоволенням і насунув каптур їй на очі. — Геть відсіль, поки я добрий і нікого більше нема. Ич, студентка знайшлася!

Канре знала, що господиня й так спустить з неї шкуру, якщо вона зіпсує нові панчохи й сукню напередодні прийому, на котрому їй треба виглядати бездоганно, як і всім речам у домі маестри. Канре-бо входила до переліку її красивих речей, як і Кара колись.

Управитель зміряв небажану гостю поглядом, в котрому горіло торжество: викрив таку страшенну облудницю! Дівчина не раз дивувалась, як нижчі ставляться одне до одного. Замість підтримати, як тільки хтось піднімався бодай на сходинку, він сповнювався погорди й ненависті до інших, мовби вони нагадували йому про власні витоки. Хоча так чи інак, гілка не могла прорости під шкірою нижчого, тож жодні сходинки нагору не вели достатньо високо.

— Ану припиніть, — голос пролунав від дверей до другої зали. — Слуга зі мною.

Канре сторопіла від такої заяви. Вона не стрималась і мигцем подивилася на того, хто сказав це. На щастя, він не помітив її нахабства.

Світле, ніби виблякле волосся хвилями спускалося нижче плечей. Юне лице видавалось тепер напрочуд суворим. Ранковий гість маестри!

Рука управителя, котра нагадувала кліщі, відпустила плече дівчини. Канре шумно видихнула і взялася вивчати поглядом візерунчастий паркет. Гість маестри тут. Упіймав на гарячому. Розповість, що вона намагалася видати себе за студентку.

— Коли я прийшов, — вів далі юнак, — то повідомив, що чекаю на ще одну особу. Мова йшла про служку Альвіанні. Ви забули?

— Н-ні, маестре, — управителів голос звучав, мовби розстроєний інструмент. — Прошу вашого пробачення з найглибшим жалем, — проскрипів він і опустився на коліна, наче сили враз покинули, а ноги підігнулися.

Високорідний незнайомець тим часом вимогливо поманив дівчину до себе.

— Я забуду про це непорозуміння, — кинув він управителеві і швидко пішов до другої зали, яка, на щастя, стояла порожньою: панії, котрі любили тут смакувати шоколад, ще тільки робили ранковий туалет.

Канре мовчки попленталася за паничем. Дрижаки пробігали її тілом.

— Це ти та служка, котру тітонька відправила до ювеліра? — спитав маестр, щойно вони опинилися за зачиненими дверима.

— Так, пане, — відказала Канре, притискаючи пакунок до грудей.

— О, впізнав-таки, — юнак усміхнувся з полегшенням і присів за столик, від котрого нестерпно яскраво пахло марципанами та кавою. — Вас нелегко розрізнити, коли всі в землю дивитеся… То яка мара тебе понесла сюди, якщо вхід заборонено?

Канре зіщулилась.

— Розповідай, — голос маестра пом’якшав, але дівчина не довіряла цій м’якості. — Я щойно врятував тебе від великої проблеми. Якби хотів зробити зле, міг би просто не втручатися.

Дівчина розуміла, що так і є. На кінчику язика завмерло питання, чому він заступився за неї, але вона не мала права ставити недоречних питань, котрі не стосувалися розпоряджень чи роботи.

— Знадвору рухалася процесія короля, — прошепотіла Канре. — Я вже завинила перед пані Альвіанні сьогодні. Тож не мала права забруднити сукню. Але закон наказує схилитися перед процесією, інакше…

— Знаю. Проте якби тебе піймали на тому, що ти брешеш про свій статус… — замислено відповів юнак і поморщився. — Тебе могли б засудити.

Темні туфлі на його ногах блискотіли, бездоганно начищені. Канре не знала, що додати.

— Не розумію я жінок. І тітонька каже, що не розумію, — вів далі маестр, похитуючи ногою, закладеною на другу. — Навіщо стільки проблем через одну сукню? Давай я куплю тобі іншу, на зміну.

Дівчина здивувалася ще більше. Їй шалено хотілося зазирнути в обличчя маестра і зрозуміти, з чого це він таке говорить. Натомість вона похитала головою.

— Мені заборонено приймати подарунки від високорідних. Тільки з дозволу господині.

— Справді. Вибач, забув. Тоді зажди тут.

Маестр знявся з місця, та за хвилину повернувся, шурхочучи пакунками.

— Руки сюди!

Канре послухалася, затиснувши коробочку з кольє під пахвою.

— Віднеси це до маєтку. Скажи, що від племінника, який сам на тебе натрапив дорогою, — наказав він і опустив кілька коробок із солодощами в простягнуті руки дівчини. — А це — для тебе. — Юнак опустив зверху ще три круглі цукерки в паперовій обгортці. — Не заперечуй. Про них просто не кажи.

— Маестре, я матиму проблеми… — відказала Канре, котру здушував власний подих.

Як він не розуміє? Чому не хоче зважати на правила її життя?

— Мені заборонено приймати дарунки від високорідних, — додала вона.

— Це каже мені служниця, котра намагалася видати себе за студентку Лекторійного дому кілька хвилин тому?

Канре не могла вловити, чи маестр злиться, чи насміхається. Проте врешті зрозуміла: високорідний нагадав це з тієї ж причини, чому й виручив. Звісно, це не химера його виховання, не раптовий просвіт доброти. Ось і зараз: він пригощає її. А потім, певна річ, прийде на прийом. І накаже підвести голову та подивитися в його очі. Вона не відмовиться, адже не може відмовитися — тільки сподіватися, що він не має особливих побажань чи схильності здушувати дівочу шию в пориві екстазу. Канре настільки звикла до того, як відбуваються схожі речі, що їй видалася кумедною спроба юнака присолодити майбутній вечір.

— Тобі пора йти, — сказав маестр. — Там біля входу тупцяє охоронець із розгубленим лицем і гербом моєї тітки. Думаю, він чекає на заблукалу служку. А до мене з хвилини на хвилину друг прийде.

— Дякую за вашу добрість.

Дівчина опустила каптур на лице, запнула плащ і швидко попростувала до виходу повз управителя, який палюче дивився їй услід.

— Канре, Канре, я вже думав, сталося що! — Зблідлий Осван вирячився на неї стурбовано, щойно побачив на порозі. — Тебе так довго не було! І як ти… — Він не договорив, проте похмуро подивився на табличку з золоченою гілкою на дверях.

Процесія короля вже давно минула вулицю, і все довкола повернулося до звичного шарварку, який змітав, заглушував і плутав думки незгірш за те, як плуталися стрічки пані Альвіанні, коли вона пожбурювала їх геть у нападі гніву.

— Тримай. — Дівчина віддала охоронцеві коробки шоколаду і кинула три цукерки до одного з пакунків. — Я мала забрати замовлення маестри. Вона напередодні написала їм про це. Просто управитель — таке одоробло, що довелося довго все пояснювати. Як наче він і сам зі знаком оливи народився… Ходімо, ми й так затрималися!

Дівчина зміряла двері роздратованим поглядом, щоб переконати Освана, й припустила вгору брукованою вулицею, високо задираючи поділ злощасної сукні.

* * *

Підготовка до бенкету відбирала в Канре весь час та сили. Але то була робота, а на роботу не скаржаться, коли вона є. Ще й така хороша — куди краща за все інше, на що безрідна дівчина без імені могла б розраховувати.

Після походу до ювеліра їй належало перевірити, як справи на кухні, потім поговорити з садівником щодо декору столів: тільки свіжі букети, тільки золотаві стрічки — сьогодні господиня хотіла розкоші, а нема нічого більш розкішного за золото. Подейкували, що одного разу в намаганні вразити короля герцог Анріту змусив свого сина-чаротворця витратити всі сили, аби вкрити маєток і прилеглий сад найдрібнішим покровом із золота й перлової пудри. Молодий чаротворець, звичайно, вигорів після такої витрати сил і незабаром покінчив із собою. А король наказав стратити герцога, бо вирішив, що така помпезність не личить нікому, окрім нього. Хоча офіційною причиною назвали те, що закон оливної гілки забороняє витрачати намарне благословення чаротворців.

Але маестра Альвіанні мала смак до декору. Потім, коли вона вже вмилась і втерла в шкіру пахощі, панії треба було розчесати довгі темні коси й укласти їх. У Юонни це виходило краще, але маестра воліла, аби все робила Канре, тому так і було. Зачіску, пахощі в крихітну вишиту сумочку, дотик теплих рум’ян на вилицях… Дівчина натирала нігті господині до блиску, збризкувала трояндовою водою її шкіру, аби та була сяючою і свіжою. Допомагала їй одягатися, застібала на тонкій шиї кольє, подавала туфлі, розправляла шлейф, котрий нагадував прибій. Маестра, висока і худорлява попри немолодий вік, виглядала красунею.

— Добре, — милостиво мовила вона, коли подивилась на себе у високе дзеркало, та обсмикнула шовкові рукавички, які тонули в мереживних манжетах. — Допоможеш мені на туфельній церемонії і далі вдаватимеш невидимку.

— Так, пані, — відповіла Канре, рахуючи пелюстки вишитих квітів на мереживах.

Перед приїздом перших гостей дівчина ще встигла підправити кілька шпильок у волоссі й одягнула бежеві рукавички. Маестра не дозволяла нікому зі слуг з’являтися перед гостями без рукавичок. Та й просто не дозволяла нікому зі слуг з’являтися, за винятком тих, які розносили таці й тарелі зі стравами, наливали вино і часом отримували від гостей кілька лере, якщо панство було в гарному гуморі.

Туфелькова церемонія, котрою розважалися дами, видавалася Канре неоковирною. Проте вона ніколи не озвучувала цієї думки. Адже очевидно, що не її це справа — розваги вищих. Наче вона може нарадити їм щось.

Панії хихотіли, перемовлялися, прикриваючи напомаджені вуста розлогими віялами, зиркали на вечірні туалети одна одної. Основою їхнього спілкування була ієрархія, а за ієрархію правили краса й заможність. У дитинстві Канре дуже здивувало це відкриття: для неї всі високорідні були мов напівбожества.

Коли дівчина виходила до гостей, то звично опускала очі і бачила лише туфлі та рясні мережива подолів. Вона навчилася розрізняти постійних візитерок пані Альвіанні по голосу й ногах.

Нагадувала собі: бути тінню. Ні слова, ні погляду. Нічого, що може порушити спокій гостей та її власний. В обох руках Канре тримала вкриту оксамитом дерев’яну підставку. На ній синіла нова туфелька маестри Альвіанні.

Служниця опускала підставку перед паніями. Гості захоплювалися красою розкішного взуття, на що господиня кокетливо відповідала, що це подарунок від прихильника. Вона не називала, котрого саме, щоб красномовно засвідчити: прихильників має багато. Переважно так і було, адже маестра з її статками та іменем могла змінювати коханців як рукавички й відкрито заявляти, що шлюб «погано впливає» на настрій, красу та нерви.

Тож господиня дому приймала компліменти, а Канре тим часом брала туфельку і йшла з нею по колу, приміряючи кожній із гостей. А вони всі картинно зітхали й ніяк не могли взути туфельку, навіть коли мали відповідного розміру ніжку. Врешті Канре замикала коло біля своєї панії та торкалась її ступні, обтягнутої кремовими панчохами. Туфелька сідала бездоганно, а служниця в ці миті завше відчувала на потилиці погляд, мовби господиня втішалася, що отак згори донизу може дивитися на неї. Але з чого втішатися? То ж природна річ.

Після церемонії гості йшли до блакитної зали. Неодмінно хтось сідав до клавесина, де лежали буклети з популярними мелодіями.

Канре металась у велику залу — перевіряти, чи готовий бенкетний стіл, чи розправлені штори, чи відчинені вікна. І до моменту, коли вона закінчувала лічити прибори й нагадувала хлопчині, котрий мав розливати вино, що пан Соррей п’є лише біле, прибували всі гості.

За мить після того, як Канре зникала за таємними дверима, схованими між вікном і каміном, залу наповнювали голоси.

Високорідні панове скидалися на простих людей попри оливну гілку. Так само сміялися, сьорбали, часом проливали щось на скатертину, похапцем тягнулися до гарячого, жартували, задивлялися на чужих дружин або чоловіків. Проте Канре завжди пам’ятала: вони не прості люди. Ніколи не будуть такими. Не варто й на мить забувати про це.

— Чи ви чули: Аль-Аканте погрожує війною, якщо ми не відкриємо їм шляхи біля Свічки! — іронічно заявив один пан.

— Знову? І хто ж поїде проти нього? Ви чи, може, маестр Прест? — спитав інший з інтересом.

Канре прислухалась, бо на прийомах у маестри можна дізнатися найважливіші новини ще до того, як вони з’являться на шпальтах усіх газет.

— Вирішувати королю й Раді, — відказав перший, у котрому дівчина впізнала голову великого дому Мерселлі, сусіда й частого візитера господині.

— Я чув, мовби Людовік Прест хоче відійти від справ і передати місце очільника одному зі старших синів, — озвався інший гість, зиркаючи в бік господині дому: вона мала кровний зв’язок із Престами й могла знати щось.

Але Юріт Альвіанні мовчала і загадково всміхалася, бо її куди більше цікавило, що наговорять під впливом вина і настоянок гості.

— Дурниця воно все, — озвався посоловілий Мерселлі. — Його сини, Бергат і Корентін, звісно, обдаровані юнаки, але пнутися на найвищу посаду і керувати королівськими чаротворцями? Рано їм. Ще й коли знову загроза з боку лірців. Я тих південних зайд до-обре знаю, бився з ними ще до Війни Роаля. — Маестр влаштувався в кріслі зручніше й вочевидь запланував розповідь про подвиги своєї молодості.

Але увагу присутніх відвернув скрип дверей — запізнілі гості завжди викликають інтерес.

— Дякую за довіру, маестре Мерселлі. — Зачувши цей голос, Канре здригнулась, але нагадала собі, що невидимки не тремтять. — Доброго вечора, шановне товариство! Вибачте за спізнення: втрапив у зливу, поки гуляв містом, і не зміг з’явитися до вас вчасно.

— Шановне товариство! — Маестра Альвіанні підвелася з-за столу. — Прошу привітати мого дорогого племінника, котрий нещодавно повернувся з Вінну, й тепер я маю надію, що бачитимемо його поміж нас частіше. Жаррак Етель Прест.

Білявець повільно схилив голову у вітанні. Пан Мерселлі, котрий щойно говорив про синів Преста, поперхнувся вином, і воно потрапило на серветку, заткнуту за комір його сорочки.

Канре безшумно причинила двері, котрі зливалися кольором зі шпалерами, і вийшла крізь вузький коридор у порожню смарагдову залу.

Про великого маестра Преста вона знала добре: найкращий із королівських чаротворців. При зустрічі з його сином варто триматися якнайдалі.

«Він не впізнає тебе», — твердила собі, піднімаючись згодом нагору, назад до зали. Вона ж просто служка. Одна з багатьох. Опущена голова, сховане лице. Бруд під його лакованими туфлями. Не більше.

* * *

Жаррак Прест перестрів Канре в коридорі, коли вона поверталася з покою маестри. Одній з паній стало зле, і господиня наказала принести їй торбинку з пахощами. Лавандові сухоцвіти наче мали позбавляти слабкості й запаморочення.

— Панно студентко! — покликав юнак, коли служниця оминула його.

Канре на цей поклик мусила спинитися. До щік та вух приплинула гаряча хвиля: оце ж якщо зараз хтось почує, як він назвав її «студенткою»… Ні, в разі чого можна звести все до жарту. Дівчина опустила голову, подумки підраховуючи пелюстки в розлогих квітах — візерунку на килимі.

— То це таки ти! — Юнак говорив надто радісно — алкоголь, безперечно, вплинув на це. — Важко впізнати. Так летиш!

— Маестре, одна шановна гостя погано почувається, я повинна принести їй цілющих пахощів, — пробурмотіла Канре тихо, але твердо.

Хай що він має на думці, але й високорідним не чужі слабкість і хвороби, тож мав би дозволити їй піти.

— Якщо ти про маестру Жоєнну, то я щойно мав нагоду продемонструвати своє вміння чаротворця, в котрому так сумнівався пан Мерселлі, й позбавив її головного болю… Коли це, звичайно, був головний біль. Скидалося, що то радше нудьга й бажання поїхати додому, аніж справжня хворість.

Канре стало парко. Ніхто не визирав у коридор. З блакитної зали лунав сміх, лилося світло. Її могло би врятувати, якби маестра Альвіанні бодай на мить подумала: а де це забарилась її непутня служка.

«Припини, — сказала вона собі. — Усе так, як завжди. Аби синців не залишилося».

Тільки прогіркле відчуття того, що виходу немає, сьогодні озвалося по-особливому. Так, наче цей маестр, котрий весь день стає їй на шляху, обернувся кісткою в горлі. Або гілкою. Золотою.

— Я знаю, що у вас тут свої звичаї, але маю відчуття, що ти мене геть не слухаєш, — вів далі маестр Прест ледь роздратовано. — Очі підніми. Я не нарікатиму на це твоїй господині.

Напруга відпустила. Гість нарешті сказав те, чого вона очікувала. Дівчина пригасила усмішку, за котру могла поплатитися, підняла голову та розправила плечі. Їй видавалося химерним те, що випростуєшся перед маестрами, коли далі тебе принизять. Хоча далеко не всі думали, що то приниження. Сестра Кара казала, що краще в такі моменти просто не думати ні про що й рахувати листя чи пелюстки на шпалерах або килимах — такого добра довкола вистачало.

Жаррак Прест підійшов ще на крок. Його сіруваті в півтемряві очі виявилися зблизька красивими — як і повинні були. Високорідний же.

— Кан-ре, так? — перепитав юнак, від котрого добряче несло сливовою настоянкою, коли він стояв так близько. — Мені потрібна ненадовго твоя поміч.

— Звісно, маестре, — відповіла дівчина, дивуючись, звідки її ім’я… Ах, від пані, звичайно, від пані. — За блакитною залою в нас найближча спочивальня для гостей.

На його переніссі залягла смужка.

— Спочивальня? Я хотів би, щоб ти провела мене до виходу на веранду. Там же є бодай якесь тихе і спокійне місце?

Канре набрала в груди повітря. Якщо він наполягатиме, перечити не вийде, але бодай повідомити побажання господині — це необхідно.

— Маестра Альвіанні, — дівчина натиснула на ім’я панії, — наполягає на тому, щоб візитери усамітнювалися в гостьових спочивальнях, коли дім повен інших гостей.

— Я ж спитав про… О святі… — Жаррак закотив очі, тоді раптово зігнувся й розсміявся в кулак.

Оце-то спадкоємець. Оце-то благословенний.

Дівчина піймала себе на думці, що не хоче відводити погляду в рідкісний момент щирості вищого. Регочеться, як захмелілий охоронець у ніч Нуелле, як простісінька людина з плоті і крові. Он і плечі ходять дрижаками від тамованого реготу.

— Після цілительського чаротворення, яке не мій профіль, добряче не вистачає кількох хвилин тиші і свіжого повітря… Та підозрюю, я щойно порушив дуже важливий кодекс, — пирхнув маестр і міцно стиснув долоню Канре, так що жар пройшов крізь дві пари рукавичок. — Моя біда. Вважай це вибаченням.

І тут Жаррак Прест схилився й поцілував її руку, наче крізь призму захмеління служка на коротку мить стала йому рівною.

Розділ 2. Бойове чаротворення

Канре не хотіла проблем. Втім, їх не меншало від простого небажання.

— Як мені розуміти це? — запитувала маестра Альвіанні, і її погляд з-під підкручених вій міг би здатися оманливо спокійним. Але служниця добре завчила: прихований гнів господині закінчиться більшою бідою.

— Це моя провина, — відповіла дівчина, вдихаючи розсипаний по густому килимові бежевий пил, до котрого вона майже торкалась кінчиком носа. — Я впустила пудреницю, коли прибирала, — додала, сподіваючись, що щирість зіграє на її боці.

— Я не про це спитала. Очевидно, що впустила, нещастя. Якби навмисне кинула на підлогу одну з таких баночок, то твоєї піврічної зарплати не стало б оплатити шкоду. А якби то був чаротворчий порошок — і загорівся б дім, тоді що?.. — У голосі господині наростало гуготіння. — Тобі. Заборонено. Торкатися. Їх. Розумієш?

— Так, маестро. — Канре мимоволі вдихнула розсипаної пудри і втиснулась чолом у килим ще дужче. — Я тільки поспішала прибрати до вашого повернення.

Вона б і хотіла, але не могла пояснити, що за напасть сіпнула руку саме тоді, коли пальці стискали філігранну баночку з гравірованою кришкою.

— Вони ж тобі подобаються, так? — спитала господиня раптом.

— Так, — погодилася Канре.

Дарма це заперечувати: маестра Альвіанні любила красу понад усе і вважала, що нічого вищого й святішого нема. Тож краще поділяти її погляди бодай на позір.

— Руйнувати красиві речі, нещастя, — це один із найбільших гріхів. Я хочу, щоб ти запам’ятала це, якщо хочеш жити в моєму домі, спати в теплі та мати платню, котрої вистачає не лише на черствий хліб й одну пару панчіх на рік.

— Так, маестро. — Канре задерев’яніла, знаючи: ось вони й наближаються до її покари.

— Я розумію, що слова не мають тієї ваги, як дії, тому зробимо так, аби ти запам’ятала. Підведися та дай мені свою руку.

Наступної миті пекучий спалах проник під шкіру Канре і попрямував донизу. Червоний поріз простягнувся від внутрішнього боку ліктя через зап’ястя й до долоні, набубнявів краплями крові й розболівся негайно, як маленька пожежа.

Маестра міцно тримала руку служки правицею, у лівій же стискала уламок скляної пудрениці, у крові. Краплі почали стікати до пальців і падати на килим. Канре очікувала, що і це розгніває господиню, проте та зачаровано спостерігала, як біжать донизу цівки.

— Бачиш, яка ти тендітна? — Холодні пальці пробіглися вгору до ліктя дівчини. — Торкни — і вже ламаєшся. Можеш бути скільки завгодно юною і красивою. Та ти не сильна, Канре. Уперта, як і Кара була. Але не сильна. Не думай, що тобі вдасться витримати більше, ніж їй.

Ніготь господині, округлий і відполірований до блиску, притулився до місця порізу, ніби хотів поглибити рану.

Дівчина закусила губи зсередини.

— Красу дуже легко руйнувати, — маестра врешті відпустила її руку. — Тепер поклич Юонну, аби прибрала тут. І не забувай про список справ. Візьмися за всі, що поза домом. Я не хочу тебе сьогодні бачити, чула? Не смій навіть з’являтися в парадних залах.

Канре вклонилася й поспішила до дверей.

Вона ледь не зіткнулася чолом до чола з Юонною. Подруга ревно дбала про лад у домі, який схвалила б господиня, тому несла свіжі квіти до вази в кінці коридору. Але Канре була майже певна: молодша служка стовбичила під дверима й підслуховувала.

— Овва… — видихнула та, більш зацікавлено, аніж співчутливо зиркаючи на кров на руці маестриної помічниці. — Дісталося добряче, так?

— Дивись, аби тобі не дісталося, — огризнулася Канре й пішла геть якомога швидше, бо їй не хотілося залишати криваві плями по всьому дому.

Щойно вона вийшла за двері світлого, пахкого й нагрітого сонцем покою, вузький і темний коридор одразу розвіяв усю задерев’янілість, котра опанувала перед господинею. Та вдосталь розпоряджалася шмагати слуг, утім куди гірше було, коли починала говорити отакими-от повчаннями і ранила Канре. Завжди несильно, але відчутно для того, аби подальша робота приносила тривалий біль. Чому господині забаглося так із нею чинити, дівчина не знала — знала лише, що ні Юонні, ні кому іншому особливої уваги не діставалося. А так часом їй думалося, що маестра мстить за щось. Або має непоясниму пристрасть до споглядання крові, яка витікає з порізів і прокладає стежки по шкірі. Але, певна річ, то безглузда думка.

Канре б натомість радо прийняла як покару залишитися без плати місяць чи два. Живучи в домі господині, вона могла би протриматись. А от доріжки крові нагадували про Кару. У той її найгірший день. Чи відає про це маестра? Ні, звідки. Мабуть, пані Альвіанні думає, що чинить милостиво. Врешті, жорстокість високорідних — знана річ. Не можуть вони по-іншому. Велика сила пожирає душу.

Підійди — згориш.

Мимоволі Канре згадала недавній прийом і молодого чаротворця з Вінну. Того, який наказав їй підвести погляд, не знаючи, що означають ці слова. Того, який — немислиме! — попросив вибачення й не забажав її тіла. І потім розсміявся та пішов собі на веранду вниз, до свіжого повітря.

Дівчина подумки попрохала святих, щоб у разі існування іншого життя дали їй народитись у Вінні — вочевидь, там до нижчих ставляться прихильніше. Про те, щоб народитися високорідною, дівчина навіть не подумала — все ж є межа і у мрій.

* * *

— Лірці, щоб їх синька забрала, таки подуріли, — бубонів пекар, у котрого Канре купувала пляцки з ягодами до пообіднього чаю маестри.

Панії ніяк не могли вгодити солодощі, які готували кухонні дівчата в них у домі, тому вона відправляла помічницю на закупи до найближчої пекарні-кондитерської. І постійно нарікала, що має найняти собі доброго кондитера в дім, але так того й не робила, а Канре сприймала короткі прогулянки як велике щастя.

— Збирати війська під кордоном — чи чули таке? — вів далі пекар. — Ніби варвари якісь.

— Лірці лірцями, а синьку намарне не клич, бо біду матимеш, — пробурмотіла бабця, котра стояла поруч із Канре й прискіпливо вивчала довгасті хлібини, розкладені на прилавку.

— Та то не війська, а, певно, тільки почет їхніх чаротворців, — буркнула пекарева дружина, котра відраховувала решту, роздивляючись дрібні лере підсліпуватими очима. — Слуги Іскристого люблять гучний супровід.

— Ніби наші не такі… А в порту балакають: вони хизувалися, що осінь зустрічатимуть уже у форті Блакитної Свічки, — докинув пан, котрий стовбичив біля дверей.

— Думають, що наші чаротворці не дадуть відпору? Ха! — Пекар спакував пляцки в коробку і простягнув Канре. — Осьо, все як завше, краленько.

— Запишіть за домом Альвіанні, — осміхнулася дівчина та обережно підняла коробку з прилавка. Поранена рука негайно занила.

Канре кортіло більше послухати новин про лірців та їхні воєнні погрози, які у вустах містян швидко розросталися, як тісто в мисці. Але список справ і провина перед маестрою підганяли.

Синій плащ дозволяв Канре гарно сховати не лише обличчя, а й поранену руку, котру пані Манно обмила настоянкою з травами та обв’язала сірою ганчіркою, примовляючи, що такій роззяві вже давно пора було б ті руки відтяти. Грум, котрий єдиний умів спілкуватися з пані Манно на рівних, часто буркотів, що хай би вона згадала, як сама молода була й ґав ловила. Стара управителька, яка ганяла всіх від ранку до ночі й потім ще до півсмерті, певна річ, ніколи не ловила ґав. Здавалося, вона була невід’ємною часткою маєтку маестри і буде тут завжди — на страх усіх нових служок. Єдине, що рятувало Канре від нескінченних доскіпувань, — заступництво самої панії, котра взяла її на місце покійної Кари, своєї помічниці. А це щось таки важило.

Дівчина хутко забігла на кухню, передала покупки Юонні, котра вже була тут як тут — в очікуванні чаю. Подруга сяяла, як відчищена люстра, — маестра Альвіанні рідко кликала її собі на поміч.

— У пані гість! — повідомила Юонна, щойно зобачивши Канре. — Приїхав з отакенним букетом! — Вона розвела руки в сторони, намагаючись обхопити парке повітря.

— Це не букет, а ціла копиця, — відказала дівчина байдуже, бо не бачила причини тішитися.

— А ось! — Юонна повернулася до неї правим боком — у волоссі спалахнули темно-мідні жоржинові пелюстки. — Маестр дав мені. Сам.

Дівчина хотіла звично заперечити, що їм заборонено приймати будь-що від вищих. Проте якби молодша служка порушила заборону, то не кричала би про це. Мовби читаючи її думки, подруга усміхнулася збуджено:

— Пані дозволила. Тож я не могла відмовитися.

Увага гостей лестила Юонні, мовби це покращувало її становище. Канре нишком заздрила. Вона хотіла б так само з усмішкою й легко приймати все. І менше здригатися.

Але тоді — перед очима оживала кров рівчаками й здавлювала задуха.

«Ти не така сильна, як Кара», — казала господиня. І то була правда.

Утім, життя таке, як воно є. Нема сенсу просити іншого, бо можна позбутися й того, що маєш. Адже синюшна міттга забирала з собою тисячі життів. Війни приходили, і якщо святі помагали, то чаротворці вирішували все поміж собою. Якщо ж ні — полум’я битв пожирало тисячі життів. А часом усе було гаразд, але у великих пральнях, що в Нижньому місті, окріп вихлюпувався з чанів на голови дівчат, юних і тонкошкірих, як сестра Юппер.

Канре пригадувала, як злізала її шкіра, червона й порепана, відривалася пластами й оголювала рожеве тіло, котре виявилося надто слабким, аби жити далі. Пригадувала безтямний погляд дівчини при смерті, яка не нагадувала сестру, хоча все ще була нею.

«Як смієш думати, що твоє тіло й життя — особливі? — питала Канре себе в моменти сумнівів чи страху. — Твоя плоть уразлива до синюшної зарази — на відміну від маестрів чаротворців. Тобі не під силу спинити жодну війну — на відміну від маестрів чаротворців. Тож ти повинна відчувати дяку до них — бодай як Юонна».

Та вона однаково не відчувала.

Канре провела подругу поглядом. Та натхненно викладала на таці солодощі та фрукти для маестри і гостя.

Дівчину теж зацікавило, хто це завітав. Проте панія заборонила з’являтися їй на очі. Тому Канре скористалася кількома таємними переходами і врешті опинилась у ніші за стіною, котра відділяла її від блакитної зали, де зазвичай приймала відвідувачів господиня. У ніші стояла височенна ваза, за якою лише ті, хто знав, могли знайти невелику, завбільшки з монету, дірочку — з іншого боку її затуляла ніжка стола.

Дівчина опустилася на підлогу, притулилась до дірочки, заспокоїла дихання й прислухалась.

— Ми виїжджаємо на переговори наприкінці тижня. Лірців щось підганяє, і мені треба дізнатися, що саме, — розповідав твердий чоловічий голос, від котрого в Канре пішли мурашки по шкірі.

— Людó, радосте моя, — продзвеніла маестра. — Залиш це послам і шпигунам. Навіть якщо південці спробують напасти, ви переможете.

— Твоя певність, люба моя, не має під собою підстав. Ти знаєш, як мене дратують такі заяви. Усе потрібно вирахувати й зважити. Я не хочу потрапити в таку ситуацію, як при дворі Аллонсі.

— Мені нічого й не треба знати, коли йдеться про тебе. Я навчилася бачити людей і їхні можливості надто добре, щоб повірити, наче лірці мають шанс, — відповіла маестра втомлено. — Поза тим, годі розмов про війну, в мене од них голова болить… А ти так рідко буваєш із візитами! Розкажи, як у вас ведеться. Бо наче й не рідня.

— Старші їдуть зі мною, тож вони у зборах зараз. Треба скористатися шансом, поки король запросив нас усіх, а Мерселлі й д’Олени залишаються в столиці.

— А чого? — стишила голос маестра, котра не забувала про протистояння великих домів.

— Бо якщо зривати з місця всіх, то лірці ще вирішать, наче король усерйоз сприймає їхні погрози… Та синька з ними, ми б і з Корентіном дали лад усьому! А поки на півдні такі непевні справи, то молодшого я хочу до вас відправити. Бо його всюдисуща матір може й сюди з’явитися, якщо почує про мій від’їзд.

— Знову? — застогнала маестра. — Ви ж хіба не вирішили цього питання по-людськи?

— А коли вона людиною була? — У чоловіковому голосі прорізався жорсткий, колючий сміх. — Зміюка. Ще й задурила йому голову, поки тримала при собі. Де взагалі таке бачено: щоб дитину — і тримати при собі? Що у віннців, що в ерманців не вміють виховувати як слід.

— Батьки завжди прагнутимуть влади над дітьми, що б ти не казав. Завжди простягатимуть руки до них і волітимуть тримати міцно-міцно.

— Ти ніколи не ставала матір’ю. Відкіль тобі знати.

— А для цього не треба вродити дитя. Достатньо поглянути збоку. Збоку, знаєш, воно й видніше, любий.

— Як скажеш. Пошту з Вінну я вже наказав передавати мені. Але за всім не вслідкуєш. Скажу тобі одне: мої спадкоємці залишаться зі мною. Усі до одного. Навіть якби я мав власноручно вбити Іскру чи висотати з неї всі спогади про молодшого через Нитку Атаїс. Жоден з Престів не буде в лавах армії Вінну по тому, що та зміюка мені вчинила.

— Збережи цей запал для лірців, — скептично відповіла маестра Альвіанні і сплеснула в долоні. — Де це наш полуденок забарився? Храніть святі, та якщо бодай хтось у цьому домі виконує свою роботу вчасно, то я — палка прихильниця південців.

— І що, це так твоя шалена обітниця дає плоди?

— У моєму домі — мої правила, Людо. — У голосі маестри брязнула погроза. — Слуги будуть бездоганними. І тут ніхто більше не помре.

* * *

Канре прокручувала фразу маестри в голові багато разів. Вона ніколи не чула цього від самої панії, проте гість виразно згадав про якусь обітницю. А хто був той гість, Людо, дівчина не впізнала. Родич маестри й чаротворець, пов’язаний з лірським конфліктом… Панія мала велику родину, але особливо теплі стосунки її ні з ким не пов’язували. Та й жили більшість із її родичів на півдні, звідки походила маестрина матір, котра вже після народження Юріт Даль другим шлюбом влилася в дім Престів. Тож інші Альвіанні рідко з’являлися в маєтку. Отож Прест? Можливо. Адже і гість недавній, юний чаротворець, виявився з того дому.

Позбавлена потреби супроводжувати сьогодні кожен крок маестри, дівчина швидко закінчила всі справи й подалася до парку біля Лекторійного дому. З одного боку помпезний заклад був схожий на палац, перед яким розкинулись пишно заквітчані клумби. Скульптурні красені й красуні з безсоромно оголеними мармуровими тілами ховалися між алеями. З головного входу Лекторійний дім від вулиці відмежовувала кована огорожа, а знак гілки на воротах золотів достатньо яскраво. Для тих, хто ігнорував знак, були ще й охоронці: про безпеку спадкоємців невсипуще піклувалися.

Проте Канре ніколи не наближалась до воріт. Натомість, якщо пройти вздовж Лекторійного дому до кінця вулиці, потім звернути у вузький проїзд, котрий врешті перетворюється на стежку, а тоді дати стежці завести тебе ще далі й загубитися в траві — можна вийти врешті до місця, де огорожа завертає ліворуч, а за нею ховається прегарний парк. Закинутий.

Тут трава росла вільно й високо; старі, покручені дерева пнулися до води; а замулене, ніде правди діти, озерце поблискувало на сонці, ваблячи мошкару. Трохи глибше в парку стикалися залишки стежок, всипаних раніше гравієм, і кілька розбитих статуй, зодягнутих у мох, як в ошатні смарагдові сукні.

Дівчина приходила сюди зрідка. Знала, що звично маестра не згадуватиме про існування своєї помічниці до завтра, якщо вже сказала, що не хоче її бачити в домі. Тож можна вкраяти собі трохи вільного часу.

Канре обійшла озеро, слідкуючи, щоб не пірнути туфлею в заболочену калабаню, яких тут було багацько. На тому боці збереглася помітна алея, відмежована рядом тополь. Десь віддалік — мабуть, від парку біля Лекторійного дому — лунали вигуки. Студенти після занять розважалися, не обтяжені нічим, крім знань. Але знання — невелика ноша, думала собі Канре. Вона розуміла, що складно вивчати мови, закони а чи історію древніх царств, що це потребує неабиякого терпіння та світлої пам’яті. Проте коли в тебе розтята рука, яка саднить, а треба ще й носити пакунки, то легшим завданням було б посидіти над книгами.

Дівчина вмостилася на уламок колони, який, ніби тріснутий стовбур, лежав на стежці. Вона опустила голову на руки і глибоко вдихнула, закликаючи сестер.

Вони спостерігали за її життям — дівчина вірила в це. Тим більше, коли починала говорити до них, то пригадувала хороші дні. Вони заступали в уяві погані, і Канре більше не бачила синюшних відміток на ногах молодшої сестри, обпаленої шкіри середньої та очей Кари в той день, коли…

Наче вона просто не могла по-іншому. Сестра тоді похапцем говорила, без сміху. Прощаючись. Про те, що є речі, які варті. І в їхньому житті — є. Навіть у них, у нижчих.

Канре не відкрила для себе таких речей. Не могла змінити світ, не могла врятувати нікого. Їй хотілося би більше поговорити з Карою про важливе, про те, як жити в оточенні високорідних, але тепер сестра переважно відповідала не словами, а знаками. Як хочеш — так і розумій.

Виходячи з дому не у справах, Канре не надягала плаща з гербом маестри — лише свій, старий і потертий. І зараз зіщулилася від вітру, який розбурхував їй коси.

Вітер приніс із собою скрик. Канре вирішила, що то все ще студенти розважаються. Проте вигуки лунали щораз ближче. Сперечалися кілька голосів.

Дівчина зачаїлася, обережно зійшла зі стежки і наблизилася до дерева, широкий стовбур якого мав би сховати її.

— Чи ти тільки говорити ладен? — гаркнув хтось.

Відмежована тополиною алеєю, простора галявина тягнулася аж до студентської половини парку, котру надійно замикала огорожа. Канре помітила віддалік трьох юнаків. Четвертий стояв спиною до неї. Один проти трьох, отже. Вочевидь, вони хотіли поспілкуватися без свідків, якщо зайшли так далеко. Усі аристократи — світлий одяг видавав.

— Знов нагадую, що ви, боюся, не зовсім правильно зрозуміли мене, — відповів четвертий юнак. Надто спокійно як на того, хто втрапив у біду. Хоча хто тих вищих збагне.

Дівчина примружилась: очі часом підводили її після нічного читання й шиття. Проте тепер білявець і його голос сплелися в одне.

Знову він. Знову Прест.

Канре припала до дерева. Сподівалася, що її не помітять, — студенти були надто зайняті суперечкою. А якщо й помітять — то що ж, із цього, покинутого боку парк уже не є закритою територією. Утім, їй не хотілося стикатися ні з ким у безлюдному місці, без плаща з гербом, ще й з розметаними косами, як у дівчат із дому Мамці Роли.

— Може, повториш, які вислови ти дозволив собі про маестра Мерселлі? — спитав гнівно один із трьох суперників Преста.

— Щось про слабкість дому, чи не так? — докинув інший.

— Овва, як у вас люблять перебільшувати сказане, — відказав маестр Жаррак. — Мої вислови стосувалися суто нашої лекції з історії. Хотілося подискутувати, та, бачу, тут не визнають дискусій.

— Приїхав з Альтеса — там би й сидів, якщо тобі наші звичаї не до смаку, — похмуро відказав найвищий зі студентів і ступив крок уперед. — Захищайся. Ти образив честь мого дому, і, як велить звичай, я не пробачу цього.

Канре затамувала подих. Острах потрапити чаротворцям під гарячу руку змусив її присісти в траві. Подумки дівчина подякувала Юонні, котра розлила чай на її світлу сукенку, тому сьогодні дівчина мусила ходити весь день у непримітній коричневій.

— Я б волів, щоб ми всі зберігали холодну голову, — відповів Жаррак різкіше.

Дівчина помітила, що він обома руками спирається на довгий чорний ціпок. Певніше за все, то був його артефакт для чаротворення.

— Скажи краще, що просто хочеш голову зберегти. І, можливо, я пожалію тебе. Якщо вибачишся, — відказав ображений студент. — Як слуга.

— Чи у Вінні не вчать і цього? — докинув один із його посіпак.

— Захищайся, — повторив перший. Артефакт, інакшої форми, був і в його руках.

Жаррак стояв непорушно. Проте щось клацнуло — а тоді різка хвиля пригнула траву і шурхнула, як невидима смерть, повз схованку Канре.

Дівчина сахнулася.

Жаррак стояв непорушно.

— Маестри, я нагадую: заборонено використовувати бойовий чар поза полем бою чи дуелі, — вигукнув він і ширше розставив ноги, мовби це мало убезпечити від наступної атаки. — Так каже закон вашого короля.

— Не тобі про королівські закони говорити. Або захищайся, або… — суперник не закінчив речення.

Він змахнув артефактом. Срібні іскри, котрі сипонули увсебіч, залили сутінки спалахами.

Канре дивилася, як ті іскри тануть у траві. Вона вловила момент, щоб обійти студентів, і тепер краще бачила їхні лиця. Сподівалася, що з нового місця для спостереження заклинання не зачеплять її.

— От синька, скосив… — прошипів нападник.

Жаррак стояв непорушно. Він усе ще спирався на ціпок і відкарбував:

— Я не використовуватиму бойового чару.

— Та ти… ти й не чаротворець узагалі! Тобі просто дали гарну цяцьку, так? Щоб родину не соромив, так?

— Вважайте, як вам хочеться, маестри.

— Тебе тому й тримали в Альтесштадті — щоб ніхто не дізнався, що ти безчарний.

— Так і є. Дивись, як він тримається за свою паличку!

Жаррак стояв непорушно.

Тоді артефакт у руках Мерселлі розгорівся, як вуглина. Студент змахнув ним — куля на ланцюзі зірвалася в повітря і зі свистом упала на голову Преста.

Ціпок у Жарракових руках метнувся вгору і відбив атаку. Канре заледве вловила його рух, але артефакт суперника за пів подиху спочивав, згасаючи неподалік у траві.

Прест показово повільно опустив ціпок і впер у землю. Високий студент розтирав руку. Канре не була певна цього, але видалося, що Жаррак дотримав слова і не застосував чаротворення.

— Нахаба — от ти хто, — прошипів Мерселлі. — Соромиш ім’я свого дому, відмовляючись дати гідну відсіч.

— Я відмовляюся порушувати закон Франу.

Студенти застигли в нерішучості. Але тут Мерселлі підійшов ближче. Тоді — замахнувся і вдарив Преста кулаком в обличчя так, що нижчий та хирлявіший Жаррак заточився. Але він швидко відновив рівновагу, сплюнув і спитав:

— Усе?

Мерселлі відповів новим ударом. Цього разу Прест упав на одне коліно, та за кілька секунд підхопився.

Канре з острахом помітила, що на чаротворцевому лиці проступила хижа посмішка.

— Тепер усе? — процідив він, мовби намагався роздратувати нападника і мав із цього непоясниме задоволення.

На Мерселлі слова дійсно подіяли, мов запалювальний порошок: він гарикнув, схопив Жаррака за вилогу і вдарив у голову. Тоді зацідив кулаком у живіт. Білявець хитнувся й після наступного удару повалився на землю. Суперник кинувся на нього. Двоє інших рвонули допомогти своєму другові, та, бачать вищі, той не потребував великої помочі в тім, щоб віддухопелити Преста. Вони товкли його носаками туфель у спину, у голову, ніби сп’яніли. Ніби побачили в скоцюбленій фігурі уособлення чогось огидного і неприйнятного для них усіх.

— Щоб ти здох, — видушив Мерселлі, коли врешті заспокоївся. Він підібрав свій артефакт із трави й кивнув до друзів: — Ходімо, хай віннська цяця витре соплі.

Жаррак застогнав і повільно звівся на ліктях. Похитав головою — мовби перевіряв, чи на місці. Сів. Лице маестра запливло кров’ю, але його самого вона, здається, не турбувала, або ж він був надто ще причмеленим, щоб оцінити ушкодження.

Чаротворець обережно звівся на ноги, цідячи прокляття крізь зуби, і провів поглядом трійцю студентів, доки вони не зникли за загорожею. Тоді пробурмотів щось собі під ніс, потер роздерту щоку і поплескав по навершю ціпка. Артефакт склався — тепер він міг би вміститися в торбинці маестри Альвіанні.

Канре вирішила, що зараз саме вдалий момент, щоб зникнути. Сутінки падали стрімко, отож вона стане тінню в парку і щезне, поки Жаррак зайнятий закривавленим носом, розсіченою губою, і хтозна, що йому ще розбили. Здоровий глузд підказував: служці не варто турбуватися про те, як з’ясовують стосунки молоді чаротворці з високими титулами й гарячими головами.

Дівчина обережно відступила в тінь, проте щойно сутичка згасла, тиша впала, а сухе листя та гілочки під ногами Канре видали звук, який засвідчував її присутність.

Жаррак Прест не міг не почути. Мить — він озирнувся. Ще мить — палиця в правій руці знову стала довгим, тонким ціпком.

— Хто тут? Стояти! — крикнув він, наближаючись широкими кроками.

Дівчина поривалася втекти — але куди втечеш від чаротворця?

— Я служниця пані Альвіанні! — гукнула у відповідь, бо ім’я маестри було найкращим щитом.

Прест підійшов швидко, і лице, позначене кривавими слідами бійки, вже втратило загрозливий вираз.

Канре опустила голову, щоб не зустрітися поглядом із Жарраком.

— Ти що тут робиш? — здивувався він. — Відповідай.

— Я приходжу в закинуту частину парку іноді. Маестра дозволяє, — мовила вона відверто, бо інші ідеї виправдань у голові не звучали як свідчення невинного вечірнього променаду.

— Не дуже приємне місце для прогулянок, — зауважив Жаррак. — Ще й для самотньої дівчини… Виходить, ти все бачила. Здається, мені не щастить на нових однокурсників, правда ж?

Канре завагалася з відповіддю. Не могла ж вона назвати бовдурами високорідних. «Але вони бовдури», — подумала, пригадуючи, як Мерселлі та двоє інших накинулися на одного Жаррака. Та й сам він бовдур, що якоїсь синьки так гонористо поводився.

— Оскільки пора вже пізня, а моїм обличчям можна хіба когось лякати, думаю, ми найперше підемо до дому тітоньки, і ти промиєш мені рани.

— Як скажете, маестре.

Дівчина піймала себе на тому, що так судомно схрестила руки на грудях, аж порушила рану. Мить — і волога від свіжої крові тканина почала липнути до шкіри. Пляма на рукаві розросталася — помітив її й Жаррак.

— Казав же тим бовдурам, що не можна розкидатися бойовим чаром! — простогнав він. — Зачепили? Дай погляну.

— Ні, маестре. Це я на роботі порізалася, — відказала Канре, певна, що чаротворці не особливо стурбувалися б, якби її зачепили. Чи поранили. Чи вбили.

— То давай я зараз підлікую тебе, а ти промиєш мої рани. Бо сам зцілитися не можу, та й не бажаю, щоб ти тут сплинула кров’ю. Згода?

Дівчина покивала, хоч хто-хто, а панич не мав би питати її згоди. Тоді вона розстебнула три ґудзики на зап’ясті, відгорнула рукав сукні вгору і розмотала ганчірку, котрою пані Манно обв’язала її рану. Запах настійки, якою просочилася пов’язка, до вечора став кислим і вдарив у ніздрі. Кров пройшла наскрізь і забарвила її в брунатне.

Канре засоромилась і хотіла сховати руку. Проте Жаррак лише усміхнувся, оглядаючи рану:

— Це неважко. І не боляче.

Він стиснув ціпок і шепнув щось невловне. Тоді підніс навершя до порізу — срібне світло сіпнулося, як павутина, виткана просто з повітря.

Дівчина зціпила зуби: це вперше чаротворення відбувалося так близько.

Замиготіло в очах. Шкіру пекло й щипало, а срібні нитки схрещувались і сіткою падали на рану.

Інстинктивно дівчина чекала вогню, печіння, опіку, та все урвалося швидко: світло згасло, топлячи силует маестра в сутінках. Зник і біль.

— Справу зроблено, — відказав Жаррак. — Усе, тепер можеш сахатися від моєї скривавленої пики.

Канре так сторопіла, що розгубила слова подяки. Але темрява сховала її усмішку: наївний цей маестр, якщо вважає, що слугу можна злякати розбитим лицем.

Розділ 3. Щось не те

Кілька днів після випадкової зустрічі з Престом Канре обв’язувала руку марлею і не знімала її весь день. Вона не хотіла, аби пані Альвіанні, Юонна чи будь-хто інший помітив, що глибокий поріз зник, не залишивши по собі нічого. Раптова добрість Жаррака знову застала її зненацька, як застає сніг у середині жовтня чи стрибки цін під час довгої зими. Химери його віннського виховання? Хтозна. Господиня більше не згадувала про розбиту пудреницю, проте завантажила Канре роботою так, що тій перехотілося думати про будь-що інше.

У повітрі стояли спека й передчуття біди. Про загрозу війни говорили всюди. І про те, що королівські чаротворці вирушають на переговори, а правитель Ліру достеменно збирає свої війська біля кордонів. Бо хто тримав Свічку, тому відкривалися найкращі торговельні шляхи з Суланною та Терецці, а звідти рукою подати й до Аміраті. Тож, певна річ, тримати Свічку хотіли лірці.

Усі знали: поки не оголошено війни, війська в прикордонні — це радше засіб похизуватися чи збудити страх. Після перемовин між правлінцями часто-густо все вирішували дуелі. Найкращі, найсильніші, найталановитіші — чаротворці з обох сторін збиралися разом і стикалися в смертоносних сутичках, вирішуючи долі країв, на котрі посягали їхні правителі. За перебігом дуелей спостерігали з затамованим подихом, бо ж якщо чаротворцям не вдавалося придушити конфлікт, розгорялася справжня війна. А вона вже несла смерть не кільком високорідним, а тисячам вищих і нижчих у лавах армії й поза нею.

Подейкували, в давнину не було вишуканих оцих правил — варвари винищували один одного й усе, що стрічалося їм на шляху. Та нині повнокровні війни спалахували рідше, а якщо котрогось д’Олена чи Преста розривало на полі бою навпіл, аж кров порскала увсебіч, то простолюд не бачив у тім великої біди чи втрати для себе. По тому на чорних ринках продавали амулети з кісток полеглих чаротворців. Та правдивості кістки ніхто не міг признати, а про те, що часто по дуелі не залишалося й попелу, торгівці, звісна річ, мовчали, щоби збути товар.

— Лірці просто хочуть показати, які вони хвацькі, — вкотре повторив грум, замислено розжовуючи соломинку і спльовуючи на землю її шматки. — Відомо, що їм на місці не сидиться ніколи!

На задньому дворі всі зібралися довкола Канре — вона читала газету з новинами про загрозу на півдні.

— Ти ніби не відаєш, скільки коштує зібрати всіх тих вилупків разом і годувати їх! — визвірилася завжди практична пані Манно, котра, безперечно, знала, як найкраще прогодувати чужинську армію. — Як оголосять збір у нас, то ще й тебе загребуть.

— Не загребуть, — огризнувся грум. — Я старий, кривий і завжди голодний. На синькового біса їм такий? Швидше за Освана і Катлі вчепляться. Хоча наші хлопаки — охоронці при домі великої панії, все по бомагах, тож їх певніше оминуть.

— Тут написано, що загального збору не буде, — перечитала Канре. — Доста сил армії. До того ж король і Рада запевняють, що готові відповісти на претензії Аль-Аканте і зроблять то цивілізованим методом.

— Цихвільозованим — це коли розвішують кишки суперників на своїх бісівських артефактах? Ще на моїй пам’яті король і Рада запевняли разів п’ять, що пошесті більше не буде. Я дурна була, вірила — і похоронила вісьмох дітей, — пробуркотіла пані Манно. — Краще б не родила…

— Ви що — поснули всі?! — Юонна влетіла на задній двір з таким діловитим виглядом, ніби вона єдина тут працює. — Ану-ану, там до маестри гості приїхали, а ти, Канре, мовби вчена, газети вичитуєш. Вони вже біля воріт!

Дівчина звела брови і подивилась на Юонну. Якщо від пані вона терпіла будь-що, бо так має бути, то нахабство подруги, котра зненацька відчула свою вищість, дратувало. Та поки маестра Альвіанні ще спала, комусь належало зустрічати гостей. І цим кимось завше була її помічниця.

Тож вона повільно склала газету, пригадуючи спокій та твердість, з якими Жаррак Прест давав відсіч у недавній сутичці, і підвелася, не зводячи погляду з подруги.

— Дякую, Юонно. Це все?

— Ти чого запишалася так? Мала би вже бігти, щоб аж курилося! Чи гостей стрічати — моя робота?

— Не пригадую, коли ти стала моєю маестрою, щоб так розкидатись указами.

Проте до входу в маєток Канре таки поспішила: не знати-бо, хто це заявився отак зранку. А змусиш гостей чекати — і недовго жди, як пані Альвіанні замість ранити їй руки почне відтинати пальці.

Кручена алея спускалася між живоплотами. Канре підбігла до дверей якраз тоді, коли внизу Осван та його напарник Катлін зачиняли ворота. Дівчина спинилася, сподіваючись, що вгамує засапане дихання, поки екіпаж цокотів угору по алеї. Родинний герб засвідчив, хто це прибув.

— Вітаємо вас у маєтку Альвіанні! — випалила Канре, опускаючи голову, щойно дверцята відчинилися. — Панія ще сплять, тому не зможуть вас прийняти. Але, якщо забажаєте, запрошуємо вас до сніданку на терасі.

— Доброго ранку, Канре! — На землю, оминувши вузькі східці, зістрибнув гість і підійшов до неї. — Спасибі, я вже поснідав. Тітоньку краще не будити. Тим паче, батько попередив її, що тепер я житиму тут.

* * *

Канре не могла до кінця зрозуміти, що саме змінилося з появою Жаррака в маєтку. Але достеменно помітила: з гостем у домі маестра мов подобрішала і не вдавалася до частих побоїв.

Дівчина й далі робила свою роботу: отримувала списки справ, забирала покупки чи відносила замовлення ювелірові, кравчині, капелюшнику, розчісувала коси пані Альвіанні, розвішувала її сукні й мережива сохнути, супроводжувала на зустрічах, бо паніям не личить виходити кудись самим, збризкувала покій лавандовою водою, слухала скарги, писала запрошення на пахучих сторінках з тонкого паперу, допомагала обрати нові парфуми серед зразків, що їх нарадила маестра Валлі, слідкувала, аби до наступного прийому приготували все, майстерно оминала причіпки Юонни, викраювала моменти на читання і навіть почала вишивати собі торбинку для пахощів, як у панії: та одного дня перебувала в гарному настрої й подарувала Канре дрібних, переливчастих намистин і окрайчик шовку, який залишився у кравчині з її нової сукні.

Жаррак Прест тим часом спускався до сніданку з розв’язаною хусткою на шиї, ходив на лекції чи тікав з лекцій, інколи забігав на кухню, щоб випросити в пані Манно шматок пляцка до обіду, поки той ще обпікає пальці, зачинявся на пів дня в бібліотеці і скнів над книгами чи мапами, зустрічався з Шарлем Толіо, одного разу прийшов з розбитим лицем («Тс-с-с, Канре, це дурниці!» — прикладав він палець до вуст і не сіпався, поки вона стирала кров), розважав тітоньку розмовами про життя в Альтесштадті, багато деталей якого видавалися тутешнім паніям кумедними — ну а Жаррак умів кумедно розповідати. Ще він двічі купував цукерок і випрошував у маестри дозволу пригостити всіх слуг. Писав листи до альтесштадтського дому. Часом хапався за свій ціпок і в парку перед домом наодинці — принаймні так він думав — вправлявся в чаротворенні. Довкола Жаррака сріблилось повітря і шурхала невидима смерть. А кілька пар очей крадькома спостерігали за ним із вікон.

Він був усюди, і його було страшенно багато… ну, так видавалося Канре. Вона завжди помічала, щойно маестр заходив до кімнати. Спочатку вловлювала кроки, потім скрипіли двері — боковий зір чіплявся за постать. Серце пропускало удар.

Він навіть не видавався їй вродливим — не вдатний зростом, із надто високим чолом і надто бляклим волоссям, з очима, котрі мов вигоріли проти сонця, так.

Канре переконувала себе: світло, яким усе сповнюється, — це просто сонце відблискує. Це просто світлий одяг, який нагадує, що ось великий чаротворець іде. І все.

Але насправді було ще дещо.

Що саме — Канре помітила лише в поганий вечір.

* * *

Поганий вечір почався добре, як і більшість проблем, котрі підкрадаються непомітно. Маестра приймала гостей. У великій залі стояв гамір, спека душила, музика дзенькотіла. Піднімали тости за короля і Раду, за доблесних чаротворців, за падіння ворога, а щоб йому чорна смерть, за багатство і процвітання, красу господині дому й багато інших, більш чи менш важливих речей.

Канре, забігана й засмикана, не помітила поглядів гостя.

Із зачіски вибилося довге пасмо. Коли дівчина поспішала коридором, то заклала його за вухо, бо не мала часу переплітатись. Аж тут хтось ухопив її волосся.

— Пташечко, куди поспішаєш?

— Розпорядитися щодо нової порції вина для шановних гостей, маестре.

То була брехня. Їй просто хотілося щезнути.

— Можемо зекономити твоїй господині кілька пляшок терецційського червоного, якщо поспілкуємося натомість, — прицмокнув губами гість.

Канре опанувало бажання сіпнутися вперед, вирватися, залишивши в його пальцях пасмо своїх кіс. Пташечка, так? Пурхнула — і щезла.

Але вона не мала крил.

— Підведи очі, служко, — наказав маестр майже доброзичливо.

Служка послухалась. Пан, котрий уже відпустив її волосся, виявився трохи нижчим, опасистим. Канре бачила його в маєтку кілька разів.

«Краще не думати нічого», — підказала Кара.

— Це ти помічниця господині дому?

— Так, пане.

— Отже, вміла. Інших чарівна Юріт Даль не наймала б.

Він знову вдоволено цмокнув губами. Ті губи нагадували тісто, котре ранками м’яли дівчата на кухні, виліплюючи потім пляцки. Драглисте й тремтливе. Усе інше в гостеві могло б видаватися приємним, як і манера говорити, проте дівчина прикипіла поглядом до цих губ і не могла з собою нічого вдіяти.

— Ходімо. Я дам тобі грошей на зілля, — покровительськи вів далі пан. — І якщо ти така вміла, як має бути помічниця панії, то отримаєш ще щось на нові шпильки.

Канре пішла вперед першою. Вона не була вмілою, але після того як почала працювати в маестри, впевнилась, що зазвичай від неї нічого не очікують: лише покірно погодитись, а затим покірно витримати вогке совгання і не скиглити та не кривитися, коли боляче. Можливо, пани жадали чогось від своїх паній — вона не знала. Та якби так — чого ж вони шукали в її негідному тілі, коли мали шовкошкірих маестр із пещеними лицями й руками? Часом, конаючи від зілля агонії чи ховаючи синці, Канре думала про те, щоб звільнитися. Піти з дому маестри і ніколи не згадувати всього, що робили з її тілом. Але тут заступництво господині захищає, хай там як. А більше й не було куди йти. Звільнення з дому високорідного закриває шлях на будь-яку пристойну роботу. Та й, до біди, по смерті Юппер Канре не могла дивитися навіть на окріп у казанку на кухні. То хто ж візьме на роботу служку, котрій не під силу заварити чаю? Ну а в домі Мамці Роли краще не стане.

— Дівко трипроклята! — гнівний голос хльоснув у спину.

Канре знов опустила очі долі, благаючи подумки, щоб він не наближався. Але він наближався — кроки, які завчила, ніби власне серцебиття, пролунали зовсім поруч.

— Маестре Престе! — пан привітав Жаррака по-товариськи. — Тільки не кажіть, що ви вже зафрахтували дівчинку собі!

Канре зачепилась поглядом за сріблисті пряжки на взутті маестра. Гнів і сором сплелися в ній. Навіщо він з’явився? Що він якоїсь синьки від неї хоче от саме в цю мить? Злякалась власних думок — дуже давно її не опановував такий гнів на високорідного.

— Оцю? — в голосі Жаррака майнуло щось поблажливе. — Пане Кламансе, прошу мене вибачити… — Він клацнув ціпком, втиснув кінчик артефакта в шию Канре, змусив її задерти голову. — Ти, паскуднице, куди вже рвонула? — звернувся він до дівчини й геть інакшим тоном пояснив маестрові: — Вона покарана. Зіпсувала мій вихідний костюм. Щоб їй пальці потрощило! Думала, що поки крутиться серед гостей, то я забуду про покарання. Хах… Я кому казав з комірчини й носа не потикати?

Жаррак відвів ціпок убік, опустив його і рвонув Канре за руку так сильно, що ледь не вивернув ліктя.

— Пішла геть. Вже.

Пан Кламанс насупився, проте Прест відказав йому щось, і вони обмінялися жорсткими смішками.

Дівчина швидко дійшла до кінця коридору і звернула. Чаротворець наздогнав її за мить.

— Ідеш за мною і не розтуляєш рота, — наказав він.

Канре навіть не спромоглась відповісти: «Так, маестре».

Врешті Жаррак привів її до бібліотечної зали. Зачинив двері зсередини. Підійшов до глибокого крісла, впав туди і видихнув так важко, ніби пробіг щойно від маєтку до центрального собору і назад.

Канре стовбичила біля дверей, вгамовуючи тремтіння в ногах.

Обоє мовчали. Дівчина хотіла заспокоїти себе звичним методом і полічити фігури на килимі, але в залі було надто темно.

— Знаю, що тут так ведеться, — сказав Жаррак першим. — Але мене мов заціпило… Тітонька каже: то все виховання. Знаєш, я прожив багато років у материному маєтку неподалік Альтесштадта. Лазив по деревах із дітьми кухарки. Коли ми розбивали лікті й коліна, на них однаково виступала кров. Це згодом мені сказали, що моя кров — священна. Що всі повинні дивитися донизу, коли я зайду до зали. Що я можу… — маестр осікся й замовк.

— Так ведеться, — відказала Канре, сторожко спостерігаючи за Жарраком: раптова добрість чаротворця може обернутися найгіршою злістю. Особливо добрість, котра дісталася ні за що.

— Отож ти хотіла й того, що мало далі статися — з отим Кламансом? — спитав він і раптом гаркнув: — Та подивися вже на мене!

Канре відступила до дверей і вперлася в них спиною. Жаррак лякав її. Він поводився неправильно. І все погано для неї закінчиться — дівчина усвідомлювала це, як і причини смерті своїх сестер. Чаротворець може робити все, що забажає. Говорити все, що забажає. Бажати все… й отримувати.

Вона — ні.

— Мені заборонено дивитися в очі високорідних, — відповіла Канре. — За винятком моментів, коли… коли їх цікавить моє тіло.

— Мені байдуже твоє тіло, — жаско відрубав Жаррак. — Я вже бачив у цьому житті все, що…

Він затнувся, не договорив, проте його руки метнулися вгору, мовби в німому благанні до святих, які мали б щось пояснити, поставити на місце. Але вони мовчали. Святі завжди мовчать.

— Маестре, я дуже вдячна вам за допомогу, — видушила Канре з себе, сподіваючись, що заспокоїть Преста.

— Чергова брехня. Ви завжди дякуєте за добрість. Коли вас карають, коли принижують — ви тільки дякуєте чи вибачаєтесь. Нічого справжнього.

Канре не витримала. Упала на коліна та опустила голову до підлоги. Це було так природно: прохати вибачення, навіть коли не усвідомлюєш провини, просити милості, бо тільки так і можна. У думках її гарячково промайнули всі страшні історії про чаротворців та їхнє узаконене божевілля. Про те, як один маестр спопелив слуг у своєму домі, щоб випробувати новий бойовий чар. Як господиня зняла шкіру зі служки, коли та не почистила від ворсистої шкірки суланнські персики до столу. Як, як, як… Історій було надто багато. Хай навіть половина з них — казки. Може, і цей ось…

— Припини, — натомлено видихнув маестр. — Підведися.

Канре заворушилася повільно, думаючи, як, у біса, вона повинна поводитися, щоб не прогнівити оцього шаленця?

Маестр підійшов. На підлозі простяглася його видовжена тінь у смузі місячного світла. Пальці зімкнулися біля ліктів Канре.

— Очі на мене.

Цього разу вона послухалась.

Жаррак торкнувся її губ з несподіваним напором. Швидко відсторонився — мовби обпекло.

— Тільки так? — спитав.

Дівчина мовчала.

— Тільки так? — перепитав чаротворець.

— Як ви того бажаєте, маестре, — вишепотіла Канре.

Бо а чого ж він іще хотів? Вони не в рівних умовах, аби ставити такі питання. Забажає вона його відштовхнути — і поплатиться. Забажає вона його — і поплатиться ще гірше.

Юнак невесело розсміявся.

— Я волів би, щоб ти сказала правду, не думаючи про нашу відмінність. Щойно, в коридорі — даремно я втрутився?

— Ні. Не даремно. Але так само, як ви відмовилися порушувати закони Франу про бойовий чар, я не порушуватиму правил своєї роботи. З тієї причини, що вона мені необхідна. З тієї причини, що…

«Могутній чаротворець стратив мою найдорожчу, найріднішу людину, коли вона не догодила йому, і я боюся вас усіх гірше, ніж клятої синьки. А тебе боюсь особливо. Робиш, що заманеться, а я не знаю, що маю чинити згідно з твоїми химерними поглядами. Так бути не повинно, бо це зле скінчиться, юначе з крижаними очима».

— Тоді не порушуймо правил. — Жаррак відпустив її та заусміхався, як звично. — Не порушуймо їх, доки не стане очевидно, що деякі правила не мають сили… А тепер мені необхідна твоя допомога.

— Слухаю вас, маестре.

— Вино. Треба залити мій вихідний костюм вином. Тітонька згадувала, що в Кламанса довгий язик. Мабуть, уже половина гостей почули, як я пообіцяв тобі прочуханку. Варто підстрахуватися й мати «сліди злочину».

Канре вагалася кілька секунд, але напруга відступила, й роздуми кинулися в потрібному напрямку.

— Мабуть, краще залити вашу одіж чаєм — легше відіпрати, — запропонувала вона.

Жаррак похитав головою.

— Ні, благаю тебе, тільки вино! Я ж не хочу, щоб той жах з мереживним комірцем відіпрали. Франська мода зведе мене в могилу швидше, ніж атака півдня.

* * *

Інцидент із вихідним костюмом минувся на диво гладко. Маестра Альвіанні висварила Канре наступного дня, проте племінник запевнив її, що криворука служка вже покарана, і на тому про це забули.

— Не думай, що тобі все з рук сходитиме, — цвиркнула Юонна на вухо Канре, коли вони складали кремові наволочки й покривала до шафи. — Те, що ти улюблениця тут, може й боком вилізти.

— А ти, мабуть, воліла б, щоб мене прогнали? — спитала Канре з викликом.

Юонна закинула голову і тихо розсміялась.

— Ой, та навіщо воно мені! Я все одно скоро відправлюся до великого дому на роботу. І буду під протекцією самого маестра Преста! Персональною протекцією, — оскалилася вона так, аби Канре остаточно зрозуміла, про що йдеться.

Жарракове лице промайнуло перед внутрішнім зором дівчини. Вона й не помітила, щоби племінник пані виявляв інтерес до Юонни. Проте подруга не брехала би про зміну роботи, аби подражнитись. А що думають собі високорідні, особливо такі чудернацькі, як Жаррак, і вгадувати не варт.

— Що ж, добре, — смикнула плечима Канре. — Я за тебе тішуся.

Вона зовсім не тішилася, але Юонні було байдуже — та вже наготувалась розповідати далі.

— Навіть не уявляю, як ви тут без мене впораєтеся! Не думаю, що господині вийде завиграшки знайти когось такого ж ревного й умілого. Одразу ж, коли великий маестр приїде з переговорів, я переберуся в його дім.

— То це ти про старшого Преста?

— А чого ти так усміхаєшся? Думаєш, він і тебе покличе? Ні, все-все, момент втрачено! Пан запримітив мене, коли заїжджав на гостину кілька тижнів тому. Навіть квітку подарував! Ну, пригадала, дірявоголова?

Дівчина відшукала в спогадах день, коли маестра її прогнала, — тоді їй прислуговувала Юонна й дуже тішилася, що високий гість звернув на неї увагу. Проте ці спогади сховалися в глибині пам’яті. Бо того ж дня Канре бачила й сутичку Жаррака, а по тому він зцілив її руку… А он як обернулося.

— Будь обережною, — щиро мовила вона Юонні. — Маестр Прест — королівський чаротворець…

— Саме так! — усміхнулася служка, котра вкладала в слова «королівський чаротворець» інші думки, ніж Канре, навчена минулим. — Тому скоро в мене буде нова, прегарна одіж. Зарплата до небес підстрибне. А житиму в розкішному домі, куди — ах! — навіть дофін приїздив із візитом. Так-то!

Увечері, коли маестра грала в карти з паніями Валлі та Ортес, Канре, звільнену від потреби ходити за господинею назирці, знову покликав Жаррак.

Він відвів її в бібліотеку: через пристрасть племінника до знань маестра наказала зробити йому копію ключа від сховку всіх книг у домі.

— Тітонька згадувала, що ти гарно читаєш, — повідомив юнак, повернувши ключ у замку.

— Так, маестре, — погодилась дівчина, певна того, що це не велике досягнення в очах високорідного.

Кара свого часу приносила з дому пані Альвіанні старі газети і примушувала молодших сестер читати до посиніння: вона завжди твердила, що не буде гарного життя тому, хто не здатен скласти від свого імені ґречного листа.

— Я знайшов цікаву версію Першої легенди. — Жаррак підійшов до столу, де лежала розгорнутою велика книга. — Почитай мені. Хочу з кимось обговорити, але Толіо знай регоче з моїх теорій.

Канре наблизилася. Книга скидалась на дорогу — втім, інших маестра Альвіанні не купувала, бо ж вони означали статус.

— Святі вищі любили одне одного дуже сильно, — почала Канре. Слова Першої легенди знайомі з дитинства будь-кому, тож дівчина не розуміла, що такого нового міг знайти між рядками Жаррак Прест. Але він хотів, щоб вона прочитала це, — і вона читала: — Проте, створені богом за подобою могутніх святих, люди на земній тверді не знали цієї глибокої любові, і між ними палав розбрат. Вони тонули у війнах, забуваючи імена вищих. Вони купалися в крові замість води, забуваючи власні ймення, роди та корені. Тоді святі вирішили, що діяння людей негідні, а без сильних провідників вони загублять себе… — Канре затнулась, та, ковтнувши слину, продовжила: — Вони попрохали у бога поради і з його мудрого слова взяли кращих з-поміж людей та вплели в їхні роди силу свою. Силу торкатися срібного плетива світу: брати з нього плинку воду й невгасимий вогень, земної тверді міць та силу всіх вітрів. Вони навчили людей зцілювати того, хто зранений, бачити глибінь думок, як чистую ріку, творити нове зі старого й вершити великі діла. І постановили святі, що сі люди будуть вищі над іншими, стануть захистом і гарантом порядку для тих, хто не удостоївся великих дарів, але все ж удостоївся життя. Вирішили святі, що так принесуть мир у світ, котрий розривали війни. Тому й назвали нових створінь чаротворцями — з чаром у руках і з миром у помислах…

— Так, починалося все велично, — перебив Жаррак. — Читай далі.

— Далі… Далі на людей найшла страшна синя пошесть. І винищила вона всіх: тих, кого поставлено правити, і тих, кому наказано коритися. Дрібка врятованих скоро розійшлась по землі, наповнюючи її життям знову, та побачив бог, що хворість, котра має забирати нечестивих нижчих, забирає і чаротворців. Тому він наказав святим зійти на землю знову і дати тепер не лишень божественну силу, але й оливні гілки в руки тим, кого обрали за найкращих. Коли підходила синя пошесть, то чаротворці змахували оливними гілками — і хворість оминала їхні доми, бо спиняло її благословення. По тому оливні гілки проросли в тіла вищих і стали навіки знаком, котрий береже їх від пошестей. І свідчить це: вони — обрані богом та святими, вони — влада й закон, вони…

— Гаразд, годі, — спинив маестр. — Далі там про те, як запанував мир на довгі роки і всі жили процвітаючи. То що думаєш про таку версію?

— Прекрасна легенда, — відповіла Канре, не певна, чого Жаррак очікує.

— Я про момент із появою чаротворців, — маестр почав пояснювати похапцем, захоплений, вочевидь, своїми думками. — Адже зазвичай у цій легенді вони — діти людей та святих, які зійшли на землю, аби навести лад. А тут — вищі дали силу людям. Просто обрали когось із людей.

Канре пробігала це місце поглядом. Вона насправді не дуже вдумувалася в прочитані слова — її турбували Жарраків погляд, Жарракова близькість і загалом Жарракова присутність у бібліотеці, в півтемряві, за зачиненими дверима — наодинці з нею.

«Щось із ним не так», — авторитетно заявила Юонна, коли днями згадувала про молодшого Преста. Проте від Канре не сховалося розчарування, з котрим подруга кілька разів провела поглядом маестра.

— Я думаю… Це можна трактувати по-різному. Узяли людей і вплели силу — це якось… метафорично. — Канре обвела кінчиком пальця хвилястий візерунок на сторінці з легендою.

«Метафорично» — то було слово, суть котрого колись розтлумачила їй маестра Альвіанні. Дівчині часом здавалося, ніби господиня воліла б дати їй кращу освіту, щоб отримати собі достойну компаньйонку. Але, певна річ, вона не могла відправити слугу до Лекторійного дому чи найняти їй учителів. За компаньйонок для паркових прогулянок, виїздів у місто чи розмов при каміні маестри милостиво брали бідніших родичок, які боготворили їх за змогу торкнутися красивого життя. Але пані Альвіанні від такої ідеї злостиво відмахувалася.

Канре повела далі:

— За цими словами можна сховати і щось невинне, і справдешні шлюби людей та вищих, від яких зродилися чаротворці. Та насправді не думаю, що зараз відіграє якусь роль те, як чар прийшов у наш світ. Чи як проросли оливні гілки. Ви ж бачите, де пролягає межа. Вона не лише в чарі. Погляньте на широкі можливості, котрі простягаються перед вами, а тоді погляньте на… — Вона затнулася, відчуваючи, що наговорила забагато, і додала стиха: — Погляньте на всіх інших. Ви добре побачите.

— Твоя правда, — покивав Жаррак. — Але мені подобається трактування про те, що всі люди назагал колись були однаковими.

— І тонули в крові, — нагадала легенду Канре. — Бо не мали над собою гарної влади.

— То нинішня гарна?

— Не можу відповісти на таке питання.

— Розумію. Я теж не можу. — Хлопець осміхнувся й підірвався з крісла. — Гаразд, дякую за товариство. Вже доволі пізно, а я ще обіцяв Толіо зазирнути з ним на гулянку.

— Дякую за вашу увагу, — непевно відповіла Канре, бо маестра ніколи не дякувала їй за товариство і переважно закінчувала їхні розмови словами «геть», «зникни» або «берися до роботи».

Дівчина опустила погляд на книжку і обвела пальцем золочену гілку внизу сторінки. Маестр раптом поклав свою долоню поруч, накриваючи символ, ніби не хотів бачити знак своєї відмінності.

Жаррак кілька днів тому заявив, що його дратує розмовляти з людиною, від котрої він чує тільки подяки, вибачення чи підтвердження. Тому Канре дозволила питанню ковзнути між ними:

— А де ваша гілка?..

— О, це невелика таємниця. Батько хотів обрати помітне місце. — Юнак розв’язав хустину на шиї. — А матір заперечувала… — Він рвучко смикнув рукави жакета й скинув його на крісло. — Матір казала: Престові не треба, щоби в нього на чолі горіло золото. Найважливіше, аби я не міг втратити гілку в битві разом із відтятою рукою чи ногою, тому… — Юнак розпустив шворки й відгорнув комір сорочки. — Онде, під ключицею — видко?

Дівчина придивилась і помітила зблиск знака з дрібними листочками. Благословення, котре колись дали вищі, чаротворці тепер самі наносили дітям на шкіру, одразу після народження.

«Щось із ним не те», — вирішила Канре, коли Жаррак похапцем одягнув жакет і щез за дверима, оком не змигнувши.

* * *

— Ти неуважна, Канре, — сказала маестра Альвіанні, коли помічниця замість зрізати білі троянди в саду принесла цілий оберемок червоних.

Дівчина здригнулася, пригадуючи, як минулого разу за таку помилку панія добрих чверть години вганяла шпичаки квіток їй у долоні.

Проте тепер вона поблажливо усміхнулася.

— Твоє щастя, що я саме змінила думку й рішення з червоними квітками краще підійде для композиції в смарагдовій залі. І все ж… Така неуважність турбує мене, нещастя. Якби я не знала тебе, то могла б подумати, що ти забула про всі настанови чи впустила когось у своє серце.

— Ні, маестро.

— Чудово. Якщо хочеш вижити, Канре, знечулься. Твоє ненадовго гарне і молоде тіло — щит від гірших бід. Користуйся ним, і будеш спокійною. А за рік-два я оддам тебе за Освана. Він же — сама бачила — мліє, варто тобі минути його. Це буде найкраще. Ти почула мене?

— Так, маестро.

Коли господиня відпустила її назад до роботи, дівчина пішла в смарагдову залу, щоби поставити троянди у вазу, і ненароком поколола руки.

Їй хотілося кинути все, побігти в парк, стати над замуленим озером і голосно-голосно закричати. Аж доки з голосом не вийде з неї це цілковито неправильне й зайве відчуття, доки не втечуть усі сумніви й усі спалахи. Щоб узяти — і втопити їх.

«Щось із ним не так», — повторювала собі Канре, слинячи поколоті пальці й розправляючи троянди у вазі.

«Та все з ним не так!» — в унісон відповідали сестри.

«І зі мною теж».

Тільки вона, на відміну від Жаррака Преста, не могла собі дозволити такої розкоші.

Розділ 4. Політ пляшечки

Маестра Альвіанні вирушила до сестри в Лалаку зненацька. Лист прийшов: сестра панії, Ілонна, лежала при смерті й сердечно прохала любих родичів (а серед них і Юріт Даль) приїхати до неї. Маестра закотила очі («Вона вже втретє отак «при смерті», Канре! То пора би вже й насправді»), але поїхала того ж дня. На подив, пані взяла з собою Юонну. Молодша служка не тямилась із радості й весь вечір дзвеніла про те, як чудово буде в Лалаці. Твердила, що неодмінно привезе подарунок — може, чудодійний камінець, а може, уламок білої мушлі.

Канре не хотіла подарунка, а в силу чудодійних камінців не вірила. Вона не засмутилася, що замість мандрівки залишиться в маєтку — за відсутності маестри роботи в її помічниці куди менше. Водночас вона мізкувала над тим, за яку ж провину панія знову відсторонює її. Нічого очевидного на думку не спадало, а господиня не казала. Ну, краще не шукати біди там, де її, можливо, й нема.

Інша біда — та, котру звали Жаррак Етель, — з’явилась опівдні, після занять у Лекторійному домі. Панія залишила племінникові листа, котрого він уважно прочитав за обідом, поки Канре лічила темні й світлі паркетини на підлозі їдальні.

— Здається, тітонька не вельми вірить у хворобу своєї сестри, — усміхнувся юнак, вкладаючи листа до кишені. — Поза тим, це означає, що весь тиждень або й довше в домі не буде гостей, а ти зможеш видихнути з полегшенням, так?

— Робота не закінчується ніколи, маестре.

— Дійсно. Тому що я маю для тебе завдання…

Чаротворець затнувся й кашлянув, а тоді видав Канре свій химерний план, де була мова про похід на пошту і… по шоколад. Зі своїми листами юнак хотів поратися сам, хоча міг би передати їх комусь зі слуг, тож Канре зрозуміла: головне в усій цій раптовій вигадці — шоколад. Вона, звісно, йшла разом з маестром, щоби вказати йому дорогу.

«Оце знайшла чого радіти! — нагадали сестри пошепки, поки дівчина натхненно збиралася на прогулянку. — Він усе ще дивний панич, від котрого не знаєш чого очікувати. Надумав собі розважитися, бо нудьга напала, а ти тішишся! Назавтра він про це забуде, бо вигадає собі іншу гру».

Канре розуміла все. Але однаково ретельно укладала коси перед дзеркалом і підфарблювала щоки старими маестриними рум’янами, котрі ховала на дні шухляди.

Що погода змінювалася, то невидимі лещата здавлювали голову. Тому вона вклала до торбинки ще й пляшечку з порошком від аптекаря — на випадок, якщо біль стане геть нестерпним.

Унизу, у вестибюлі, Жаррак попрохав Канре залишити плащ Альвіанні вдома і простягнув їй натомість свій.

— Маестре, я можу зайти на пошту, та мене не впустять з вами в жодну з цукерень у Верхньому Місті, якщо не засвідчуватиму, кому служу, — нагадала дівчина, розмислюючи, чи й про це правило він не знав.

— Ти прийдеш туди зі мною, — заперечив Прест. — Ніхто не посміє допитуватися. Не хочу, щоб ти почувалася слугою хоч нині.

— Я не перестану бути слугою від цього, — смикнула плечима дівчина, котрій не хотілося покладатись на його самовпевненість. Ще менше їй хотілося, аби хтось помітив, як вона знову видає себе за високорідну. Надто далеко заходила ця маестрова розвага!

«І бути біді, якщо тебе звинуватять у брехні. Тоді гірко пошкодуєш, що пішла на ризик заради чашечки шоколаду», — з осудом защебетали сестри.

Втім, річ була не в обіцяному частуванні. То було значно глибше: одне з основних правил її життя про розмежування вищих і нижчих зараз тріщало, як суха гілка, котру намагаються зламати. І Канре остерігалася того, що буде далі.

* * *

Шоколад смакував божественно. Спершу Канре не могла навіть торкнутися його через хвилювання. Та Жаррак повідомив:

— Я заплатив, щоб нас не турбували. Вирішив, що так зручніше спілкуватися, — додав, мовби ущемлений тим, що супутниця така напружена. — Можеш почуватися тут вільно. Утім, якщо тобі більше до вподоби обводити поглядом візерунки під ногами, то хай.

— Я підраховую пелюстки.

— Навіщо?

— Звичка. Коли багато часу доводиться дивитися вниз, то хочеться бодай чимось зайняти увагу.

— У цьому є плюс. Так інші не можуть прочитати твій погляд. Оце мені й не подобається. Коли тобі не дивляться в очі, не знаєш, що в людей на думці.

— Нікому не важливо, що в нижчих на думці.

— Але коли це особа, котра, скажімо, наливає мені вино… — Нігті Жаррака зацокотіли по чашці з кавою.

— Ви боїтеся отрути? — Дівчина не була певна, чи оці вищі над вищими здатні чогось усерйоз остерігатися.

— Не те щоб боюся, але були прецеденти. Мій батько подбав, аби я знав про всі можливі неприємності. І був готовий до всього.

— Подейкують, ніби чаротворці можуть виводити отруту з тіла… — Канре пригадала одну з численних оповідок, якими потішала сестер Кара.

— Декотрі можуть, — підтвердив Жаррак. — Якщо їх двоє. А якщо ти сам? Зцілити себе не вийде. Утім, є чар, якому під силу сповільнити розповсюдження труйки, але він має погані наслідки. У дитинстві батько трохи вчив мене керувати кров’ю у власному тілі. На випадок, якщо мені відірве одну з кінцівок, а треба буде дочекатися підмоги… Та це не дуже приємна тема до десерту. Може, ліпше розповім про Нитку Атаїс, яка висотує спогади? Це хоча б не кривава історія.

Канре кволо всміхнулася. Вона вже знала, що чаротворці можуть зробити з кров’ю. Великим зусиллям дівчина пригасила раптову нудоту.

— Бачу, батько старався, щоб ваше дитинство не минуло без вражень, — видихнула вона.

— У ті рідкісні моменти, коли я залишався в нього, так. Бо маю сильний дар, хоч він не дорівнявся до старших братів, — пробурмотів Жаррак. — Але нам усім дісталося. Виховання чаротворців — не для слабкодухих.

— Слабкодухі не народжуються з цим даром.

— Я міг би посперечатись, але, мабуть, не варто.

— Не варто. Я не звикла до розмов з високорідними. Найбільше — часом панія запитує моєї думки про колір тканини до нової сукні…

— А як ти потрапила до неї на роботу?

— Прийшла на місце сестри, — відповіла Канре, несподівано легко оголюючи прірву. Слова полилися, ніби вона хотіла позбутися їх, виговорити раз і назавжди, висловити в лице вищому, котрий слухав її, на відміну від інших: — Мою сестру стратили. Так наказав чаротворець із великого дому. Молодші теж померли. Одна — від синьки, другу залив окріп у пральні. Я залишилась сама — без дому й без рідні. Тому пані Альвіанні найняла мене на місце Кари. Кара — це старша сестра. Але ця тема теж не дуже приємна для вашого товариства та цього місця. Тут усе надто вишукане. А в моєму житті такого мало.

Канре видихнула і відчула себе зайвою тут. Людиною, яка намагається просилити грубу нитку крізь вушко найдрібнішої срібної голки.

— Розумію, — видушив Жаррак і продовжив надміру офіційно: — Прошу пробачення. Я дозволив собі забагато. Покликав тебе сюди проти волі. Втрутився тоді, на прийомі, думаючи, що чиню краще. Вимагав з примхи, аби ти дивилася мені в очі. А сам не помічав нічого.

Канре стрепенулася і позирнула в лице маестра. Той дивився у стіну і бурмотів:

— Я представник великого дому. Такий же, як і той, хто позбавив тебе родини. Очевидно, нічого хорошого ти не можеш почувати.

Канре спаленіла, бо Жаррак озвучував думки, котрі справді не раз пробігали в її голові. Але ж то було раніше! Вона й сама направду не відчувала миті, коли оце місиво остраху, інтересу, обурення й нерозуміння між ними викресало в ній і ще одне, істотно інше відчуття. Відчуття, що хтось може ставитися до неї як до людини без огляду на відсутність гілки.

— Маестре, я взагалі нічого не можу почувати до високорідного, — відказала дівчина, нагадуючи самій собі про істину, яка допомагала остудити голову: вони з різних світів.

Жаррак, здавалося, пропустив її слова повз вуха.

— Мабуть, тобі геть неприємне моє товариство, — висловив він нову здогадку тим же меланхолійним та ошелешеним тоном.

Ото вже — статному паничеві, певна річ, рідко доводилось усвідомлювати, що не всім він може бути жаданим товаришем.

Канре глибоко вдихнула й зашепотіла:

— Таж ні! У нашому житті достатньо болю і страху, маестре. Навіщо підживлювати ще й неприязнь? Я остерігалася вас, як остерігаюся всіх високорідних. Від ваших слів залежить моя робота, благополуччя і часом життя. Але з дня нашого знайомства ви тільки допомагали і заступалися в моменти, коли ніхто й не подумав би. Тож було б невдячно перекладати на вас неприязнь до того, хто позбавив життя мою сестру.

— Я буду уважнішим надалі, — відказав маестр і мовби знітився, та за кілька митей перемінив тему: — А як тобі засмакував шоколад?

— Він чудовий.

Після цих слів Жаррак розцвів.

— Про це місце мені повідав Толіо. Він твердив, що його сестра мліє від тутешніх ласощів.

— Можливо, він очікував, що ви її запросите на прогулянку?

— Можливо. Та я не хотів цього. До всього, панні Толіо не випадає виходити до міста без супроводу. А спілкуватися з панною в присутності її старшого брата — справжня морока… Не хочу здатися тобі неґречним чи зверхнім, — додав юнак, — але і в Альтесштадті я встиг надивитися на вищий світ. Тут у вас усе ще складніше, боже… Чого одна лиш туфелькова церемонія варта!

— Невже у Вінні немає таких чудернацьких традицій?

— О, є, ще й які… Наприклад, якщо на балу ти западеш в око панні, то після танцю вона може подарувати тобі стрічку, яку годиться зав’язати на зап’ястя. За довгу гулянку руки — як святкове дерево.

— Але яка користь із таких стрічок? — сторопіла Канре.

— Їх можна повернути. Згодом. Наодинці бажано. — Маестр зашарівся і сягнув по горнятко. — Ну а ще є кумедна традиція в ніч на Нуелле…

* * *

Щойно Канре увірувала, що нині удача на її боці, як це скінчилося: дорогою додому вони зустріли Естіенна Мерселлі, спадкоємця іншого великого дому. Вже падали сутінки, тому дівчина не одразу впізнала в зустрічному знайомого чаротворця, проте він помітив їх, підійшов і глузливо привітався:

— Чи ж це не Прест, який усе боягузливо тікає від мене?

— Маестре Мерселлі, як бачите, я супроводжую панну, — відповів Жаррак. — Усі ваші претензії радо вислухаю опісля.

— Тепер спідницею прикриваєшся? — реготнув Естіенн надміру голосно. Його пальці сіпалися, а на чолі Канре помітила піт. Помітив це і Прест.

— Та ти під ейфорією… — завважив він.

— Язика припни, — гиркнув Мерселлі. — Ліпше під ейфорією, ніж під мамчиною спідницею!

— Ану з дороги.

Жаррак клацнув пальцями, і в його долоню з рукава вислизнула палиця. Клац-клац-клац — сегменти розкрилися. Ціпок вдарився об землю, мить — і чаротворець уже відсторонював ним Мерселлі, який стояв на шляху.

— Шановна панно, хіба вас не соромить такий супутник? — звернувся до неї юнак під ейфорією, котра розв’язувала язика і туманила голову краще від вина.

Канре затримала дихання. Вона мусила йому відповісти. Вона мала право зараз сказати все, що думає. І — не відала, як їй повестися згідно з правилами високорідних.

— Маестре Престе, — дівчина схилила голову в Жарраків бік, — я б воліла дізнатися, чому маестр Мерселлі вважає, що ваше товариство має бути мені неприємним.

— Люба панно, запевняю, це дрібне непорозуміння. Бачте, цей пан вимагає від мене справедливої розплати за слова, які, на його думку, ображають його дім. Та водночас — не збагну чому — він ніяк не хоче узгодити наш конфлікт на офіційній дуелі.

Мерселлі роздув ніздрі, ніби розгарячений бик.

— Чому ж? — спитала Канре, стараючись говорити без тривоги.

— Та бо я його вб’ю, — щось хиже, геть незнайоме промайнуло в голосі Жаррака.

— Я затовчу ці слова тобі в горлянку, — прошипів Мерселлі, вищий і кремезніший.

З Естіеннового зап’ястя повільно розмотувався ланцюг, і його ланки клацали. Кований тягарець кулястої форми тягнув ланцюг донизу.

— Бачте, панно, — вів далі Жаррак, пильно спостерігаючи за рухами суперника. — Чаротворець у Франі не дозволить собі застосовувати бойові навички поза полем бою чи дуеллю. Це правило сковує мене. Проте маестр Мерселлі вважає, що його воно не стосується. Та поки він не викличе мене як годиться, я не ступлю і кроку. Бо вбити чаротворця з великого дому поза рамками дуелі — це смертний вирок за наказом нашого пресвітлого короля.

— Ще б ти бився так добре, як говориш, — відповів Мерселлі.

Канре зчепила пальці довкола своєї торбинки. Вона гарячково думала, як припинити це. Присоромити Мерселлі, котрий продовжує діймати Жаррака? Попрохати Преста провести її швидше, посилаючись на слабкість? Вона стояла поруч із чаротворцем і думала: чому він, завше такий доброзичливий, говорить усі ці речі? Чому мовби хоче роздратувати Естіенна?

— Маестри, — втрутилася Канре врешті, — я б воліла потрапити додому до настання ночі. Пане Престе, ви, якщо не помиляюсь, обіцяли мені своє товариство.

— Ви чули панну, Мерселлі.

— Чув, та хай панна мені пробачить, — голос чаротворця пролунав хрипко, як хруст гілок. — Я викликаю тебе. Тут і зараз.

Срібне сяйво майнуло поміж двома артефактами, мовби засвідчило факт виклику.

— Бачите, панно. — Жаррак відсторонився від Канре і перевів усю увагу на суперника. — Невідкладна справа не дозволяє мені супроводити вас. Але можу запевнити, що ці вулиці такі ж безпечні, як і ваш рідний Альтесштадт. Тепер прошу вас дуже: йдіть без мене.

* * *

Канре не пішла.

Спершу вона вдала, що йде. Але й думки не мала залишати Жаррака. Навіть якщо Прест певний у собі — хтозна, чи й це не юнацька бравада? Навіть якщо Мерселлі слабший, закляття ейфорії штовхає на непередбачувані вчинки. Пані Альвіанні зналася на дурманному чарі. І хоч його сила не давала аж таких видатних можливостей, та служка примітила: не раз і не двічі під впливом ейфорії маестрині гості бадьоро погоджувалися на несусвітні дурниці. А по тому, за кілька секунд чи хвилин, сиділи й помислити не могли, з чого це вони вчинили таке. Вони заклинали одне одного задля забави, тож, певніше за все, і Мерселлі повертався з якоїсь гулянки і чувся надто сміливим. Та й Жарраків напір Канре здивував.

«Що буде, коли ти побачиш це? — спитали сестри. — Коли побачиш, що ховається за його юним лицем і красивими манерами? Коли він пустить у дію ту свою силу і поранить суперника чи й уб’є його — насправді? Прест вгаратає по всіх твоїх страхах. І тоді це нашестя закінчиться? І настане спокій твоєму серцю, коли виявиться, що він — не сонце ясне?».

«Він чаротворець, а не сонце, — відповіла Канре, карбуючи крок тепер між дерев: студенти обрали для дуелі затінок парку, де не буде зайвих очей. — Він чаротворець, і я приймаю це. А якщо не зможу прийняти, то краще дізнатися про це тепер».

Вона помітила постаті юнаків на крихітній галявині попереду. Жаррак та його суперник опустилися на траву на відстані кількох кроків одне від одного. Дівчина примружилась і роздивилася: Прест дістав кілька баночок з кишені свого жакета і зосереджено засипав вміст кожної з них в сегменти ціпка.

Мерселлі також засипав порошок усередину кулі на ланцюгу.

Дівчина не знала достеменно, що вони роблять, але кожен здавався цілковито поглинутим своєю справою.

І тут рука Мерселлі уповільнилася. Він зиркнув на Жаррака через плече. Той не озирався, зовсім нахилився до ціпка: сутеніло, а Канре вже дізналася, що маестр зле бачить.

Його суперник поклав баночку в траву.

Натомість він дістав ніж.

Дівчина скрижаніла: це підготовка до дуелі чи порушення? Так повинно бути чи ні? Їй не були відомі правила сутичок чаротворців.

Якщо закричить — видасть себе, Жаррак зверне на неї увагу і, якщо це напад, вона дасть зайву мить Мерселлі.

Треба натомість привернути увагу нападника. Треба!

Канре вхопила торбинку, намацуючи її вміст. Але не встигла нічого вдіяти: Мерселлі замахнувся і вдарив Жаррака в голову руків’ям ножа.

Маестр схопився за скроню лівою рукою і сягнув по ціпок, який випав у траву.

Не схоже, що так мало бути за правилами. Ну зовсім.

Зате схоже, що юнак під впливом закляття ейфорії вирішив завершити дуель ще до початку.

Пальці Канре стиснулися довкола пляшечки з порошком від головного болю. Жаррак сказав, що не хотів, аби вона почувалася слугою на цій прогулянці.

«Якби ти не була слугою. Якби… Що б ти зробила?» — спитала вона сама в себе.

Замахнулась. І кинула.

* * *

Секунда скрижаніння. Секунда без повітря.

Канре підхопила поділ обома руками і вибігла на галявину, проклинаючи подумки власну легковажність.

Мерселлі, як був навколішках, повалився обличчям на землю. Жаррак швидко вхопив ціпок, але похитнувся, підводячись.

Порошок від головного болю осів на землю довкола голови непритомного чаротворця, вибілюючи його волосся. Частинки скла блищали проти яскравого, повновидого місяця.

— Стій там! — гаркнув Прест.

Дівчина завмерла, ніби звук голосу маестра був стрілою, яка пришпилила її до місця.

Чаротворець глибоко вдихнув, задер голову, похитав нею. Тоді двічі вдарив ціпком об землю. Мерселлі глухо застогнав. Жаррак шепотів щось швидко, тихо — ніби вітер, який лоскоче траву. Поки шепотів, тиша довкола, здавалось, розбухала і витісняла всі звуки. На Канре напирав тиск, котрий намагався відштовхнути її геть. Але вона стояла, міцно впершись ногами в землю. Перед очима сріблилася запона — як мильна бульбашка, вона розросталась, заковтуючи все.

Жаррак заплющив очі. Він змахнув ціпком — лясь! — і запона тріснула.

Синява сутіні знову стала синявою. Лезо ножа відблискувало в траві разом з уламками скла.

— Я заледве затуманив ті секунди, коли ти вцілила йому в голову, — озвався Жаррак тихо. — Ейфорія, звісно, суттєво допоможе — вона має гарну схильність плутати думки. Не хочу, щоб цей невгамовний почав розшукувати мою віннську супутницю, якщо він помітив тебе бодай краєм ока. Але треба тут ще прибрати. Скло і… що це?

— Порошок від головного болю, — видихнула Канре і кинулася збирати уламки у траві. Їх було небагато, а найдрібніші вона вирішила просто втоптати в землю: навряд чи великий маестр буде перекопувати тут усе.

— Зробимо ось так. — Жаррак дістав одну зі своїх баночок з порошками — дівчина роздивилась темно-вишневий, синій і пісочний. Маестр шепнув, постукав навершям ціпка по баночці — вона тут же хряснула в його руці. Чаротворець скривився — розсік долоню, бо був без рукавички, — а тоді випустив скло на землю.

— Коли очуняє, хай упевниться, що я сам розтрощив це об його голову. Таке зілля недороге, можна пожертвувати.

— Якщо він вимагатиме повторної дуелі…

— О ні, — Жаррак розсміявся й додав: — Естіенн не чинитиме цього. Сьогодні він піддався на провокацію через ейфорію, але Мерселлі високо цінує своє життя. Бачиш же — скористався відсутністю свідків і хотів покінчити зі мною ще до дуелі. Ну як покінчити… не думаю направду, що він би мене зарізав. Хоча — хто знає?

Канре пересмикнуло від того, як легко маестр говорив про це. Наче знав усе наперед. Наче чекав цієї випроби. І тому не відступив.

— Чому тоді ви пішли на це?

— Бо міг, — здвигнув плечима Жаррак. — Але не хотів викликати сам — батько мій суворо проти дуелей, навіть коли вони не смертельні. А якщо вже отримав таку нагоду, то чого б не покінчити з цією суперечкою? Вона мені вже остогидла. Та якби Мерселлі хотів чесності, то запропонував би покликати заступників.

— Якби він ударив вас сильніше…

— Я грав.

— Прошу?

— Я вже трохи вивчив поведінку Естіенна. Тому наклав на себе захисне закляття. — Жаррак підняв пасма, які падали йому на лице, і продемонстрував Канре ліву скроню, місце удару.

Там не було ні сліду. Ні найменшого синця, подряпини чи кровопідтьоку.

— Зрозуміло.

Дівчина охолола й усвідомила, яким поривчастим та зайвим було те, що вона зробила. Казав же маестр: іди додому.

— Але ти дійсно врятувала мене, — додав він. — Захисне закляття дуже висотує сили, тож я наклав його лише в зоні голови та шиї. А тоді так невчасно впустив ціпок, що цілком міг підставити Мерселлі спину, поки тягнувся б по зброю. А тепер нам варто звідси піти. Скоро він опритомніє.

Канре кивнула. Вона вірила Жарракові, вірила, що його чар позбавить їх проблеми. Але всередині відлунювало усвідомлення того, що вона зробила. Навіть якщо ніхто не дізнається, вона сама знатиме, що спроможна на це.

Дорогу до маєтку здолали швидко й мовчки — маестр дуже поспішав. Вони встигли дійти додому, минути алею й відчинити головні двері — але на порозі Жаррак схопився за одвірок і повалився додолу.

* * *

Після раптового падіння маестр тут же підвівся — сам. Хоч виглядало, що на ногах його тримає лише якась незвідана сила. Він затулив лице рукою і заявив, що потребує спокою у своїй спочивальні. Пані Манно, котра стрічала їх, налетіла на служку, питаючи, що сталося. Жаррак зі сходів гаркнув, що це не їхня справа, і суворо заборонив наближатися до нього, до його покою і взагалі до тієї частини дому, де його високорідні вуха може потривожити зайвий звук.

— Хай вона, — кивнув у бік Канре, — занесе мені чаю на травах. Швидко.

— Так, маестре, — відказала пані Манно. — Чого стоїш, паркет поліруєш? — цвиркнула до служки. — Щоб за п’ять хвилин несла панові чаю, чи зле чула?

— Слухаюся, — звично відповіла дівчина, але її погляд метнувся вгору по сходах, де майнули пісочні фалди Жарракового жакета.

На кухні дізналися про слабкість гостя швидше, ніж дівчина туди дійшла, поспішно кинувши у вестибюлі чужий синій плащ. Служки втулили дівчині тацю з чайником, горнятами, тарілкою цукру, вазою з варенням та медом і великим тарелем із сирною запіканкою, котру пані Манно, мабуть, думала подати до вечері. Дівчина поспішала нагору, проте не забувала дивитися під ноги, аби не перечепитися через сходинку. Диво — та паруючий чайник на таці не викликав звичної млості. Турбуючись через Жаррака, Канре зовсім забула про страх перед окропом.

Дівчина очікувала застати чаротворця в ліжку, проте, коли вона ввійшла, той сидів за письмовим столом і щось записував в ошатний нотатник.

— Дякую. — Юнак навіть не подивився на неї. — Можеш залишити на маленькому столику.

Канре слухняно опустила тацю, розправила серветки, тоді скатертину. Зняла кришечку з цукерниці. Протерла фартухом срібні ложки. Жаррак мовчав, а робити більше не було чого.

— Маестре, — шепнула дівчина, здавлена стінами дому, де знову стала служкою, — дозволите одне запитання?

— Звісно.

— Усіх турбує, що з вами сталося.

— Ось що. — Він відгорнув волосся й повернувся до Канре лівим боком.

На скроні маестра багрянів розпухлий кровопідтік. Рвана подряпина сочилася сукровицею.

— Усе гаразд, — заспокоїв Жаррак. — Це те захисне чаротворення. Воно поглинає удар у момент, коли його завдають, але потім повертає жертві. Втім, до того часу ти вже маєш можливість виграти сутичку і безпечно покликати на допомогу, аби зцілили, коли рана наздожене. Я сподівався, що встигну повернутися до свого покою і не продемонструю нікому, як це працює, але не вдалося. Та іншим, будь ласкава, скажи просто, що в мене запаморочилося в голові.

— Краще прикласти до скроні холодне, — порадила дівчина. — Можу принести вам води й серветки для компресів.

— Не варто. Я вже прикладав лід, який витворив із води у вазочці. — Крісло скрипнуло, і юнак повернувся, спираючись на різьблену спинку підборіддям. — Але коли заживе, треба попрохати Толіо прибрати шрам, бо батькові не сподобається, якщо я щось іще зроблю зі своєю пикою.

— Це не згіршуватиме вас, маестре. Навіть якщо лишиться слід, — заперечила Канре. — Вам будь-хто скаже, — додала вона, усвідомивши, як звучать такі слова.

Жаррак хруснув пальцями.

— А мені не треба, щоб це казав будь-хто.

І замовк. Дівчина нишком зиркнула на нього: плечі напружені, очі примружені, губи міцно стулені. Мовби гнівається. Але з чого йому гніватися?

Свічка на столі стрепенулася. Хоч протягу й не було.

Спочивальня маестра, невелика, обставлена в темно-червоних барвах, навіть у денному світлі видавалася похмурою й задушливою. Особливо зараз, у цій незручній та паркій мовчанці.

Кров кинулась Канре до лиця, віддзвонюючи у вухах. Потрібно було піти, побажати чаротворцеві доброї ночі та зачинити двері з іншого боку. Якомога швидше.

Натомість дівчина наблизилася до столу і зважилася порушити тишу:

— Вас не спотворять рани, маестре. Бо маєте в собі багато світла.

— Це тому, що в дитинстві я пролив на себе барильце зілля для невгасимих ламп. — Жаррак простягнув руки і стиснув обидві долоні Канре.

Його ліве око запухло й надавало обличчю іронічного виразу, але й це не ховало хвилювання.

Дрижаки хвилею пробігли по шкірі дівчини, коли Жарраків погляд її торкнувся. Чаротворець потрактував це по-своєму. Його усмішка згасла, хоча щойно до того здавалася непереборною.

— Не тремти, Канре. Я ніколи не накажу тобі піднімати очі на мене, — він присилував себе говорити твердо. — У тому значенні, в якому це практикують франці.

Дівчині здалося, що хтось навмисне припнув час, аби вона сповна всотала цей момент. Відчула, як палають щоки і вуха. Як пітніють долоні. Ковзнула поглядом по рані на скроні маестра. Уловила, як пальці Жаррака — лише на мить, лише трохи — але сильніше стискають її власні.

— Я ніколи не накажу тобі, — рішуче повторив маестр і відпустив її.

— Я дивлюся на вас, — видихнула Канре, стараючись навіть не кліпати. — Я дивлюся на вас, — повторила.

Жаррак на ці її слова підхопився з крісла. Раптом опинився надто близько — і разом з ним підступили всі страхи: що ти робиш, це ж чоловік. Його тіло. Його жаске тепло. Густий запах. Нагадування про приниження і біль, які приносили їй стільки разів… Чоловік, який ховає дике щось під мереживними манжетами й вишитими лацканами. Не слабкий попри ту дрібну рану. Не дитя попри те, як зве його тітка. Він може скрутити твої руки за спиною, навалитися всією вагою і розчахнути навпіл. То що ти, дурепо, робиш тут? Пригоди забажала, бо він тобі кілька добрих слів сказав?

«Це чоловік, — повторила собі Канре, — якого ти сама забажала. Він — не інші».

Жаррак занурив одну руку в її волосся, смикаючи всюдисущі шпильки — кілька задзвеніли на підлогу. Друга рука лягла на талію Канре — спершу легко, мов боялася спротиву, далі вимогливо. Юнак і сам дивився на неї з невір’ям — мить, дві вичікував, перш ніж поцілувати.

А тоді вже вони торкались одне одного похапцем — так, мовби треба було викрасти цей момент у когось. Так, мовби за спиною стояла смерть. Канре відповідала як уміла — дотиком на дотик, із секундним розмислом про те, як правильно. Проте ні правильного, ні помилкового не було.

На мить їхні погляди зітнулись, і гарячка відступила. Чаротворцеві вуха та щоки вкрай побагряніли, і це додало Канре сміливості вимовити вголос несусвітню безсоромність:

— Мені цікаво спробувати, як воно: коли сама того бажаю.

Жаррак не говорив нічого більше. Ні коли провів пальцями від її потилиці вниз по спині. Ні коли розв’язав шнурівки на сукні. Ні коли вивільнив волосся від останніх шпильок. Ні коли задмухнув свічку, котра смикнулась і піддалася, впускаючи до кімнати темряву.

Канре навпомацки перерахувала складки на рукавах його сорочки, а тоді розпустила шворку на комірі і дрібно затремтіла, коли її нижня сукенка впала на підлогу. Але руки Жаррака згасили це тремтіння.

Коли ковзкий шовк простирадла торкнувся спини, Канре втягнула носом повітря. Шовк був прохолодним, Жаррак — теплим. Гарячим, мов грубка. Виваженим, як той, для кого діяння тіл уже знайоме і не потребує поспіху. А їй здавалося, що це вперше.

Справжнє чаротворення.

Розділ 5. Щоденні катастрофи

Слуги залізно дотримувалися наказу не заходити до маестра. Канре лежала в нього на грудях, тицяючись підборіддям у западинку біля золотої гілки. Одна рука Жаррака малювала спіральні візерунки на її спині, друга перебирала волосся. За вікном сірів світанок, котрий скоро обіцяв обернутися денною спекою. Ніч розвіювалась, і легковажність разом з нею.

— Ви могли б звернути увагу на будь-кого, — завважила дівчина на Жарракові ніжні слова.

— Будь-хто не кинув би Мерселлі в голову пляшкою, — пробурмотів маестр, дихаючи просто їй у маківку. Його дихання, таке близьке, бентежило дівчину, хоча перед тим, в обіймах нічної темряви, вона чула його набагато гострішим, зривчастим і гарячим. — Та я розумів, що не можу. Просто підійти до тебе й наказати підняти очі — так, як чинили інші. Не можу.

Дівчина зіслизнула на ковзку постіль і сперлася на лікоть, підтягуючи покривало до самого підборіддя.

— Інших це ніколи не спиняло. Ми належимо вам. Ви правите світом. Тож чому?

Канре хотілося бодай якоїсь відповіді зараз так сильно, як кілька годин тому — рук Жаррака, вуст Жаррака і його самого — якомога ближче, якомога глибше, якомога повніше.

— А чому ти стала на мій захист, хоча знала, чим це загрожує?

Канре обдумувала відповідь, проте всі слова видавалися надміру помпезними і не відображали того, що їй хотілося б сказати. Про що були ці слова, котрі дзвеніли, як пустопорожні брязкальця, десь між язиком і піднебінням? Канре не вимовила жодного.

Натомість діткнулася губами вуст юнака й відсторонилась, аби не було спокуси продовжити цей поцілунок та втратити ниточку відповіді.

— Я думала про ризик і справді злякалася тоді. Але не хотіла, щоб з вами сталося щось погане, Жарраку. От і все.

— Завваж, ти вперше назвала мене на ім’я! Що ж до твого «чому», то мене привабили твоя сміливість і ризиковість — нечасто побачиш їх за маскою бездоганної служки. Далі я почав придивлятись і, день за днем, незчувся, як мій погляд прикипів до тебе, а отоді вже… — Усмішка юнака розтанула, мовби в передчутті, що таким словам небезпечно звучати. Проте він зважився — і вони прозвучали.

* * *

Вільні дні сплітались, а Жаррак надто бадьоро снував плани, як він спершу забере Канре в маєток Престів, тоді поїде з нею до матері в Альтесштадт і вигадає щось із її статусом. Служка дивувалася далекосяжності його планів і нагадувала про Юонну, котру вже запросив на роботу Прест-старший. Чаротворець не поділяв скепсису дівчини. Адже звичка отримувати все, чого захочеться, вросла в його натуру так міцно, як оливна гілка — під шкіру. Тож він запевняв, що все буде гаразд.

Але тоді повернулася маестра Альвіанні, і почалося пекло.

Пекло приїхало з панією в одному екіпажі. Звалося воно маестрами Гвеннаном та Гілланом. Перший мав скрипучий голос затятого курця й міцні ноги — мабуть, любив блукати гірськими стежками біля Лалаки, адже місто заледве втиснулось у смужку землі між скелями і морем. Другий гість говорив мало, а підборами нетерпляче постукував по паркету, ніби підганяв час. Це Канре примітила, коли принесла частування до вітальні, де гості балакали з маестрою.

Гвеннан та Гіллан Альвіанні виявилися названими синами маестриної сестри, котра, на превелике щастя всіх, передумала помирати. Обидвоє юнаків належали до далекої та бідної родини, яка жила біля кордону з Ліром. Гості планували залишитися на кілька днів і поїхати далі до Орле — по інгредієнти для порошків, бо Гвеннан займався алхімією.

З поверненням маестри дрібні завдання сипалися й сипалися, проте Канре старалась виконувати все гарно і швидко. Так, мовби це дозволить зашторити справжні думки й неохопну радість днів, вирваних похапцем за відсутності господині вдома. На біду, все доводилося робити без допомоги Юонни, котра поділася кудись — мовби й не поверталася з Лалаки, хоч бути такого не могло.

Після вечері, коли Канре поспішала постелити маестрам у гостьових спочивальнях, вона ледь не зіткнулася з одним із них у коридорі. Пан Гіллан пірнув убік, звільняючи їй шлях. Але тут щось ударило по нозі — Канре не втримала рівноваги і впала навзнак, просто на тонкі простирадла, просочені ароматом листя м’яти для свіжості.

Гість, котрий височів над нею, простягнув чорний ціпок, тицьнув ним у ногу дівчини нижче коліна, котре оголилось при падінні, й буркнув:

— Надто худа.

Служка вивільнилася з-поміж простирадл та опустила голову до підлоги в подобі клякання.

— Прошу вибачення за мою неуважність, — прошепотіла вона, хоча розуміла, що удар ціпка був навмисним.

— Іди вже, — відказав маестр і поважно поплив до вітальні, звідки долинав сміх пані Альвіанні.

Канре глибоко вдихнула і повернулася до комірки за чистою постіллю. Вона тішилася, що Гіллан назвав її «надто худою», бо хтозна, що було б в іншому випадку.

Уночі, за північ, дівчина ковзнула до Жарракової спочивальні. Сходи для слуг дозволяли їй піднятися на другий поверх саме біля дверей чаротворцевого покою — останніх ліворуч. Вона не взяла свічки — ноги добре вивчили цей дім.

Жаррак зустрів її на порозі, широко всміхнувся і затягнув усередину. Одна його рука ще зачиняла двері — три клацання в замку, — а друга вже розплутувала косу Канре.

— Жарраку…

— Тс-с… — шепнув маестр і притиснув її спиною до дверей. — Розмови потім. Я вже вичерпав свій словесний запас на тітоньку та гостей.

* * *

— Ти розбила коліна, — спохмурнів Жаррак, коли опісля запалив свічку, а спалах білої шкіри Канре здивував плямами засохлої крові на обох ногах.

— Упала в коридорі. Не помітила, що поранилася, — збрехала вона.

— Давай зцілю.

— Не варто. Не хочу звикати, що ти позбавляєш мене найменших подряпин. Я ж не можу тобі допомагати навзаєм.

— Ти й не повинна, — заперечив Жаррак і поморщився. — Мені зрозуміло, що ми різні і ти не володієш чаром, але це пусте. А кузен Гвеннан, за його словами, непоганий цілитель, хоча більше займається алхімією. Тож у разі чого я зможу попросити його про послугу.

— І як тобі знайомство з родичами? — спитала Канре, щоб утекти від теми.

— Доволі цікаві панове. Чваньковиті трохи, проте це звична річ для тих, хто вирвався з низів і страшенно боїться, що його раптом сприймуть менш великим, ніж личило б. У Гіллана є цікавий і вельми рідкісний артефакт: власність Мерселлі, яку його родич виграв на дуелі. А Гвеннан згадував за вечерею, що хотів вступати до гільдії алхіміків, але зіслизнув з теми, коли я спробував дізнатися, чому ж не вдалося. Мабуть, тітчина сестра відправила наших гостей здобути собі протекцію в столиці, хоч вони й кажуть, що прямують до Орле. А тобі вони якими видалися?

— Маестр Гіллан увесь час стукотить підборами по паркету. Мовби мріє схопитися на ноги й утекти.

— О, знову підмічаєш деталі, на які не звертаю уваги я. — Жаррак тихо розсміявся, а тоді сягнув рукою під подушку і дістав звідти складений ціпок.

— Ти тримаєш артефакт тут? — здивувалася Канре.

— Мені так певніше. Люблю, щоби зброя була поруч. — Юнак двічі вдарив по навершю, щоб ціпок розтягнувся в повний розмір. — А тепер до справи: ми вже трохи розігнали тобі кров. Тепер буде легше зцілити коліно.

* * *

— Що ж до Юонни, то вона не повернеться до роботи тут, — повідомила маестра Альвіанні наступного дня після приїзду. — Бо чкурнула на нове місце праці. Вона обрала це, і таким було побажання мого брата, який теж завітав у Лалаку. Ось вона й повіялася… Паскудниця невдячна! А мені тепер шукати нову служницю…

Маестра сказала ще кілька смачних слів про Юонну, а тоді спохопилась і повернулась до помічниці:

— До роботи, Канре, до роботи! Те, що твоя подружка нас покинула, не означає, що я не можу й тебе прогнати геть. А то ходиш, мов сновида. — Пальці господині схопили її руку і впилися нігтями так сильно, наче хотіли проштрикнути долоню. — Затям собі: сновидіння — туман! Облиш їх. Якщо життя дороге…

— Слухаюся, маестро, — відповіла дівчина покірно.

Але в неї й на думці не було послуху. На думці було світле волосся, яке плутається між пальців, здавлений придих, котрий лоскоче шию, і сліди від цілунків, що необачно залишилися з ночі на її шкірі, і високий комір сукні заледве це приховав.

* * *

Наступного дня маестр Гіллан за обідом впустив чашку з чаєм і обпік руку Канре. Жаррак увечері завважив це. Але дівчина пояснила, що неприємність сталася на кухні, коли вона забарилась, а Лора розливала окріп у заварнички. Хлопець похитав головою й порадив їй рідше навідувати його та більше спати. Він, на щастя, ніяк не зіставив опік із гостями. А в молодого маестра з кузенами наче ладилося: за вечерею Гвеннан частував Жаррака домашнім вином з найкращого — так він казав — винограднику у всій Лалаці, котрий прилягав до їхнього скромного маєтку.

Уранці по тому дівчині не вдалося побачити коханого дорогою до Лекторійного дому. Перед тим як піти до пекарні, вона кілька хвилин постояла біля воріт, наче переглядала список покупок. Тоді ще привіталась із Осваном і Катліном, побесідувала з ними, проте племінник панії так і не з’явився.

— Казали ми дядько, же лірці перечать про свої воїнства під Свічкою, — ділився непевними новинами пан у пекарні, складаючи до великої торбини цілу гору булочок із цинамоном. — Мовляв, не так: то не їхні, а одноосібно котрогось гранда, котрий там щось не поділив з місцевим герцогом, і вони заїлися.

— Про мене, хай би вони просто піждали, заки королі все вирішать, — пробубнів пекар. — Непевна воно річ: щось у прикордонні шурхотіти. Так, краленько? — Він підморгнув Канре й узявся пакувати випічку, яку вона брала зазвичай, але сьогодні — втричі більше, з розрахунку на гостей.

— Не знаю, — відповіла служка, неохоча влізати в розмову, котра тягнулась тут весь день, обростаючи новими й новими подробицями, домислами, чутками та вигадками. — Покладіть ще, будь ласка, оті два з цедрою, — вказала вона за спину пекаря.

Пані Альвіанні любила лимонний присмак, а бажання догодити їй зараз заполонювало думки.

— Та вони просто хочуть пригрозити тим, що за спиною в їхніх чаротворців дуже військо, ото й усе. Тилько наші хлопці їм ніколи не програють, — гиркнув одноногий торговець зі знанням справи. — Бо що то є — їхнє військо супроти наших Престів чи д’Оленів?

— І Престу, й д’Олену можуть прохромити довбешку, — цвиркнув пан від дверей.

— О, та певне! — аж зареготався одноногий. — Тільки перш ніж дістатися до їхньої довбешки й випалити весь чар, поляжуть сотні, а то й тисячі. Я бачив, як воно діється: шурх, хрясь, ті їхні кляті чорні ящики… Тоді все спалахує — і будь здоров, тікай не тікай — здожене, спалить начисто. Їхній вогонь — із самого пекла, а не оце, що у вас в печі бухкає. І самі вони, тьху… Думаєте, Іскристий такий дурний, аби віддавати своїх вояків на поталу такій моці?

Усі примовкли. На торгівця зиркали з повагою: то був один із солдатів, котрі вижили у війні Роаля. А ще — один з небагатьох, котрі не спилися після того й не пішли жебрати. Він натомість відкрив магазин дрібного краму в Нижньому місті. Дружина пекаря була йому сестрою.

Під час війни Роаля претендент на престол прийшов під мури столиці з військом. Тоді на його боці були раптовість і нахабство — а ще підтримка кількох могутніх чаротворців, найнятих у Лірі. Проте королівські сили переважили. Але поки вони їхали з переговорів на північному кордоні, де імператор Ермани не поділив щось із королем Франу, на обороні столиці стояли геть не готові до того люди під керівництвом геть не готових до того юних чаротворців. Війна була коротка і кривава й посіяла ще більше неприязні до лірців, котрі, на поважну думку більшості, легко порушували будь-які закони честі, якщо йшлося про дзенькіт лере.

— Та то і я так думаю. Не стануть вони по-варварськи йти в атаку. А лірські чаротворці й черствої хлібини не варті, — підтакнув покупцеві пекар, обв’язуючи мотузочком коробку з тістечками для Канре.

— Не кажи чого не знаєш, — буркнув одноногий, мовби ця заувага образила саме його. — Лірці — найжорстокіша зараза у всім світі.

— Ади які ви всі знавці! Великий маестр Прест уже якось мав честь розбити їхню армію. І зробить це знову в разі потреби, — хмикнула старша пані з кам’яним лицем, котрій було однаково, хто супроти неї стоїть.

— Прест, ну так, — процідив крізь зуби одноногий. — Якби я вродився під знаком оливи, то і сам би міг чужинські армії розметати завиграшки. А так нема чого ляси точити.

Канре важко уявляла собі, як хтось може вийти проти цілої армії, хоч вона й чула перекази, як споряджені алхімічними порошками чаротворці минулого діяли так — і здобували перемоги. Та тут пекар поклав перед нею коробку з випічкою і клацнув пальцями.

— Агов, панночко, ви заспали? Не займайте мені черги!

— Перепрошую. — Канре стрепенулась, підхопила покупки обома руками й проштовхалась до виходу повз статечну пані, одноногого торгівця й незнайомих покупців, один з яких недвозначно свиснув їй услід.

— А, ось і ти, пропаща наша! — Осван перестрів її біля маєтку. — Тут Лора прибігала й казала, же панія потребують тебе вже.

— Коли це було? — Дівчина вклала коробки в руки охоронця і обтерла долоні об плащ.

— Давненько, — скривився Осван, знаючи, чим загрожує спізнення.

— Дякую. Пакунки — на кухню. Будь добрий.

Вона побігла алеєю до дому, на ходу обдумуючи, що могло статися. Найпевніше — примха маестри, котра забула, що сама відправила помічницю до міста. Гірше — вона дізналася про неї та Жаррака.

Канре обсмикнула нервові думки. Пані Альвіанні ніколи не перечила, коли гості розважалися. Ніколи — за винятком того разу, коли панотець Фільон узявся вирізати на її ногах візерунки. Тоді маестра виштовхала шановного гостя геть. Того вечора Канре шанувала панію як ніколи, а та обурено твердила, що нікому не вільно нищити красу в її домі. Окрім, ясна річ, неї самої.

Канре перевела подих, пригладила рукою волосся і застукотіла в двері покою.

— Прошу пробачити моє спізнення…

Вона ввіткнулась поглядом у килим. Нещодавно його замінили: забруднений кров’ю маестра наказала викинути, хоча плями ще можна було вивести. Для цього існував навіть простий чар, але маестри вважали за поганий тон відчищати плями своєю силою, адже мали на те повно слуг.

— Дорога з дому до пекарні займає двадцять хвилин неспішно, — відказала господиня. — Дорога з пекарні додому займає двадцять хвилин неспішно. На закупи потрібно не більш ніж десять хвилин. Якби ти не стовбичила на воротах половину з цього часу, щебечучи до Освана, то встигла б, навіть якби черга стояла надвір.

— Я завинила. — Канре хутко опустилась на коліна. — Смиренно прошу пробачення.

— Я даю тобі привілеї, які іншим і не снилися. Даю вдосталь волі в надії, що віддячиш мені покорою і сумлінністю. Але замість виконати справу, ти витрачаєш робочий час на пустопорожнє базікання.

Канре мовчала. Хай краще маестра думає, що вона базікала з охоронцем, аніж виглядала її племінника!

— Адже він тобі небайдужий, визнай, — повела маестра м’якше. — Думаєш, що статний красень завжди дивитиметься на тебе і між вами зростатиме глибоке почуття, правда ж?.. Але ти помиляєшся. Спалах зацікавлення твоїм тілом мине. Що тоді важитиме більше: вірність мені, котра піклується про твій добробут так довго, чи секунда задоволення з тим, хто зникне з твого життя?

— Маестро, в мене немає почуттів до Освана, — хрипко відповіла Канре. — Я пам’ятаю ваші настанови. Можу присягнутися іменем Кари.

— Мені не треба таких присяг, — гиркнула маестра, мовби ім’я загиблої служки злякало. — А тепер іди збирайся. Гості забажали побачити місто. Супроводжуватимеш мене, тому приведи волосся до ладу — маєш вигляд, мовби бігала по лісах весь ранок. З Осваном чи без — знати не хочу.

— Чи ми чекатимемо і маестра Преста? — спитала Канре рівним тоном.

— Ні, мій племінник зліг із застудою. Сьогодні він не приєднається до товариства.

Коли після прогулянки вони їхали додому, Канре останньою сідала в екіпаж. Дверцята, які поспішав зачинити Гіллан, вдарили її по пальцях до потемніння в очах. Дівчина відсмикнулася і ледь стримала зойк.

Маестра кинула погляд на руку, затягнуту в бежеву рукавицю, тоді на племінника, котрий уже відвернувся до вікна.

— Не створюй проблем, Канре, — наказала пані Альвіанні, й на тому все.

* * *

Жаррак не спустився до вечері, а панія й не думала ділитися з помічницею новинами про здоров’я племінника. На кухні знизували плечима: лежить у постелі, трохи кахикає, але не скаржиться. Врешті бажання побачити маестра перемогло — і Канре з настанням ночі зазирнула до нього.

Чаротворець сидів у ліжку й читав. Недопалок свічки будив у кімнаті тіні, тремкі й непевні, як і все суще після півночі.

— Як ти? — Канре замкнула двері — ключ стримів у замку — і обережно підійшла до високого ліжка, затягнутого темно-вишневим балдахіном.

— Усе добре, — Жаррак підбадьорливо усміхнувся. — Гарячка минулась, а біль у скронях я здатен пережити. Тим більше, пані Манно потурбувалась, щоб дівчата з кухні частували мене чаєм із медом і гарячим бульйоном увесь день… — Юнак закрив книгу та відклав її вбік, на подушку, а тоді поплескав по ковдрі поруч себе: — Канре, то ти привітаєшся зі мною? Чи хворі маестри недостойні твоєї уваги?

Дівчина швидко зняла взуття й залізла на ліжко. Вона сперлась на поранену руку і мимоволі скривилася.

— Що сталося тепер? — спохмурнів Жаррак і непомильно побачив здерту шкіру та синці на пальцях.

— Двері екіпажа. Невдало зачинилися. — Вона спробувала сховати руку в складках сукні, але хлопець перехопив її.

— А вчора пролився гарячий чай?

— Так.

— А перед тим ти впала.

— Жарраку, життя служки — це потік щоденних катастроф. — Дівчина спробувала звести все до жарту, але її не залишало відчуття, що з моменту, як вона почала відкрито дивитися в ці очі, вони теж здобули владу зазирати всередину неї.

— Я придивлюся до цього потоку катастроф. Від завтра, коли знову буду на ногах. А поки — давай зцілю.

Наступного ранку юнак спустився до великої зали, куди тітонька наказала подати сніданок, саме в ту мить, коли маестр Гіллан впустив на паркет чашку з кавою. Він зосереджено спостерігав, як Канре збирає уламки. Жаррак спинився на порозі — а Гіллан потягнувся до заварничка з окропом і підніс його до краю столу…

Розділ 6. Виклик і вбивство

— Кузене Гіллане! — Жаррак привітався доброзичливо, та до зали ввірвався стрімкими кроками.

У його правій руці опинився ціпок. Сегменти клацали, вибудовуючи чорну лінію.

Раз — він притиснув Гілланову руку до столу.

Два — Жаррак опинився між кузеном та служкою і відсунув заварник на середину столу.

— З гарячими напоями в цьому домі поводяться обережно, — повідомив він, зиркнувши на гостя. — Не ризикуйте.

— Доброго ранку, кузене, — Гіллан привітався, мовби нічого не сталося. — Радий, що ваше здоров’я вже повернулося повною мірою. Мушу зауважити: у вас тут зовсім не вміють варити порядну каву.

— Ви в себе вдома теж б’єте чашки щоразу, коли напій не влаштовує? Тоді я вважатиму за обов’язок подарувати вам перед від’їздом бодай один чайний сервіз, розписаний альтесштадтськими майстрами.

— У Лалаці давня кавова культура, — відповів чаротворець після паузи. — Тому ваш дарунок мене втішить.

— Чудово. Та прошу вас виявити доброту й розуміння до цього дому, не такого бездоганного. Наша тітонька дуже цінує свій посуд… Канре, щезни звідси.

Дівчина сховала уламки в кишеню на фартусі і пурхнула до дверей.

— Отож ми можемо продовжити. — Жаррак усміхнувся до кузена вже без краплі тепла і присів у крісло навпроти. — Маестре Гіллане, ви на межі зриву, так?

* * *

Канре повернулася до великої зали, щойно позбулась уламків чашки. Вона пірнула крізь таємні двері за штору і з полегшенням побачила, що маестри — всі четверо — спокійно бесідують за сніданком. Про інцидент із кавою нагадувала лише пляма на світлому килимі.

— Завтра ми від’їжджаємо, тітонько, — кинув Гвеннан. — Вельми вдячні вам за теплий прийом. Матінка, певне, кликатимуть вас до Лалаки на зимові святки.

— Я й не подумаю кудись із дому вибиратися проти зими, — обірвала його пані Альвіанні. — Ви б бачили, у яке нещастя перетворюється тракт на південь, щойно його торкне негода!

— Але ви подумайте, — докинув Гіллан.

— Я подумаю, — хрипко відповів Жаррак, голос якого під впливом застуди втратив дзвінкість і тому звучав погрозливо. Або він справді хотів так звучати. — Не мав раніше нагоди відвідати Лалаку, а так, можливо, нам буде про що поспілкуватися, кузене.

Він повернувся до Гіллана, обдаровуючи того найсвітлішою з усмішок. Гість не залишив випад без відповіді:

— Запевняю, ваша турбота лестить мені. Але боюся, що, як представник великого дому, ви маєте значно важливіші справи. Тим більше, у світлі тієї загрози, котру нам навіює Аль-Аканте.

— Так, важко жити з небезпекою під боком. Ніколи не знаєш, коли все може зірватися й піти шкереберть.

— Та з вами такого, безперечно, ніколи не траплялося.

Канре здалося, що між маестрами йде поєдинок. Але пані Альвіанні швидко перебила їх і звернула розмову в буденне русло — Орле, куди їхали її племінники, та все, що може там привабити, окрім бажаних алхімічних порошків.

— А ви, любий Гвеннане, — повела вона, — можете оповісти ще, як мали на думці вступ у гільдію алхіміків? Зізнаюся, вчора мене так хилило до сну, що я пропустила більшу частину вашої оповіді.

Племінник стримано всміхнувся.

— Пані Юріт, це стало б великою честю. Та, запевне, я ще не сягнув достатнього рівня вмінь, аби помислити про таке. До того ж гільдія дуже прискіплива в доборі кандидатів.

— О любий Гвеннане, тут, як і всюди, важливо знати тих, хто відчиняє двері. Якщо ви зможете залишитися в нас, то неодмінно ввійдете в спільноту, яка може зарадити й посприяти вашому бажанню.

— У нас багато роботи вдома, — втрутився Гіллан.

— Дійсно, — кивнув алхімік. — Пані Юріт, що ж до гільдії, то я цікавився деталями вступу. Проте нам недвозначно натякнули, що рід, який ще й має кровні зв’язки з нашим південним ворогом, не бажаний у когорті найвищих Франу. Навіть якщо ми знайдемо того, хто забажає посприяти цьому фінансово.

— Хотів би я знати трохи більше про ваше ремесло, — долучився Жаррак. — Я з дитячих літ завчаю слова заклинань та їхні поєднання з порошками. Але як виготовляють нові суміші — незбагненна таємниця!

— Ну, бачте, родичу, воно таємниця і для мене. Ти просто береш і змішуєш, зважаючи на досвід попередників. А часом сильне зілля вдається випадково.

— Або береш і вичитуєш його в щоденнику давно спочилого родича, — вклинився Гіллан, та алхіміка його слова, вочевидь, образили, бо він метнув у брата невдоволений погляд. Тоді дістав скляну баночку з кишені і сипонув щось собі до вина.

— Трохи спецій. Сам змішую, аби присмачити, — пояснив він панії.

Дівчина здивувалася: гаряче вино зі спеціями подавали в них лише взимку. А досипати щось до холодного здавалось їй дивною ідеєю. Та що далі на південь, то більше кухня схильна до того, щоб сипати всюди тертий мускатний горіх, перець, і то якомога більше, трохи подрібненого базиліку, котрий забиває ароматом усе, і зверху обов’язково вкинути пучку дрібних, як пил, суланнських прянощів, що їх привозили купці в порти Нісаля та Нансіна.

— Хочете скуштувати? — запропонував Гвеннан тітці й Жарракові.

— Так, певна річ. Ви знаєтеся на смаколиках, як я вже впевнився вчора, — усміхнувся чаротворець і простягнув кузенові бокал, куди той досипав решту спецій.

* * *

Поки маестри снідали, Канре встигла ще попоратися в гостьових спальнях: розправила свіжу постіль і збила подушки. Під час заправляння ковдри рука її ковзнула у пройму між матрацом та узголів’ям ліжка. Там знайшлося щось тверде й холодне.

Дівчина кинула погляд у бік дверей — нікого. Тоді акуратно підчепила двома пальцями знахідку: та була невеликою. Канре видобула на світло баночку, наповнену дрібним темно-брунатним порошком. Шийку баночки оторочував срібний візерунок. Канре вирішила, що це порошки чаротворців — ті, котрі вони використовують для різних видів заклинань. Жаррак повідав про них трохи після невдалої дуелі з Естіенном Мерселлі. Він-бо важко уявляв, як воно — жити й не знати про порошки бодай дещицю.

Дівчина вирішила, що маестр Гвеннан впустив свою мішанку перед сном. Проте в баночці ще виднілися гвоздикові сухоцвіти. Канре сумнівалася, що вони потрібні для чаротворення — радше для присмачування вина, яке так полюбляє родич панії.

Та вона обережно опустила баночку туди, де знайшла: згубив маестр щось чи ні, їй не варто чіплятися за цю знахідку. Господиня он карала слуг, навіть якщо вони торкалися її дзеркалець чи пудри. То як же може роздратуватися гість, якщо дізнається, що якась там Канре впхала носа у його безцінний — а коштували вони багацько — порошок? Ні-ні, такої біди їй не треба.

* * *

— Маю тобі дещо розповісти. Без свідків, — повідомив Жаррак, коли по обіді вони з Канре вирушили на пошту.

Дівчина на мить затрималася біля воріт і кивнула Осванові, помітивши його стривожений погляд: мабуть, турбувався, як обійшлося її вчорашнє спізнення. Кивка було достатньо, аби замінити слова «Зі мною все гаразд». Втім, навіть якби пані Альвіанні знову вганяла їй трояндові колючки у шкіру чи наказала відшмагати на задньому дворі, то Канре кивнула б Осванові так само. Якби ж із нею сталося щось насправді недобре, то всі в маєтку дізналися б про це.

Вони відійшли від воріт і перетнули вулицю, перш ніж Жаррак продовжив:

— Кузен Гіллан, той, котрий прискіпався до тебе…

— Маестре, він не зробив нічого поза…

— Я бачив достатньо і не дурний, аби додумати решту. Він доскіпувався й до інших — просто ти трапляла на очі надто часто, ти ж помічниця тітоньки. Я його вранці попередив, щоб таких прецедентів більше не ставалося.

— Дощ, маестре. — Канре помітила розсипи темних цяток по бруківці і спохопилася, що ще вчора Жаррак лежав із гарячкою. Хай тіла чаротворців вельми стійкі до хвороб і відновлюються швидко навіть після страшних ран.

— Дрібниця, — відказав юнак, потім нап’яв каптур синього плаща і продовжив: — Думаю, мій родич на порозі зриву.

— Боюся, я небагато чула про це… — зізналась дівчина, бо історії про так звані «зриви» розташовувалися в її думках десь між історіями про фейський нектар і прокляття часоспалення.

— Ти й не мала б такого чути. Зривів не афішують. Вони, проте, стаються. Коли чаротворець використовує забагато сили одразу, він може вигоріти так, що чар ніколи більше не підкориться. Або ж — якщо в його руках опиняється артефакт, який не підходить, і сила пручається. Таке ж і з холодною зброєю. Незручне руків’я, неправильний розмір чи вага — і нічого хорошого з цього не вийде. Розумієш?.. Артефакт Гіллана — не для його сил. Уже і його аура видає неприємні зміни. Але він відмахнувся від моєї зауваги.

Канре знову кивнула й піддалася думці про те, а чи не був на межі зриву і той, хто стратив Кару? Чи не стала її смерть тільки примхою чаротворця, котрий насправді ніс небезпеку в собі?

— Вони з братом їдуть до Орле, де мають намір вирішити це питання — святі відають як. Тому я й розповідаю. Щоб ти розуміла: Гілланова поведінка — не просто примхи розпещеного пана. Він може вийти за рамки. Стережися. У разі чого скажи йому…

— Я не можу сказати вашому кузенові, що він на порозі зриву. Чи що виходить за рамки, — з осудом перебила Канре. — Ви ж знаєте.

Миті вистачило нагадати про те, що Жаррак так старався забути й притлумити: вони по різні боки. Чаротворцеве лице зблідло, і він відрізав:

— Тоді я не спущу з гостей очей до їхнього від’їзду. У домі, де я живу, пануватиме спокій.

* * *

Після прогулянки на пошту Жаррак поскаржився на слабкість і піднявся до себе. Маестра Альвіанні ж наказала Канре піти до смарагдової зали після вечері:

— Розваж моїх племінників. Я поки що зазирну до бідного Жакку. Чи ж не казала йому нікуди не виходити і бодай день відпочити? Ото вже непосидюще дитя! Тепер знову лежатиме з гарячкою…

Червоні і білі квіти на килимі спліталися перед очима Канре. Вона пригадала гру з дитинства, коли з сестрами викладала на першому снігу кленові листочки, а Кара казала: ступиш на біле — і пощастить, ступиш на червоне — і буде кров. Цікаво, чи не вигадала сестра цю гру в смарагдовій залі…

Обидва Альвіанні сиділи спиною до неї й розмовляли.

— Підійди, служко, — наказав Гіллан, котрий першим помітив її.

Біла квітка, квітка червона…

Канре задріботіла по візерунках, і барви змішалися перед очима.

— Підведи очі на мене, ну ж бо.

Канре послухала маестра, але перед цим погляд ще встиг вихопити клаптик килима, на котрому вона стояла: квітка червона.

* * *

Маестру Юріт застала зненацька реакція дорогого племінника, котрий мав би лежати в ліжку, пити бульйон і набиратися сил для подолання невчасної, літньої застуди. Він же підхопився зі своєї постелі допіру так різко й швидко, ніби його пекло покривало.

— Ви дарма залишили помічницю з гостями, — мовив Жаррак, зав’язуючи під шиєю шворки сорочки.

Говорив він наче спокійно, але Юріт помітила, що племінника тіпає — гарячка не відступала.

— Жакку, ти поясниш мені до пуття, що в тебе вселилося? — здивувалася пані, бо хворий уже взував туфлі з твердим наміром кудись іти, написаним на його високому наморщеному чолі.

— Це справи чаротворців. Прошу мені вибачити.

Він тріпнув розпатланим волоссям і, вихопивши з-під подушки артефакт, пішов до дверей. Рішучий, аж страх.

Пані Альвіанні поклала руку на груди, де під корсажем ховався її артефакт.

— Ох, скільки пристрасті! Дорогий, нагадати тобі, що я теж чаротвориця?

Її завжди дратувала в чоловіках оця зверхність: справа чаротворців, хах! Наче тільки вони й благословенні гілкою. Замолоду маестра потай заздрила Генріені Рейзенштейн, котра оповідала про Альтесштадт, про те, що там цінують перш за все сильний дар…

Племінник, надто явно схожий на свою золотокосу матусю, розгублено озирнувся — видно, думками вже рвонув кудись.

— Так. Чудово. Так… Ви володієте чаром. Тоді засвідчіть мені, що Гіллан — зірваний.

Не встигла маестра висловити невіру та здивування, як унизу пролунав дзенькіт скла.

* * *

Канре стояла на колінах і дрижала з ніг до голови. Холодне нічне повітря вривалось у побиті вікна. Скло сипалось і тріщало, ніби сніг у мороз.

Дівчина притискала до грудей сукню, розірвану на спині, і молила святих про те, аби це скінчилося. Як завгодно. Тільки щоб скінчилося.

Скалки з розбитих шибок черкнули і її спину — не бачила, але вловлювала, як доріжки крові стікають, запікаючись по шкірі.

«Що ти наробила що ти наробила що ти наробила», — стукотіли в голові голоси.

Усе сталося різко, як удар батога, котрий опускався на спину за особливі провини.

Канре послухалася Гіллана: підвела очі. Покірно, спокійно. Маестр звівся на ноги — вищий за неї на пів голови. І, замість розв’язати шворки чи наказати зробити це їй самій, рвонув сукню на спині. Заскрипіла тканина, затріщали нитки. Сукня була тонкою й піддалася легко. Нижня сорочка теж.

— У нас сьогодні є робота ще. Не дурій, Гілле, — втрутився Гвеннан, подивований, мабуть, різкістю брата.

— Не говори, як малий Прест, — огризнувся той.

— Цей «малий Прест» уже помітив, що ти недобре почуваєшся.

— Я прекрасно почуваюся. Давно не мав стільки сили. — Гілланова рука впала з оголеного плеча Канре, й чаротворець озирнувся на брата. — Чи тепер і ти будеш мені казати, що робити? Бо вмієш замішувати отрути, а я, бачте, лише чаром керую?

— Припини, Гілле. Ми виберемося звідси, і в Орле тобі допоможуть.

Гіллан розпустив вузол на шийній хустині і кинув її собі під ноги.

— Я не зірваний.

— Звичайно, — погодився Гвеннан.

— Я не зірваний, кажу тобі.

Канре заклякла без руху, молячи, аби пані швидше повернулася.

Гіллан підійшов до столу і схопив один з бокалів.

— Я не зірваний, — пробурмотів він, припадаючи до вина, але за мить пирхнув і закашлявся: — Що ти туди підмішав?

— Нічого, що зашкодило б. Не дурій, Гілле.

Та тоді він дійсно здурів.

Схопив зі столу артефакт — короткий кинджал з літерою «М», викладеною на руків’ї темними камінцями. Крутонув його, шепнув — і все вибухнуло. Вази, тарілки й горнятка на таці, тоді шибки — одна за одною.

Канре інстинктивно притиснула сукню до грудей і впала на коліна — в ту єдину позу, котра несла їй пробачення і рятунок.

Та все продовжувало вибухати, тріщати й ламатися. Двигтіла люстра. Деренчали клавіші.

У сплетінні звуків не почула, коли відчинилися двері. Уловила подув вітру. Тоді запала тиша. По склу хрускотіли знайомі кроки. Канре засоромилась свого клякання, оголеної спини та страху.

Жарраків ціпок клацнув, відкриваючись у повен розмір. І це клацання заспокоїло її бодай на ту краплю, на яку могло. А часом краплі достатньо, щоб переважити паніку.

Чаротворець ривком підняв Канре на ноги і підштовхнув її до дверей. Гвеннан усе ще сидів у кріслі. Його лице зблідло, але тримало на собі маску спокою. Гіллан осміхнувся:

— Маестре Престе! Чи вам уже покращало?

— Маестре Альвіанні, я попередив вас сьогодні вранці, — голос Жаррака різав, як і скалки скла, розсипані довкола. — Перше: не торкатися мешканців цього дому з наміром завдати шкоди.

— Ішлося, бачте, не про шкоду, а про задоволення, — втрутився Гвеннан.

— Дякую. Я побачив достатньо. Друге: я офіційно засвідчую, що ви на межі зриву і це небезпечно для всіх у цьому домі та поза ним. Оскільки ви відмовилися зректись артефакта, мушу діяти. Як велить мені закон Франу, я викликаю вас.

* * *

Це нагадувало ніч сутички з Естіенном Мерселлі. Дві бліді плями посеред алеї перед домом. Кожен зі своїм артефактом, з набором порошків і зосередженістю на лиці, яка з’явилася, щойно срібна нитка майнула між ціпком і кинджалом, засвідчуючи обопільну згоду битися.

— Як ви посміли привести в мій дім зірваного? — обурювалась пані Альвіанні, спостерігаючи за методичними рухами Жаррака.

Племінник щойно лежав з гарячкою — чи не вона підштовхнула його до такого поривчастого рішення, як дуель? Маестра не сумнівалася: Жарраків батько вбив би їх обох, якби дізнався, що син викликав когось. Та Людо був надто далеко, а його молодший непоміркований, як і матір. Одна гілка, що тут скажеш!

— Запевняю вас, мій брат донедавна жодним чином не виказував ознак проблеми, — наморщив носа Гвеннан.

— І вас зовсім не турбує, що за кілька хвилин він може не виказувати вже й ознак життя? — Юріт була певна, що син Людовіка й Генріени переможе. Навряд чи застуда спинить його — надто велика різниця у майстерності та вродженому таланті.

— Гіллан доволі вправний. До того ж нездужання пана Преста має вплив на його стан. А далі — як розсудить її високість фортуна і святі заступники.

— Ви жорстока людина. Потішатися хворості суперника — ницо.

Проте пані не продовжила гнівну тираду, бо почалося. Жаррак і Гіллан одночасно підвелися і, вклонившись одне одному, розійшлись: один — у бік живоплоту, інший — до пишних трояндових кущів. Гравій шурхотів від кроків.

Канре наблизилась до панії та Гвеннана і спинилась позаду, застібаючи розірвану сукню шпильками.

Повітря наповнив запах горілого. Гравій сипонув увсебіч. Іскри шугонули по камінню, викресані в осерді артефактів, і зійшлися на рівній відстані між суперниками.

Після першого спалаху в Канре запекли очі, але вона не могла відірватися, слідкуючи за Жарраковим рухом. Ось він відступив праворуч, ось його губи заворушилися — шепочуть слова, котрі будять чар. Юнак ударив двома пальцями по ціпку — і незрима хвиля виросла, а тоді шурхнула в бік Гіллана, пригинаючи траву.

Суперник відступив. Хвиля, котра прокотилась повз нього, залишила по землі обпечений слід і тонкий рівчак. Курява заклекотіла вгору й осідала повільно-повільно.

Тут Канре здалось, що нестримна сила рве її вперед і тягне в бік молодого Альвіанні — артефакт у його руці розгорівся гірчично-золотим вогнем і все — повітря й листя, гілки і гравій, розхристане волосся Жаррака — потягнулося в бік суперника.

Прест заточився. Щось глухо вдарило об землю, і сила, котра притягувала все до себе, рвонула в протилежний бік, відштовхуючи.

Жаррак похитнувся і впав на спину. Ударна хвиля затріскотіла крізь кущі й клумби. Канре інстинктивно подалася вперед, але рука маестри виросла перед нею і перепинила шлях.

— Ні кроку, нещастя.

Гіллан змахнув кинджалом. Незримі леза просвистіли в повітрі, з обох боків підрізаючи Жаррака. Той упав вперед і незграбно перекотився через голову. Атака розітнула пишний рукав сорочки аж до плеча. Маестр шурхнув ціпком по землі, черкнувши Гілланове коліно — клац! — і суперник вхопився за ногу.

З-під його пальців по білій штанині збігала кров. Альвіанні загарчав. Поранене коліно під вагою тіла перестало тримати і вдавилось у гравій. Жарракові губи далі ворушилися. Ціпок злетів угору — чаротворець описав коло над головою, і вихор срібних ниток на мить спалахнув, а тоді впав на Гіллана.

Але той легко ухилився. Вивернув кинджал і ввігнав у Жарракову правицю. Цвиркнула кров — із безлічі дрібних ран, мовби хтось натицяв усю його руку шипами і вирвав їх в один момент.

Лівою рукою Жаррак затискав рани, але їх було надто багато. Понівечена правиця сіпалась, ніби її трусив хтось невидимий.

Канре зціпила зуби: чар, що недавно здавався величним та неймовірним, обернувся запахом паленого, кров’ю, стогонами та намаганням двох юнаків пошматувати тіла один одного.

Альвіанні пошкутильгав за кинджалом, який вирвав із руки суперника та випустив, бо і сам здригався. Прест тим часом угамував дрижаки, опустився на коліна і натужно крутнув один із сегментів ціпка.

Гіллан підійшов до нього зі спини, вже вишіптуючи чар. Враз щит півколом розгорнувся навколо Жаррака і відштовхнув чужі срібні нитки. Ізсередини ціпка повалив чорний дим. Під натиском щита суперник відступив, припадаючи на поранену ногу. Тоді лезо кинджала різонуло крізь Престів захист, Гіллан припав на одне коліно і підніс кинджал до Жарракового горла.

— Я подарую тобі милість, якщо відмовишся від свого артефакта, — гаркнув він, напираючи майстерно зібраними в одній площині нитками чару, котрі мов продовжували лезо.

Канре прислухалася — Жаррак шепотів щось, дедалі гучніше.

Раптом Гіллан сіпнувся і вдруге випустив артефакт із рук, а тоді зиркнув на власну долоню. Ніби його щось укололо чи обпекло. Потягнувся за кинджалом, але щойно схопив його, як руків’я задиміло, а нитки чару рвонули увсебіч.

— А я ж казав: справжня сила Мерселлі не втримається в твоїх руках, — прохрипів Жаррак.

Гіллан заволав, наче його шматували. Чаротворцева шкіра вкривалася рваними стібками порізів. Срібні нитки вибухали, збирались у вузли та обплітали свого творця. Жаррак як міг ухилявся від них, але руйнівний чар зачіпав і його.

Коли Прест розвернувся до Гіллана, той тримався за голову обома руками й далі кричав. З його долонь пластами сходила шкіра, оголюючи м’язи й кістки на фалангах пальців.

Ціпок торкнувся скроні Альвіанні.

Той упав — і крик урвався.

Чар розвіявся.

У моторошній тиші ще завихрювалися нитки й сипались останні іскри.

З Гілланових рота й носа юшила кров. Юшила неспинно, потемки зливаючись із його чорним волоссям. Осклілі очі теж запливли кров’ю. Перекошене обличчя прорізали подряпини і вкривали опіки. Руки сіпались, обліплені рваними клаптями шкіри, а тоді теж завмерли.

— Він не міг… — пробурмотів Гвеннан, котрий враз розгубив іронію, і рушив до брата. — Яке ж чудовисько…

Канре підбігла до Жаррака, не чекаючи дозволу чи наказу маестри. Опустилася на землю поруч — чаротворець сидів, отупіло дивлячись поперед себе, — і спробувала оцінити, наскільки він зранений. Права рука понівечена вся. Рукав сорочки не ховав страшної картини: рани подекуди горіли припаленими цятками, подекуди сочилися кров’ю. Опіки обліпили плечі й шию. Почорнілі крайки ран нагадували контури на мапах. Панія прошелестіла поруч. Зойкнула:

— Мертвий!..

— Канре, — шепнув Жаррак, насилу розпускаючи вцілілою рукою комір сорочки, — здається, зі мною станеться дещо…

Дівчина придивилась до його грудей — і крізь тонку тканину, пропалену подекуди наскрізь, побачила, як по них розповзається чорна пляма. Ніби хтось упорскував під шкіру маестра чорнило.

— Я накладав отой щит, щоб відстрочити удар… — додав юнак. — Але він не може це спинити.

Розділ 7. Крок на червоне

Канре летіла вулицею, ковзаючи на вологій після дощу бруківці.

Після дуелі, котру Гіллан програв, служка вірила: його брат зцілить Жаррака, як велять закони честі. Вони ж не могли гаяти час — рана, якщо не смертельна, то близька до того, мала наздогнати чаротворця. А той уже навіть не міг встояти на ногах.

Проте Гвеннан Альвіанні висловив щире співчуття і зізнався, що його цілительська майстерність і вполовину не така потужна, як необхідно за такої рани. Проте пані Альвіанні мовби знала це наперед, бо не розгубилась і відправила Канре до дому Мерселлі, бо ці жили найближче — по той бік парку біля Лекторійного дому.

Служка побігла як була — в розірваній сукні, застібнутій кількома шпильками. Та ще накинула на плечі плащ, аби не світити нагою спиною, бо в такому стані зустріч із міською вартою могла зле для неї обернутись.

Вона на ходу прохала святих, щоб Мерселлі врятували Жаррака. Та чи знав хто-небудь про образу, яку молодий Естіенн зачаїв проти племінника панії? Чи могло це коштувати йому життя?..

На щастя, в домі сусідів світилося. Темна будівля випирала помпезними балконами на вулицю, з відчинених вікон лилась музика. Мабуть, святкували.

Усередині Канре все стиснулося, коли вона наблизилась до дверей. Всоте повторила в голові слова, котрі веліла сказати панія. І всоте запевнила себе, що все буде добре. Що темна пляма крові на Жарракових грудях не розростеться вглиб до його серця. Що вони встигнуть.

Дівчина зняла каптур і вперше постукала в головні двері важким кільцем, припнутим у пащі лева — гербового звіра дому.

Їй здавалося, що все надто довго: і кроки, і скреготіння замків. Опустила погляд на вичовгані сходи, які бачили багатьох гостей.

— Вам кого?

Двері відчинились, і в поле зору потрапили чорні черевики, потертість яких приховувалася за ретельно наведеною чистотою. Слуга швидко оцінив неочікувану гостю і, не чекаючи відповіді, додав:

— У нас закритий вечір. А тобі не личить сунути носа до головного входу.

— Я з дому Альвіанні. За наказом самої пані, — відповіла дівчина, підводячи очі. — Їй потрібен ваш глава.

— Отож, служка Альвіанні… — Лакей Мерселлі вагався кілька секунд, котрі здалися Канре вічністю, і продовжив: — Можеш почекати на задньому дворі. Там і частування є. А коли гості роз’їдуться, я доповім господареві.

Дівчина ледь не застогнала:

— Це терміново. Ідеться про життя і смерть.

— Я чую. — Юнак стовбичив у дверях і вже роздратовано похитував ними, наміряючись зачинити. — Але якщо підійду зараз до пана зі справою, що не стосується свята, то йтиметься вже про мої життя і смерть.

— У чому річ?

Глухий знайомий голос з вестибюля змусив Канре втягнула голову в плечі. Естіенн Мерселлі підійшов до дверей, і хоча служка, котра швидко потупилася, бачила лише його ноги й міцні литки, їй стало лячно від самої присутності маестра. Адже він міг упізнати у ній недавню супутницю Жаррака.

«Він гордий Мерселлі. Він нізащо не зіставить віннську панну та розхристану служку сусідів», — шпикнули голоси сестер.

Канре втягнула носом повітря і впала на коліна просто на порозі, щоб ніхто не міг зачинити двері, не відштовхнувши її спершу.

— Великий маестре, сподіваюся на вашу ласку. Панія Альвіанні відправила мене, щоб попросити главу дому Мерселлі про поміч. Ця справа не терпітиме очікування. Бо… — Канре вагалась, чи сказати це, та, врешті, гірше вже стати не могло. — Бо в нашому домі є смертельно поранений і він потребує рятунку. Лише ваша видатна цілюща сила здатна на це.

— Хто? — видихнув Естіенн скоріше з інтересом, аніж зі співчуттям до чужої біди.

— Маестр Жаррак Етель Прест.

— Він? Овва! — У голосі Мерселлі тепер промайнули здивування та іронія.

Дівчина злякалась, що, почувши про недавнього суперника, панич забуде благородство чаротворців. Але той здивував її.

— Підведися, служнице. Часу мало, глава дому зайнятий, тож я піду з тобою сам.

— Маестре, — втрутився слуга. — Ваш батько висловлював побажання, щоб ви засвідчили пошану гостям. Прибули алхіміки з гільдії…

— Сюете, якщо я сьогодні врятую золочену голову Преста, то це матиме більшу вагу, ніж цвиркання вітаннями й розшаркування перед Рошнановими соратниками. Мене аж тіпає від думки, що цей гордяк може бути мені винен!.. Ти, Альвіанні, тут стій. Мені потрібні хороші суміші, а вони нагорі.

Естіенн крутнувся на підборах і зник.

— Чи ваш пан гарно знається на цілительстві? — спитала Канре у слуги, котрий нависав над нею, мовби боявся, що нічна гостя вкраде свічку зі столика при дверях.

Той поблажливо хмикнув.

— Маестр успадкував непересічний дар зцілювати. Його вміння допомагали всім в цьому домі. От тільки, поміж нами, коли набереться ейфорії, то стає геть іншою людиною.

Канре подумки погодилась. За хвилину Мерселлі збіг по сходах, напнув плащ і, пробурмотівши настанови Сюетові, заявив про свою готовність іти.

«Ми встигнемо…» — подумала дівчина, обіцяючи собі: якщо Естіенн врятує Жаррака, вона ніколи не помислить про нього нічого злого.

* * *

Не схоже було, що на них чекає успіх.

Жаррак нагадував мертвого більше, ніж живого: сині тіні під очима, спітніле чоло й сірувата блідість, котра робить шкіру схожою на топлений віск. Коли Канре прибігла з Мерселлі, поранений уже не приходив до тями. Естіенн кинув на нього секундний погляд і розгубив усю свою іронію, котрою щедро сипав до того. Задзвеніли баночки, посипались порошки. Артефакт цілителя — кована куля на ланцюгу — нагадував більше знаряддя вбивства, але дівчина віднедавна відкрила, що форма артефактів не визначає їхніх властивостей.

Маестра Альвіанні наказала служці виконувати всі накази Мерселлі, й та невідступно слідкувала за гостем і тим, як він творив зцілення. Довго, методично, зважено — година за годиною, котрі тягнулися, по-мученицьки однакові. Артефакт у руках Естіенна глухо подзвонював, розливаючи тьмаве світіння. Губи цілителя ворушилися, виплітаючи одне й те саме заклинання — Канре зрозуміла це, поки спостерігала, як срібні нитки чару щоразу розтікалися по зсірілій шкірі Жаррака.

Дівчина боялася потривожити чаротворця зайвим рухом, тому притулилась під стіною в кутку і стояла там, доки ноги не затерпли. Мерселлі не відривався від роботи. Часом Канре думала: він здається, бо зцілення не працює. Естіеннове лице вже виглядало таким же блідим, як і Жарракове. Його очі неспокійно бігали, ніби шукали видимі лиш йому сліди того, що все стає краще. Або гірше.

Та ось — після нескінченних годин чаротворення — рана у грудях Жаррака почала меншати. Швидко по тому вона стала лише глибоким, кривим порізом, скованим кіркою крові.

Вдалося.

Коли Естіенн закінчив, надворі вже синів світанок. Чаротворець полегшено видихнув і обперся ліктями на ложе пораненого. Він опустив голову на руки й попросив білого вина і будь-яке найближче ліжко. Проте щойно Канре повернулася з бокалом для гостя-рятівника, то помітила, що чаротворець задрімав просто біля Жарракової постелі. Дівчина вирішила не тривожити його.

Вона вислизнула в коридор і притулилась спиною до стіни. А далі маестра Альвіанні покликала до себе, і її крижаний тон не додавав спокою.

— Ти віддалася моєму племінникові? — спитала панія, щойно служниця підійшла до фотеля, у котрому господиня пила каву після довгої безсонної ночі.

— Так, маестро, — безбарвно відповіла Канре, не розуміючи, чому це перше, що запитує господиня після всього, що сталося.

Та підвелася.

— Дивись на мене, нещастя.

Канре подивилась. Рука — тонка і бліда — метнулася вгору, а тоді ляснула по щоці. Перстені з сапфірами роздерли шкіру.

— Отож, це через тебе мій племінник впав у небажане геройство. Що ж, таке трапляється, якщо залишаєш удома юну дурепу і юнака з гарячою головою, — відповіла пані Альвіанні прогірклим тоном. — Надалі намагайся уникати Жаррака Преста. Йому ще якийсь час доведеться жити тут, і я хочу, щоб цей час минув спокійно для всіх нас.

— Слухаюся, пані.

Слова маестри Канре стурбували. Якщо господиня й цікавилася тим, що відбувалося між слугами і гостями, то це стосувалося переважно того, що хтось не може працювати на повну силу через зілля агонії. Але й до цього маестра поблажок не мала, бо була певна: агонія не така неприємна, а ліниві служки лише шукають приводу байдикувати.

— Тепер щодо наших гостей, — додала вона. — Пані Манно розпорядиться щодо похорону маестра Гіллана. Його артефакт перейде у власність Жаррака, як заведено правилами дуелей. Проблема з Гвеннаном. Бачте, вдавано вбитий горем після загибелі брата, цей молодик запланував присвоїти собі Жарраків артефакт. А самого його, вочевидь, убити… Проте любий Гвеннан не врахував, що сила чаротворця не спить і в мені. Тож я використала заклинання, яке найкраще корилось. Ейфорію, нещастя… ейфорію, котра в невеликих дозах може принести тобі задоволення, політ до вершин та вибух барв. Проте варто перегнути палицю — і падіння буде болючим. Для Гвеннана я перегнула палицю і дізналася, що він від початку намірявся ослабити мого племінника за допомогою хитромудрого зілля. Мабуть, він із братом мав на меті вибороти артефакт, який зробить честь самому королеві. Ну, лалацькі Альвіанні відомі тим, що видобували собі зброю не для їхніх сил… На жаль, ейфорія трохи вплинула на змогу Гвеннана висловлюватися. Зараз він під вартою. Отже, твоє завдання: перевернути покої гостей. Від підлоги до стелі. І відшукати мені те зілля, про яке говорив Гвеннан. Бо при ньому нічого не знайшли.

— Я знаю, де воно, маестро, — стрепенулась Канре від раптового здогаду. — І так само знаю, що це: спеції до вина. Бачте, вчора я знайшла баночку з порошком, коли прибирала в покої маестра Гвеннана. Зараз я певна: це та сама суміш, яку племінник підсипав вам.

— Химерно, — відізвалася панія. — Ми всі пили це вино. Але слабкість падала на одного лише Жаррака… Ану принеси мені цю знахідку. І не забувай, що я наказала тобі щодо маестра Преста.

Канре кивнула, та слова панії розбивались об внутрішню стіну, котра оберігала її серце. Стіна всередині міцніла, мовби вибудовувала дівчині інші, міцніші кості. Кості, котрі могли витримати удари й вагу, неспівмірну з тими, які вона витримувала до того.

* * *

У маєтку мало говорили про дуель. Кухарки, котрі не бачили того жаху, посміювалися й захоплено щебетали про сміливість Жаррака Преста. Пані Манно, котра звикла оцінювати все куди прісніше, цитькала на них. У чому полягала загроза від убитого гостя, ніхто достеменно не знав.

У вині, котре випив Гіллан перед зривом, знайшлося слабке зілля-каталізатор. Нешкідливе саме по собі, воно підштовхнуло зірваного до краю. Канре, коли почула про це від Жаррака, не могла втямити, чому Гвеннан споїв власного брата. Так само як не могла втямити спокою та відстороненості алхіміка в ніч дуелі. Ніби він лише спостерігав збоку, ніби й не його брат дійшов до межі… Ніби дія власних порошків становила для Гвеннана найбільший інтерес.

Канре знайшла баночку з гвоздикою на тому ж місці, біля узголів’я ліжка. Вона відсипала собі трохи, перш ніж віддати господині, бо була певна, що Жаррака теж зацікавить уміст. А таку небезпечну річ краще не зберігати всю в одному місці.

Гвеннан так і не відкрив свого алхімічного секрету. Він скористався моментом, коли панія необачно викликала Освана та Катліна до себе, і випив отруту, котру приховав у крихітному медальйоні на грудях. Коли його знайшли, Гвеннанові губи вже посиніли, на них виступила піна, а очі взялися туманною паволокою.

Новина про самогубство маестра не покинула стін маєтку. Панія не хотіла, аби у це втручалися зовні. Бо коли Гілланову смерть можна було безборонно списати на дуель й ніхто б не доскіпався до неї, то Гвеннан та його вчинок могли викликати питання. А пані Альвіанні не любила зайвих людей у себе в домі і зайвих питань.

Врешті вона вирішила зачекати повернення брата з-під лірського кордону. Хто-хто, а королівський чаротворець мав би порадити, що робити з підозрілим зіллям далі. Юріт Даль сама написала до сестри в Лалаку і про дуель, і про самогубство, проте без подробиць про плани братів та химерне зілля. Маестрі не хотілося писати про загрозливий порошок у листі: вона не володіла тайнописом і тому не довіряла важливих новин чорнилу.

Несподівана дуель та її наслідки знагла пригасили ворожнечу між Жарраком і Естіенном Мерселлі. Бундючний чаротворець, котрий врятував Престові життя, отримав від нього вартісну відповідь — артефакт загиблого Гіллана. Жаррак сам вклав чаротворчу зброю в руки Естіенна і запевнив, що це найменший дар за порятунок. Очі Мерселлі спалахнули неприхованим захопленням, і він визнав, що наймолодший Прест, хоч і ні краплі не розуміється на місцевих звичаях, вочевидь знає, що таке честь і добросусідство.

Жаррака таке визнання цілком влаштувало. Бо він часом нудьгував без Касселя Ґрехама і молодшого сина Бертів, з якими знався в Альтесштадті. Тож тішився нагоді отримати гарне товариство.

* * *

— Повномасштабна війна потребує ресурсів. Ресурсів, які ніхто не хоче зараз тратити, — проскрипів глава Мерселлі. — Їхнє намагання мозолити нам очі у прикордонні — не більше ніж блеф!

— Я з вами згоден, цілком і повністю, — поважно кивнув маестр Бернаж. — Я був по весні в Аль-Аканте — і бачив, яка в них бідота. Куди вже тут розв’язувати війну.

— Алхіміки в гільдії говорили про проблеми колег з Аль-Аканте, — втрутився старший син Мерселлі.

— Алхіміки — ну звісно, — хмикнув Бернаж. — Кому ж іще роздувати проблеми, як не їм? Я ще не бачив жодного майстра порошків, який не любив би перебільшувати.

Маестра Альвіанні обмахувалася віялом і слухала розмови гостей наполовину. Думки її блукали деінде, але вона не забувала кивати, усміхатись і вдавати зацікавленість. На щастя, поки розмова точилася довкола воєнних питань, можна було не втручатися. Однаково присутні маестри вважали за наявності своїх статусів та пиптиків між ногами, що панія Юріт Даль не повинна особливо цікавитися конфліктами, поки в магазинах достатньо мережив і шовків, а в цукернях плине аромат гарячого шоколаду.

Вона опустила віяло і поверх нього уважно подивилась на племінника. Жаррак, на щастя, легко відбувся після дуелі. Уважно слухав Мерселлі й Бернажа, часом перекидався кількома словами з панією Марінет, котра сиділа праворуч, і її донькою, котра сиділа ліворуч та кидала сповнені надії погляди на юнака. Але племінникова ввічливість і приязнь були лише ввічливістю і приязню — не більше. Бездоганні лати з усмішок і невагомих фраз.

Останні дні маестрі спалося зле. Не додивилася — і ось її бездоганний експеримент під загрозою зриву. Тривала робота вислизає з рук, як шовкова хустинка, вирвана раптовим вітром на набережній.

Канре надто нагадувала Кару. Врешті, саме тому вона опинилась у цьому домі. Але молодша сестра, на біду, повторювала шлях старшої до запаморочення чітко. Сама того не усвідомлюючи, вона провалювалася в осердя небезпеки. Дурне дитя!

Спостерігаючи то за племінником, то за помічницею, маестра утвердилась у думці, що шквал цей потрібно спинити. Не на те вона взяла до себе Карину сестру. Не на те, щоб та розкошувала юністю і поривами серця, котрого в Канре раніше мовби й не було. А тепер воно звідкілясь узялося і заполум’яніло надто явно, аби залишити це поза увагою.

Маестра Альвіанні вирішила діяти.

* * *

Нову служницю, яка прийшла на місце Юонни, звали Жюстіною, а кликали Жюссі. Невисока й повновида, вона скидалася на дзиґу, котру торкни — й не спиниш. У Жюссі робота горіла в руках, вона кланялась панії в ноги, до Канре зверталася лише на «ви», а пані Манно остерігалася, як носія синьки. Жаррака нова служка охрестила «страшним» і, до здивування Канре, пошепки повідомила, що панич хоч і ясноокий нівроку, та є в ньому щось таке моторошне, що боязко наближатися. Канре ці страхи нової служки та її простодушна відвертість сподобалися. Хоч вона пригадувала Юонну — та теж спочатку видавалась гомінкою і милою, але насправді мала достатньо голочок усередині. Тому дівчина не поспішала ділитися з новою служницею власними роздумами.

— А чого це у вас така пишна й світла суконька? — спитала Жюссі, коли вперше побачила, як Канре збирається до прийому.

— Розпорядження маестри. Я потраплю на очі її гостям, тож повинна виглядати відповідно.

— А-а… Хотіла б я таку саму.

— Усе у волі маестри.

— Може, ви б її попрохали за мене? Я добре роблю.

— Я не маю права прохати про таке.

— А-а… Ну то добре. Я собі подумала, що раз ви її помічниця, то можете.

— Ні, Жюссі. Прав у мене не більше, ніж у будь-кого зі слуг.

— Ну то ясно. А суконька файна. Ви в ній сливе панночка якась.

Канре ніяково всміхнулась. На мить уявила себе панночкою, роздивляючись віддзеркалення. Але мить минула, і час було поспішати до покою — Канре мусила зібрати постіль до прання й передати її Жюссі. Нова служниця поривалася збирати білизну самостійно, але маестра суворо заборонила їй заходити до своєї спочивальні і підкреслила, що це дозволено Канре й тільки Канре. Особистій помічниці — і нікому більше.

— А-а, ну то зрозуміло, — погодилася Жюссі й потім заздро провела помічницю поглядом, наче в можливості зняти постіль з ліжка є особливий привілей чи велика пошана, котрої новій служці теж хотілося.

* * *

Коли іспити Жаррака закінчилися, він покликав Канре на прогулянку. Номінально прогулянка була черговим походом на пошту.

— Боже, Канре, — усміхався чаротворець, — оце я скучив за вільними днями. Професори Лекторійного дому твердо вважають, що завчені напам’ять дати сотень воєн здатні зробити когось мудрішим навіть без розуміння причин.

— Можливо, це хоча б спонукає до роздумів.

— Так, та коли дивишся на події давнини, то здається, що все легко оцінити. Хто правий, хто ні. Хто програв, хто переміг. Коли ж ти в центрі подій, то є ціль — і мусиш до неї рухатися. Бо є наказ. Навіть якщо стоїш на боці, тих, хто програє або чинить жорстоко й несправедливо.

— Бо то є війна. Та я проситиму святих, щоб вона не прийшла до нас.

— Що ж, а я проситиму про це батька. Не хочу здаватися богохульцем, та все ж у королівського чаротворця найбільше впливу на наші стосунки з непогамовним сусідом.

Жаррак запропонував зазирнути до парку біля Лекторійного дому. Канре, котра ніколи не заходила через головні ворота, уважно розглядала фрески під склепіннями, ліпнину і строгі лінії арок та колонад, які оточували будівлю головного корпусу. Та чаротворець забажав пройтися аж до тієї закинутої частини біля озера, де вони зустрілися щойно після його переїзду.

— Справа, яку я задумав, вимагає усамітнення, — повідомив він.

Як виявилося згодом, ішлося про ще одне порушення.

Канре дивилась на це порушення, котре поблискувало в руці Жаррака, мов зачарована. Відповідь зірвалася з її вуст, сковуючи справжнє бажання:

— Мені не можна приймати подарунки від високорідних.

Тонкий, простий із вигляду браслет на долоні чаротворця миготів крихітними багряними камінцями.

— Знаю, — голос Жаррака звучав спокійно. — Знаю, і все ж… У ніч дуелі з Гілланом мене витягнув з того світу Естіенн. Я віддячив йому за збігом найхимерніших обставин. Повернув родинний артефакт. Але не віддячив тобі.

— Я не зробила нічого, вартого віддяки.

— Ти привела Мерселлі вчасно. Навіть не уявляєш, наскільки вчасно. Він розповів… Якщо боїшся, що тітонька доскіпається через браслет, скажи, що я звелів тобі. Присилував прийняти віддяку, бо гордість не дозволяє завдячувати життям служці. Адже так мені й личить поводитися, правда?.. Та це не просто забаганка. Є заклинання, котре дозволяє кристалізувати кров і перетворити її в подобу дрібних самоцвітів. Складний чар, і практикують його лічені майстри.

Канре невідривно дивилась на темно-червоні зблиски у сріблі й осмислювала сказане чаротворцем.

— Це — моя кров, — тихо додав Жаррак. — Зробили на моє замовлення. Могутній захист від багатьох сил. Ця річ здатна врятувати тобі життя.

— І здатна його позбавити, якщо маестра розпізнає, — зауважила дівчина.

— Вона — ні, — запевнив Жаррак, клацаючи застібкою. — Якщо хтось і побачить — ти знаєш нашу історію. Та й не кожен високорідний з першого погляду примітить кривавий браслет. Ніхто не помислить, що то саме він у тебе.

— Боюсь, і я не помислю, чому мені дісталася така цінність, — скептично відказала Канре.

Жаррак пообіцяв скоро відкрити їй призначення браслета і божився, що це не проста примха чи його звичне бажання перейти одну з тих меж, які їх розділяють. Тож врешті обновка примостилася під манжетою сукні Канре, надійно схована від чужого ока.

* * *

Жарраку Етелю!

Прийміть мої вітання з нагоди закінчення іспитів. Я отримав ваші добрі рекомендації і впевнився, що переїзд додому з Альтесштадта був найбільш правильним рішенням, яке ми могли прийняти для вашого зростання. Очікую почути більше про життя в домі вашої шановної тітки Юріт Даль Альвіанні. У листах ви дуже побіжно описуєте повсякдення, що пробуджує підозри: я дізнаюся далеко не всі факти, які варті уваги.

Зокрема, до мене дійшла інформація про те, що ви необачно зійшлися на смертельній дуелі з кимось із родини Альвіанні. І врятувалися дивом завдяки майстерності одного з Мерселлі. Хоч я й застерігав вас від таких поривчастих кроків. Надалі прошу краще зважувати свої вчинки й не ризикувати намарне. Мені б не хотілося, щоб ми були в боргу перед іншим великим родом чи створювали проблеми дому, де вас прийняли на час моєї відсутності.

Останнє, на що хочу звернути вашу увагу: прагнення плотських розваг властиве для вашого віку, можете не заперечувати. Не буду вдаватися в довгі напутні промови, але хочу, аби ви пам’ятали про наші домовленості, Жарраку Етелю. Не кидайте тіні на ім’я дому. Пам’ятайте, хто ви і чого від вас очікують. Сподіваюся, до мого приїзду не виникне невідповідних чуток. Інакше ви знаєте, яку розмову ми будемо вести.

Мої шанування,

Людовік Армер Прест, глава великого дому Престів і перший чаротворець армії Його Величності Кловіса Сонцесяйного, короля Франу

Шановний батьку!

Дякую за похвалу, я безмежно ціную її. Дякую й за вашу турботу. Моє повсякдення не заслуговує детальних оповідей, бо воно сповнене навчанням та тренуваннями. Також я приділяю трохи часу зустрічам із Шарлем Толіо, Естіенном Мерселлі та світським товариством, до якого невсипуще долучає мене шановна тітонька.

Щодо чуток, які дійшли до вас, смію підозрювати, трохи перебільшені тонкою натурою шановної тітоньки чи пана Мерселлі, я б хотів розвіяти їх бодай трохи. Смертельна дуель справді відбулася. Проте вона була справою честі, безпеки всіх у домі Альвіанні й до того ж стала гарантією мого примирення з наймолодшим Мерселлі. Отож ніякого боргу з нашого боку не залишилося.

Що ж до вашої турботи про мої інтереси до розваг, то смію вас запевнити: вони не виходять за жодні рамки. Навпаки, я сподіваюся краще зрозуміти звичаї спільноти, в котру потрапив. Моя поведінка могла би бути неправильно потрактована з однієї причини — в домі маестри Альвіанні донедавна була лише одна слуга, не зайнята з ранку до ночі на кухні. Оскільки мій інтерес до лакеїв чи охоронців доволі обмежений (на превелике щастя для честі нашого роду), то я скористався найбільш зручною можливістю сповнити свої будні дрібкою розваг.

Наступної суботи мене запрошено на прийом до Мерселлі. Покладаю на цей вечір великі надії і сподіваюся, що мені відрекомендують панянок відповідного віку та статусу.

Щиро бажаю вам успішного завершення перемовин і швидкого повернення додому. Мої вітання Бергатові та Корентіну.

Ваш син Жаррак Етель Прест

Розділ 8. Танець над бурею

Перш ніж маестра помітила браслет на зап’ясті Канре, минуло кілька спокійних тижнів.

— Відколи це ти цікавишся брязкальцями? — спитала панія неуважно, бо власний вигляд поглинав її увагу більше, а кілька нових сивих волосин як навмисне яскраво біліли проти сонця.

Канре клацнула застібкою кольє на шиї господині.

— Це з ринку. Дрібничка.

— Виглядає дорого. — Звичне до прикрас око маестри Альвіанні завважило блиск зістареного срібла, хоча камінці справді скидалися на щось дешеве.

— Пані, в мене немає грошей на дорогі прикраси, — щиро відповіла Канре.

Зарплати їй вистачало на те, щоб відкладати трохи, проте явно не на те, аби купувати брязкальця будь-де, крім ринку. Там у суботу вранці збиралися бабусі, такі старі й прозорі, ніби сутінкові тіні вздовж алей. Вони розкладали просто на шматинах на землі свій дріб’язок. Часом, давно ще, Кара купувала в них прикраси, потерті і старі теж, а потім відчищала їх удома до блиску, а Юппер набирала стрічок…

— Канре, чи я красива? — раптом спитала маестра Альвіанні. Вона скоса дивилась у високе дзеркало, котре не вміщало всю пишноту подолу сукні.

— Звичайно, маестро, — дівчина поспіхом поправила рукав, аби погляд господині не чіплявся за її обновку, і опустила очі додолу. — Ви — втілення благословення.

— Це що — теж втілення благословення? — сварливо кинула маестра, висмикнула сиву волосину та стріпнула її з пальців. — Я старію, Канре. Це триватиме до кінця моїх днів. Нехай корсет тримає талію — що ж, це легше, ніж тримати обличчя в товаристві, сповненому жал. Рукавички приховують судини, а трояндова вода пом’якшує шкіру. І слава вищим, хтось придумав пудри та рум’яна!.. Але попри все я старію. Врешті в цьому тілі не залишиться нічого красивого.

Канре змовчала, хоч думала, що пані Альвіанні виглядає блискуче, як одна зі статуй у парку біля Лекторійного дому, котрі не соромилися власної наготи при світлі дня.

— А мій племінник, він вродливий?

— Звичайно, пані.

— А що найчарівніше в мені? — Маестра Альвіанні озирнулася через плече.

Питання тривожило. Десь тут мав ховатися підступ.

— Ви сама досконалість, — мовила Канре.

Панія хмикнула й махнула рукою, проганяючи помічницю. А по тому ще хвилину роздивлялась себе у дзеркалі, вишукуючи свідчення нищівної поразки перед впливом часу.

* * *

Наближався прийом у Мерселлі, і Жаррак здійснив безнадійну спробу запросити Канре туди, підмовляв її вирядитись у єдину ошатну сукню й подарувати йому бодай танець. Та вона, начисто позбавлена його вміння тримати голову в хмарах, вмить зруйнувала Жарракову ідею й повідомила, що її завиграшки викриють і впізнають часті маестрині гості.

— Не впізнають, — заперечив чаротворець. — Їм, захмелілим та розвеселеним, і на думку не спаде зіставити мою супутницю зі слугою.

— Жарраку, здається, ти недооцінюєш спостережливість людей. Та в мене на чолі написано, що я слуга.

— На твоєму чолі буде маска. А з потилицею все гаразд. Ти ж не хворіла.

Канре заперечно похитала. Сліду синьої міттги, який носили всі, хто пережив хворобу, на ній не було — пощастило. Та знаку оливної гілки не було теж.

— Якщо турбуєшся через тітоньку, то вона й не збирається на гостину.

— Наче ти не знаєш мінливості її настрою.

Жаррак замовк. Канре танула під його поглядом, мовби дешева свічка. Вона нарешті усвідомила небезпеку дивитися комусь в очі: якщо раніше це означало приниження, то тепер дівчина, навпаки, падала в тепло та млість. Та Канре таки видихнула «ні».

— Плекатиму надію, що ти колись іще потанцюєш зі мною, хай і не на тому прийомі, — зсумовано відказав чаротворець.

— Прекрасно. Тоді остерігайся залізних аргументів, які мої підбори можуть навести носакам твоїх лакових туфель!

Коли настав вечір, маестра Альвіанні наказала служці не відлучатися з дому й навіть носа не потикати до парадних зал. Проте дівчина мала іншу домовленість із Жарраком.

— Ваш племінник, маестро, попрохав мене принести йому порошку з кореня маддини, який він п’є після отрути пана Гвеннана. Бо не хоче носити ліки в кишенях увесь вечір і дзеленькати на святі, а мені пройтися близько.

Панія Альвіанні примружилась і зненацька спалахнула:

— Канре, ти — моя слуга! Моя, а не маестра Преста! Йому пора б найняти собі когось, як годиться. Не знаю, як воно в Альтесштадті, де звіку все на купу, але в нас, коли ти не знала, це непристойно, щоб служка стільки бігала за гостем. Хочеш, щоби про тебе балакали всі?.. Вважай, що я скасувала його прохання, і хай воно тебе більше не турбує. Сиди в комірчині і ні кроку!

* * *

— А ви се куди ладитеся? — спитала Жюссі запопадливо, спостерігаючи, як Канре нашвидкуруч переплела коси, заколола їх на голові кількома шпильками і сягнула по плащ.

— А що тобі? Маю справу, — відказала дівчина, роздивляючись у дзеркалі червону висипку, котрою обличчя вирішило нагородити її перед кревними днями. Утім, це був також і знак того, що брудна кров скоро покине її тіло, а з нею — й острах, що любощі з молодим чаротворцем матимуть наслідки.

Жаррак відрізнявся стриманістю від більшості маестрів, котрі раніше наказували їй підвести очі. Тож щоразу був уважним наприкінці й убезпечив Канре від потреби пити зілля агонії. Проте казали, що і це не завжди допомагає, тому тривога покидала дівчину лише разом з брудною кров’ю.

— У вас є хто в місті? Любас? — округлила очі Жюссі й навіть відірвалась від вишивання — вона щовечора мережала серветки, котрі на вихідних віддавала своїй тітці, а та збувала їх на ринку. Сьогодні на серветці розцвітали білі зірчасті квітки з золотавими осердями.

— Не говори дурного.

— Та я лишень питаю, — закопилила губи молодша служка. — Ви ладна й висока, то чого б і не мати кого? Якби на мене дивився той Осван так, яко на вас, я би вже свого не пропустила.

— І що ти зробила б? — спитала дівчина знічев’я, застібаючи плащ під горлом. — Якби Осван…

— Я б трохи позадиралася з ним, аби не вирішив, що я задуже охоча до тих його поглядів, — повільно відказала Жюссі й мрійливо підперла голову обома руками. — Потім би послала його до маестри, аби та дала дозвіл, і далі ми б побралися. То добре так — ми обоє тутка при панії маємо роботу, а тоді, може, вона би вділила нам яку комірчину…

— А скільки тобі літ?

— Десять і шість сповнилося по весні.

Канре здивував чіткий задум Жюссі, бо сама вона донедавна не те що про шлюб не думала — взагалі не усвідомлювала, як воно: дивитися на когось і почувати щось відмінне від пустки чи болю.

— А чого ще бажати? — мовила молодша служка. — Ви собі як знаєте, я радити не буду… Але де ви ще найдете собі кого так вигідно й зручно, як під боком у панії! То я так і хочу. Я одразу Освана запримітила, як тільки прийшла сюди. Іду така: а куди мені до управительки? А він привітно всміхнувся й розповів усе, навіть попередив, що пані Манно, може, з виду й зла, як дідькова тітка, але направду добра душа… — Жюссі раптом завмерла з відкритим ротом. — Оце забалакалась!

— Я не розповім нікому, — відказала Канре, хоча її відвідала думка підштовхнути Освана в бік молодшої служки.

Вона випурхнула з дому нечутно. Перебігла задній двір, піднімаючи сукню якомога вище: болото після дощу було таким же супутником осені, як і пилюка — супутником літа. Помітила біля воріт екіпаж. Мабуть, до маестри завітав нежданий гість. Пані Альвіанні таких не любила, та коли не розворушила помічницю, то нічого важливого. Канре втішилася: зайнятій господині точно не забагнеться вигадати щось для неї. І до маєтку Мерселлі зовсім близько.

* * *

— Овва, ви, панночко, чи не на танці до нас? — захмелілий Сюет впустив Канре до їдальні.

Поруч кухня парувала й гуділа так, ніби там було своє свято. Дівчина протиснулася між слугою та одвірком і присіла на довгу лаву, прислухаючись до брязкоту каструль, казанів і тарілок у суміжній залі.

— Маестр, хай йому сто літ жити, пожертвував нам вина нині, — додав Сюет із незвичною радістю в голосі. — Будеш?

— Ні, дякую. Поклич мого маестра. Я принесла йому дещо, — збрехала вона, бо то була лише дрібна вигадка, щоб побачитись із Жарраком: він обіцяв їй нічну прогулянку, і Канре не думала, що в тому є щось зле.

— Ти здуру забула, куди прийшла? Не розумію, як вас там в Альвіанні вимуштрували, але таке дурне несеш, мовби воду в решеті. Де це бачено, щоби маестр униз до служки йшов, ще й посеред свята?

— Так мені наказано, — стримано відповіла Канре. — Йому потрібно прийняти лік. Лік я принесла. Пан Прест не хоче, аби інші побачили.

Сюет здавив двома пальцями перенісся і різко стріпнув головою.

— Та певна річ, не хоче… — Він важко підвівся з лавки і кинув на дівчину застережний погляд. — Тут сиди й щоб нікуди! Мені проблем не треба, якщо якась Альвіанні нишпоритиме по дому.

Канре відповіла йому крижаним позирком, котрого навчилася в Жаррака, і відвернулась до запотілого вікна.

* * *

Коли слуга Мерселлі повернувся, його кроки барабанили по підлозі швидше, ніж до того. Він підійшов до лави, шарпнув Канре попід руку і штурхнув до виходу.

— Геть іди, щоб я твоєю милою голівкою не ввалив зараз об ці двері, — вичавив він крізь зуби.

Канре схопилась за руку — Сюет здавив її міцно, синець буде, певна річ. Озирнулася на слугу Мерселлі — той зиркав на неї гнівливо, лице палало.

— Що ти робиш оце?

Дівчина випросталась і стиснула кулаки. Вирішила не тулитися до дверей, щоб не здатися чужому слузі наполоханою, хоча її направду лякав його напір.

— Я через тебе такого сорому натерпівся, потороче… — Сюетові вуха, котрі визирали з-під короткого волосся, й ті стали нагадувати барвою ягоди малини.

— Ти перепив, вспокійся, — відказала Канре, схрещуючи руки на грудях. — Де мій маестр?

— Ах, твій маестр! — Слуга здригнувся. — Щобись знала — пан Прест подивився на мене як на синькою хворого, коли я йому вивалив про твій прихід! Ще й перед моїм паном, з котрим вони вели розмову. Мовляв, ніхто нічого не мав йому приносити. І наказав, аби та дурна служка забиралася звідси, і то вже. От!

Канре глибоко вдихнула. Жаррак такого б не сказав і про домовленість не забув би. Отже, щось змінилось, і йому довелося відправити її додому. Сюет, здається, охолов трохи, й кров почала відходити від його лиця, проступаючи яскраво лише на щоках.

— Чого стовбичиш? Двері онде, — буркнув він і, смачно клацнувши язиком, додав: — Інші голову нижче опускають, аби їх не помітили, а ти гонориста яка — сюди аж побігла. Шльо-ондра…

Канре здушив клубок у горлі. Вона на мить розімкнула пальці, а тоді стиснула кулак і вдарила Сюета просто в лице. Він від несподіванки хитнувся, перечепився через свій же чобіт і гримнув на лаву за спиною.

— Проси пробачення. — Дівчина розуміла, що зараз гарний момент піти. Але клекіт усередині не відпускав.

— Ти мені не маестра, — прохрипів слуга Мерселлі, стираючи кров з розсіченої губи.

— То й що? Як не маестра — то вже не людина?

— Ти — болото. Ти — ніхто! — гиркнув слуга, мовби в цю мить усі його смутки вибралися нагору, підштрикнуті вином і непорозумінням на очах улюбленого пана Естіенна.

— Помиляєшся, — відказала Канре й хутко рвонула на себе важкі двері та вибігла у двір, підставляючи розпалене суперечкою лице сирому вітрові.

Сюет гримнув дверима за її спиною і проволав, щоб більше сюди не потикалася, бо руки переламає.

— Ти, Альвіанні! — Жарраків голос спинив дівчину вже за мурами маєтку.

Вона озирнулась — маестр наздоганяв.

— О, встиг, — видихнув він, усміхаючись. — У нас мало часу, вперед!

* * *

— Там був мій батько, — після прогулянки поспіхом голос Жаррака лунав хрипко.

Хлопець уперся в поруччя обома руками та опустив голову. Канре висмикнула поділ з-за пояса і розправила його, поки чаротворець віддихувався. Він провів її через площу Королів, повз старий ботанічний сад, котрий огинала вузька брукована вулиця, яка звивалася серпантином і виходила аж до надбережжя. Врешті вони піднялися широкими пощербленими сходами до ґлорієти на пагорбі, і лише там, у тіні колонади, юнак спинився.

— То маестр Прест повернувся? — втішилась дівчина. — На кордоні все владналося?

Жаррак похитав головою.

— Боюся, що навпаки. Батько приїхав раптово: спершу зазирнув до тітоньки, тоді ввалився до Мерселлі… Я завтра розпитаю в нього, що та як. Вибач, тому я й не зміг вийти одразу і мусив удавати, що нічого не знаю про твій прихід. Вирвався, щойно вдалося.

— Усе гаразд. Тепер ти повернешся додому?

— Лише завтра, — безрадісно відказав Жаррак у передчутті сімейного возз’єднання. — Батько приїхав забрати щось. І він хоче зустрітися зі мною.

— Ти не радий?

Канре запитала це, проте сама помітила відповідь у кутиках губ Жаррака: лівий сіпнувся, але здавалося, що то не усмішка, а гримаса болю.

— Радість — не те, що батько оцінить. А він ще приїхав у поганому гуморі, але… — Юнак глибоко вдихнув і випростався: — Годі про це! Як тобі краєвид?

Канре підійшла до вузького поруччя, яке оперізувало ґлорієту, і сперлася на нього обома руками. Далеко внизу шуміли на набережній забігайлівки, де гульбанили моряки, на воді хиталися кораблі, а щогли нагадували дороговкази в небо. Темна вода поблискувала, мов траурні сукні маестри. Канре ніколи не любила море — надто велике, надто незвідане, воно забирало людей і часто не повертало.

Але сьогодні все було по-іншому. Тому Канре бачила на чорній воді переливи місячного проміння й мереживо піни, бачила, як куриться кволий димок з коминів вулицею нижче, чула, як десь сиплеться сміх… Сіруваті хмари то набігали на місяць, то рвалися від нього геть, вивільняючи срібняк світила. І зірки сьогодні здавалися ближчими, наче темна вода притягувала їх, як дзеркало, тому вони прихилялися з небесних сфер до землі.

— Я ніколи не бачив це місце вночі, — шепнув Жаррак. — У дитинстві, коли приїздив із Вінну, приходив сюди з батьком. Він любив дивитися на море. Любив дивитися на всіх зверху вниз. У день, коли я не зміг виконати складне заклинання, ми теж прийшли сюди. На морі здійнялася буря. Тонув корабель, неподалік від берега — я звідси бачив навіть людей на його палубі. Батько сказав мені: «Вгамуй бурю». А море нагадувало казан на вогні, в котрому щось клекоче, пориваючись вибратися на волю…

— Хіба можна підкорити таке страхіття? — спитала Канре й закинула голову назад, потилицею впираючись у плече Жаррака.

— Дуже складно, але можна. Коли мій батько щось наказує — це має бути зроблено. Байдуже, яка ціна.

— Як тобі вдалося?..

— А я ж не сказав, що вдалося, — відповів чаротворець із гірчинкою в голосі. Його руки мовби задерев’яніли. — Я тоді ще й дуже боявся води.

— Ти — боявся?

Канре спершу не повірила, але щось у погляді Жаррака впевнювало в правдивості цих слів.

— Я ледь не потонув, — шепнув він після секундної паузи. — Коли мені було років сім — провалився в ополонку. Шубовсть — і нема Преста. Єдине, що знав: гілка вирятує мене. Здавалося, вона миготить над головою, поки темрява заковтує. А то сонце на льоду миготіло… Потім виявилося — за мною пірнув хлопчина, син кухарки, з яким ми борюкалися на льоду. Негідний нижчий, як твердили батьки. Негідний нижчий потонув. Я — ні… Певна річ, коли за рік чи два я стояв тут із батьком, то не зміг угамувати бурю. Не вистачало ні сил, ні знань. Не було потрібних порошків навіть. Корабель потонув.

— Чому твій батько не втрутився? Він же могутній…

— Це не його робота. Мовляв, королівські чаротворці не повинні розтрачувати силу намарне. Тож батько сказав, що це моя провина — смерть усіх тих людей, які метушилися на палубі, коли хвилі захльоскували їх. Провина моєї слабкості. А потім він покарав мене. За те, що я не врятував їх. І — за те, що перейнявся ними. Бо вони нижчі. Не варті порятунку.

— Ти був дитиною. — Канре поклала обидві долоні поверх Жарракових. — Не можна звинувачувати дитину в слабкості чи нерозумінні того, як працюють закони цього світу.

— У нашому світі — можна. Утім, я розповідаю це, щоб попередити. Тобі ще доведеться зустрітися з моїм батьком. Коли це станеться, не переч жодному слову.

— Я слуга, Жарраку. Не перечити — найкраще, що вмію.

— Добре. Я, зі свого боку, тепер зможу вгамувати бурю, — відповів чаротворець.

І Канре здалося, що його погляд шукає на чорній воді сліди того давнього дня. Виглядає корабель у хвилях, нашорошені шпичаки щогл і ганчір’я вітрил. Шукає, щоби врятувати.

* * *

Коли дівчина повернулася до маєтку, стояла глуха ніч і всі спали. Тож вона прослизнула до своєї кімнати, кинула плащ на крісло, зняла туфлі і залізла під ковдру просто в сукні, щоб випадково не розбудити Жюссі своєю метушнею.

Прокинулася Канре від удару.

Розділ 9. Злочин і кара

— Погляньте лише на нашу сплячу красуню.

Голос маестри Альвіанні в кімнаті служок був настільки ж неприродним, як могла б виглядати оливна гілка на шкірі нижчих.

Але не встигла Канре продерти очі, як її ляснули по обличчю вдруге.

— Вставай! Негайно! — верескнула панія.

Дівчина сторопіла й підвела погляд — так і є. Маестра нависала над нею у своєму лимонному шовковому халаті. Позаду боязко тупцювала Жюссі. У дверях стовбичила пані Манно.

Канре не розуміла, що відбувається. Але тіло інстинктивно послухалося звички, і дівчина відкинула ковдру та впала на коліна перед панією.

— Прошу вашого пробачення, маестро… Я заспала.

— Звичайно, заспала, нещастя. Адже порушила мою заборону і пішла з дому вночі, — голос пані виражав таке несподіване задоволення, мовби вона тільки й чекала цієї миті — тільки й хотіла, щоб її помічниця зважилась на найменшу проступку.

— Я була тут, пані, — відповіла Канре тихо і твердо, зваживши, що шанс вирватися з тенет ще жевріє.

Вона хотіла попросити молодшу служку підтвердити це, проте вчасно прикусила язика: не варто вплутувати Жюссі. Видно ж, що маестра зла, як вогонь війни.

— Тут? Прекрасно! Ще краще! — Господиня вдарила складеним віялом по дерев’яному узголів’ю ліжка. — Тобі буде цікаво дізнатися, що в мене зникла каблучка, Канре. Цінний подарунок від любого брата. А до мого покою доступ маєш лише ти. Розумієш?

Дівчина здригнулась, бо слова звучали, мов удари батога, уникнути котрого вже, мабуть, не вийде.

— Маестро, я не знаю про це нічого.

— Каблучка зникла вчора ввечері — а я не знімала її весь день.

— Нічого про це не знаю, — повторила служка, впираючись чолом у грубі дошки на підлозі.

— Я коли побачила цю твою обновку, Канре, все думала: звідки в моєї слуги такі прикраси? Мабуть, знайшла собі додаткову роботу! Але яку і де? Це ж нечуване нахабство… Я вже була подумала про тебе зле. Подумала, що виставляєш своє гарненьке тіло на продаж, як роблять у пивницях біля порту. Але тоді зрозуміла: Канре Арлі на таке не піде. Вона ж у нас горда! А ось продавати мої дрібниці — це легше, правда, нещастя?

Дівчина не відповіла. Переконувала себе, що скоро все припиниться, адже це брехня. Вона нічого не брала, і панія в цьому впевниться. Хай навіть її покарають за нічну прогулянку.

— Жюссі, оскільки наша Канре твердить, що це не так, то попрошу тебе зазирнути в її речі, — солодко мовила маестра.

Молодша служка нехотя заметушилась. Вона стріпнула покривало з ліжка, провела рукою під матрацом, зазирнула під стіну.

— Ключ від шухляди згодився б, — пробурмотіла ніяково.

Канре мовчки дістала з кишені ключ і поклала його на підлогу поруч.

Жюссі за кілька секунд скрипнула шухлядою і видихнула:

— Знайшла…

— Немає там нічого! — закипіла Канре і підвелася на ліктях.

Проте молодша служка ні в сих ні в тих стояла біля тумби, і в її коротких пальцях блискотіла каблучка.

* * *

— Я не брала її, — тремтливим голосом відповіла дівчина.

Панія Альвіанні обійшла служку, черкнувши полами халата, котрі густо пахтіли трояндами.

— Я не брала нічого, — повторила Канре, злякано усвідомлюючи, в яку яму тягне це непорозуміння.

— Як же каблучка тут опинилась? — спитала маестра, уважно роздивляючись тумбу.

Служка затнулася. Підвела погляд на Жюссі. Та почервоніла до самих вух і нервово терла пальці.

— Її хтось підклав, — відповіла Канре, проштрикнута несподіваною думкою. — Не знаю, з якою метою. Але це не моїх рук справа.

Вона спробувала проковтнути сльози і повернути голосові твердість.

— Каблучка була зі мною весь вечір, — повторила панія знуджено. — Тож украсти її могли лише вночі. А вночі, як ти мені перед цим казала, Канре, ти зосталася тут. Яка ж невидимка прослизнула сюди та дістала твій ключ? Може, могутній чаротворець?..

— Таку дрібницю легко проштовхнути всередину, не відчиняючи шухляди, — прошепотіла дівчина.

— А це в нас що?

Маестра повернула собі її увагу — рука опустилася до тумби і дістала звідти баночку з рум’янами. Вона покрутила її в пальцях, а тоді збіліла, мовби побачила примару.

— Що це, Канре?! — у голосі господині забряжчала сталь, куди страшніша, ніж солодкава погроза з приводу каблучки.

Тепер гнів був справжнім.

І тут дівчина усвідомила гірку правду: історію з каблучкою підлаштувала сама маестра. Бозна-навіщо. Але коли все склалося, господиня не очікувала побачити тут ще і старі рум’яна, про котрі й думати забула.

— Коли розбилась кришечка, ви наказали це викинути, — відповіла служка стиха. — Я подумала, що залишити собі сміття не буде…

— Замовкни.

Панія замахнулась — баночка просвистіла повз голову дівчини, вдарилась об пічку в кутку і глухо задзвеніла розбитим склом.

— Тобі заборонено торкатися моїх речей. Чи вирішувати, що робити з ними. Чи обдумувати накази. Тобі заборонено все!

Знавісніла маестра підійшла до Канре — та знову опустилась до підлоги чолом, силкуючись не закричати від того, що душило її. Але виходу вже не було. Світло згасло. Зашморг затягнувся.

Мабуть, Кара відчувала щось схоже в той день, коли…

— Підведи очі, брехлива хвойдо!

Дівчина послухалась. Темно-вишнева туфля підчепила її підборіддя й задерла насилу вгору.

— Ти двічі обікрала свою маестру, свою заступницю. Знехтувала всім, що я дала тобі, і брехала у відповідь на доброту. Маю право скарати тебе без суду. Ти знаєш, який вирок для злодіїв.

— Але, маестро!.. — писнула Жюссі, котра сама тремтіла, мовби листок у бурю.

— Мовчи, Жюстіно. Не хочу чути від тебе ані звуку. Інакше накажу відшмагати так, що два тижні не зможеш підвестися… Що ж до тебе, Канре, то дарую один день для того, щоб усвідомила глибину прірви, в котру сама ж себе загнала. І попросила у святих прощення, якщо твоя брудна душа його потребує. Завтра тебе стратять.

* * *

Жаррак зігнувся від удару. Ліве око запливло кров’ю. Він замружив його, силкуючись не застогнати. Від рани на скроні гарячі струмки дзебеніли по щоці і всотувалися в світло-блакитну шийну хустину, яка прилипла до шкіри.

В останній удар батько вклав усю свою неприязнь — він вгаратав Жаррака наконечником його ж ціпка. А що глава великого роду Престів волів для всього використовувати чар, а не силу власних рук, то несподіваний удар був ознакою його неабиякої злості.

— Ти усвідомлюєш, що взагалі верзеш, невдячний виродку? — видушив із себе Людовік Армер Прест, важко опускаючись у фотель.

Жаррак поворухнув правим плечем. Вивих озвався таким гарячим болем, що юнак миттю пошкодував про цей рух. Він стояв перед батьком, опустивши голову, достоту нижчий. Бо для королівського чаротворця всі в цьому світі нижчі, навіть рідні сини.

— Ця дуель була справою честі, батьку, — озвався Жаррак, знаючи, що м’якості в цьому домі не пробачають. — Гіллан Альвіанні дійшов до зірваності на останній межі. Він міг нашкодити…

— Ти забув про своє завдання? — батько глипнув на сина спідлоба. — Ти моя зброя, Жарраку Етелю.

— І я повівся як зброя.

Клацання. Срібне світло. Удар.

Жарракові ноги підігнулись, але він втримався, не опустився на коліна. Перед очима миготіли багряні й золоті стрічки на батькових грудях — відзнаки від самого короля, символи великих перемог.

— Ти повівся як ідіот, — відповів глава Престів спокійніше: він виплеснув гнів і тепер відчував власну перевагу та правоту.

Після ударів, які до того рясно сипалися на худорляве тіло Жаррака Етеля, Людовік відчував ще й терпке задоволення. Бо ж ясне волосся й холодні очі третього сина нагадували йому Генріену, котра була надто далеко. Тож він міг висловити їй свою ненависть лише так. Лише караючи дитя, котре пішло в матір і хотіло повернутися до неї. Тож його належало зруйнувати для його ж блага. Чаротворець знав: тільки зруйноване під корінь може позбутися всіх слабкостей, скам’яніти і врешті стати зброєю, міцною та надійною, як ім’я Престів.

— Тоді як я мав вчинити? — хрипко озвався Жаррак, сплюнувши кров, котра розтерлася довкола його рота, наче у кровопивць із дитячих казок.

Батько вловив виклик у цій показній покірності голосу та опущених плечах.

— Ніяк. Це не завдання королівського чаротворця. Якби робота — то інша річ. Але поза тим ніщо не варте ризику, на який ти себе наразив.

— Отож я мусив дати зірваному вбити всіх у домі тітоньки? Навіть вашу сестру?

— Героєм себе бачиш, так? Великий рятівник?.. Юріт Даль Альвіанні, до твого відома, чи не найкраще володіє чаром ейфорії з усіх жінок, яких я знаю. Вона здатна без тебе дати лад усьому. І давала лад до твого приїзду — вже сорок років як! Допетрав?

— Я усвідомлюю свою помилку, — видихнув Жаррак і здушив бажання сказати, що там було насправді. Жодна ейфорія не вгамувала б Гіллана. Вона могла ще гірше вплинути на нього, роздражнити непокірний чар. А сили тітоньки не стало б, щоб вивести його з гри, змусити впасти в нетяму чи й знепритомніти. Ні.

Плече розпухало дужче й нестерпно нило.

— Повірю в це, — відрізав батько і потягнувся до графина з вином, а тоді глипнув на сина, котрий стовбичив перед ним, побитий і закривавлений. — Піди до Бергата, хай попрацює з твоїм оком. Ти ж не плануєш із такою пикою вийти в люди сьогодні ввечері?

* * *

Канре могла б робити все наосліп. Умилася, розчесала волосся і взялася заплітати його у дві коси, котрі потім треба буде перехрестити на потилиці й закріпити шпильками. Хотілося дати рукам роботу.

Знадвору щось волала пані Манно: слів не розчути, тільки невдоволений тон. Канре заборонили виходити з кімнати, тому вона прислухалася до звуків у домі. Їй хотілося поговорити з сестрами, але всі вони замовкли, мовби вирішили залишити її наодинці саме сьогодні. Заразом зникли і страхи. Врешті, важко боятися чогось, коли в тебе залишився один тільки день.

Канре зняла з зап’ястя браслет і придивилась до камінців. Від одного погляду на них дівчину обсів жаль до власної безталанності. Проте вона обсмикнула ці думки, як нитки з пошарпаної хустки. Натомість сіла до листа і подумки подякувала Карі за те, що та навчила молодших сестер грамоти. Бо слова, якими Канре хотіла востаннє звернутися до чаротворця, вона б не дозволила записати чи прочитати нікому іншому.

«Дорогий Жарраку», — вивела на чистому аркуші й закусила кінчик олівця. Слова, які вирували в думках, почали здаватися недоладними на папері. Любити й дякувати — вона знала мало красивих слів для цього. А слова, сказані ночами, у світлі дня не видавалися доречними для листа.

Та тут увійшла Жюссі, зачинила за собою двері й притулилася до одвірка спиною.

— А що ви..?

— Пишу листа.

— Вашому… отому, до котрого ви ходили були?

— А який тобі в тому інтерес?

— Я… — Жюссі відкрила рота й так і заклякла, а потім бухнулася на підлогу, чолом до стоптаних дощок. — Це я все, Канре, їй-божечки, хай би мене спопелили вищі! Це все я, та я ж не знала, що панія… та що ви… Та вони наказали! То що ж я могла?..

— Знаю, — відповіла дівчина, бо все було задумом маестри. Все, крім злощасних рум’ян. А коли сама панія воліла покарати її, то що могла зробити молодша служка?

Та відірвала чоло від підлоги й на колінах підповзла до ліжка:

— Панія хотіли тілько провчити вас. Щось ви-сте їм не догодили. І вони…

— Знаю.

— Я не могла їм перечити. Вони би тоді й мене…

— Знаю.

— То… то ви правда цейво вкрали? Ту їхню баночку?

— Виходить, що так, правда.

— І так, що нічо не вдіяти? Може, попросили б їх? Що ви що сплутали? Чи що ви… Ну жеб я знала! Придумайте чого!

— Припини, Жюстіно.

— Але якби ви їм у ноги бухнулися! Панія ж добрі до вас. Та пані Манно. Та ще б я попрохала. Якби знала, що воно на таке вийде. Я б ніколи… Канре, я б ту каблучку ковтнула і вдавилася б радше, ніж отако…

— Годі, — обірвала її дівчина, вловлюючи, як запаленіли щоки.

Проте Жюссі напосілася дужче:

— А пощо ви здаєтеся так просто? Жити обридло? То виздихати завше вспієте. Підіть до панії. Підіть, кажу вам. Вони самі не свої.

— Це не має сенсу. Вона визначила мені цю покару за злочин, який я вчинила. Якщо маестра бажає вважати крадіжкою те, що я взяла собі її сміття, — то що мені заперечити?

Жюссі невдоволено клацнула язиком:

— Не можна такою бути. Я ж казала: ви сливе панночка. Так не можна.

— Ніяка я не панночка, — втомлено відказала Канре. — Та мою старшу сестру стратили в цьому домі. Нема сенсу чекати милості від вищих.

— Та годі-бо за ту сестру! Ви — не вона!.. Я завше вами милувалася, завше думала, які то Канре ладні. А теперка бачу, що ви ще й дурні та вперті. Хиба можна отак? Хиба мож відкидати своє всеньке життя за дурну помилку?

— Слуг страчували й за менші проступки. Коли маестрі забаглося збутися мене, то вона однаково зробить це. Хіба не розумієш, як мало наше слово важить?

— Страхопудало… — пробуркотіла Жюссі. — Коби я мала яку біду, най святі бережуть… та я б усе зробила, аби лишень вирватися. А ви така, наче все б зробили, лишень би вмерти!

— Ти помиляєшся, Жюстіно. Тепер залиш мене — мушу докінчити листа. Коли підеш до міста, то занесеш, куди скажу? Чи, може, хто інший піде? Але я б не хотіла інших смикати від роботи, а коли ти маєш іти на закупи…

— Та вже ж занесу, не бійтеся. А обідати будете? Чи ще й вморитися голодом вирішили?

— Буду. Чого ж ні.

— То я зайду скоро.

Молодша служка грюкнула дверима. Канре глибоко вдихнула і взялася за олівець.

Коли аркуш, списаний дрібненько з обох боків, закінчився, дівчина вклала його в конверт і опустила браслет до листа. Жаррак казав, що прикраса з чаротворцевої крові — річ дорога й цінна, тож чи не даремною витратою буде, якщо вона обвиватиме її руку в труні? (Якщо їй ще випаде отримати труну — хтозна, чи захоче маестра на це тратитися.)

Жюссі повернулася з супом, гарбузовою запіканкою та вином. Видно, пані Манно вирішила, що перед смертю треба хоча б гарно пообідати. Служка тупцювала біля дверей, поки Канре їла.

— Занеси, будь добра, до дому Престів, коли підеш на закупи, — сказала дівчина, простягаючи конверт. — Хай це передадуть племінникові маестри.

Жюссі взяла послання і здивовано зиркнула на Канре:

— Я була думала, ви кого в місті маєте… А ви…

Проте вона вчасно прикусила язика й позадкувала до дверей.

Дівчина допила вино, хоча воно не йшло до горла. По тому думки стали податливими, тож Канре вирішила: треба прислухатися до Жюстіни, притлумити знагла пробуджену гордість, котра нічого доброго не дасть, і палко перепросити маестру. Але святі розпорядилися по-іншому: за кілька хвилин молодша служка, бідкаючись, повернулася й розповіла, що панія, зла яко бестія, зірвалася й поїхала кудись у справах.

* * *

— Це всього лишень дурні діти, Людо, — зітхнула пані Альвіанні, обмахуючись віялом, хоча погода стояла далека від спеки. — Дарма ти так перейнявся тією сутичкою…

— Ті дурні діти мертві. До того ж обоє, — обірвав її батько Жаррака. — До того ж один — від рук мого сина. Я відправив його до тебе, щоб гарантувати безпеку, а не навпаки.

— То знаєш, дорогий брате, треба було дати з ним укупі добрих ланцюгів, щоб я припинала племінничка в домі після повернення з лекцій, — відмахнулася пані Альвіанні, котра думками блукала не тут і, на відміну від брата, не занижувала сили наймолодшого Преста. З її погляду, він був не менш смертоносний, аніж усі інші в цій чаротворчій сімейці.

— Гаразд, — Людовік усміхнувся напрочуд радісно. — Уже можеш за це не турбуватися. Жаррак Етель їде зі мною. До лірського кордону. Пора залучати його.

— Рада це чути, — відказала маестра приязно, хоча їй було байдуже до того, що станеться з племінником. — Тобі вдалося переконати Його Величність, що пора вже? Чи зіграли невідомі мені фактори?

— Щойно до обіду приїхав наказ. Його Величність сам дав згоду на те, аби Жаррака Етеля прикликати. Пощастило? Страшенно пощастило! Тим більше, між нами кажучи, я думав, що, залишаючи осторонь Мерселлі та д’Оленів, він не захоче залучати й мого молодшого. Але не так сталось, як гадалось. Поглянь. — З переможним виразом на лиці глава Престів видобув із внутрішньої кишені вузький конверт, маркований гербом короля. — Утім, зараз розкажи мені про істотніші речі. Яке таке зілля ти згадувала в листі? І до чого тут твої покійні гості?

— Я певна, що ти даси мені відповідь. — Маестра Альвіанні відклала віяло і смикнула шворки шовкової сумочки, де разом із запрошенням на сьогоднішній прийом у Бернажів, парою рубінових шпильок й бутоньєркою сушених троянд ховалася баночка Гвеннанового порошку.

Маестра видобула її й подивилась на брунатну суміш проти сонця.

— Я достеменно не знаю, що це, Людо. Проте Гвенн вирішив, що його життя не таке вагоме, як секрет цієї суміші. Це змушує мене підозрювати: її вага велика.

— Або твій родич мав надто мало клепки й багато гонору. — Людовік вимогливо простягнув руку по баночку, і міцні пальці стиснулися довкола її шийки, видушуючи корок. — Що більш притаманно для чаротворців та алхіміків його віку, аніж справдешні, вагомі таємниці.

— Тобі вирішувати. Проте знай — це отрута, — повідомила маестра, оживляючи у спогадах деталі вечора, коли все пішло шкереберть. — Вони її давали й мені, проте я нічого не відчула. А твого сина двічі звалювала гарячка й подоба застуди.

— На пісок Маргарі не скидається. А для водного вузла забагато пігменту… — мовив Людовік, принюхуючись до порошку. — І кажеш, мій син навіть у такому стані переміг того Гіллана?

— Так. — Маестра Альвіанні вловила іскри гордості в словах брата й вирішила розбурхати їх. — Твій син блискуче переміг, Людо. Я давно не бачила такого. Він ще стане гордістю Престів.

— Стане, — підтвердив брат. — А це я забираю з собою. — Він закоркував баночку і обережно опустив її в одну з кишень на шкіряному поясі, де носив дорожній набір порошків у крихітних пробірках. — Королівські алхіміки розберуть цю мішанку, якщо доведеться — по піщинці. Рошнанові очі вже запливли блиском золота і він забув навіть те, що знав в алхімії, але його підопічні мене не розчаровували поки. Ми дізнаємося, що так хотів приховати той Гвеннан.

— Чудово, — скупо всміхнулася маестра. — Тоді я рада, що збулася цієї напасті. Бач, зірваний, тоді дуель, а потім ще й двійко трупів у домі — це надто для моїх чутливих нервів.

* * *

Коли слуга приніс листа й повідомив, що його доставили з дому маестри Альвіанні, Жаррак здивувався. Адже зустріч із тітонькою чекала на нього сьогодні ввечері: все панство збереться в маєтку Бернажів.

Юнак зняв вологу пов’язку з чола, кинув її в миску, вода в котрій стала світло-червоною од його крові, й поморщився. Цілитель з Бергата був посередній, тому запухле око ще виглядало погано, а скроня нила так, мовби в неї хтось стукотів дверним молоточком. Несильно, але наполегливо. Та сам себе зцілювати Жаррак не міг, тож доводилося користуватися підручними методами.

На щастя, крижана вода допомагала пригасити біль, і юнак не шкодував сили, щоб перетворювати її на кубики льоду, котрі прикладав до побитого обличчя. Брат обіцяв ще перед виходом увечері зробити щось зі слідами батькового гніву. Хоча направду Жарракові часом хотілося так і вийти в люди: з розпухлим лицем, пурпурово-гірчичними синцями й засохлою кіркою крові, котра різко виділялась на тлі світлого волосся. «О, храніть святі, що з вами сталося, маестре Престе?» — запитували б усі. «Та це батько такий радий мене бачити», — відповів би він щиро бодай одного разу. І розсміявся б.

Жарракові невтямки було, за які провини йому діставалося все це. Так, він дочасно спізнав багато спокус — за бажанням батька чи за недоглядом матері. Але так само добре опановував усе те, що вимагали. І гульвіса був з нього ніякий, тож батькові наче не було причин отак гніватися.

Обтрусивши пальці від крижаної води, Жаррак узяв пошту й побачив на ній своє ім’я, виведене рукою Канре. Не зміг стримати усмішку. Тоді розірвав конверт і дістав аркуш, списаний так дрібно, ніби дівчина забула про його слабкий зір. Підставив листа під сонячне світло, але вже з другого рядка літери затанцювали перед очима.

Жарракові знадобився час, щоб повернути рівновагу. Втім, слова, написані Канре, не змінилися.

Розділ 10. Дар на дорогу

Поки лист дотлівав, схоплений полум’ям свічки, Жаррак вирішив, що робити.

Перша думка закликала його хряснути об паркет ціпком, вивільняючи всю свою злість і силу заразом, кинутися до дому тітки, знайти Канре, а тоді тікати з нею, поки стане світу. Але така поспішна ідея й одного лере не варта. Знайти спадкоємця Престів та служку-втікачку легше, ніж сонце в небі ополудні. Надто примітна пара. Та й бігати і ховатися — не рішення для них. А тітонька якщо й винуватить свою помічницю, то, запевне, це лише спалах гніву, від якого Канре можна вирятувати.

Тож гарячий порив розвіявся. Чаротворець заплющив очі й на кілька секунд опустив обличчя в миску з крижаною водою, котрою до того гасив горіння ран. Вода освіжала думки.

Тупий біль у скроні повернувся, й Жаррак помасажував місце удару над бровою.

Він зважував варіанти, розуміючи, що ступає на тонкий лід. Тож необхідно залучити до справи того, хто ніколи не робить помилок. І кого маестра Альвіанні послухає певніше, ніж свого племінника.

* * *

— Батьку, маю до вас справу.

Жаррак помітив, що той повернувся з обідньої зустрічі в місті в доброму гуморі. Це мало зіграти на руку: коли Людовік Армер Прест не вивергав на голови синів прокляття, він міг проявляти нестримну добрість. А однією з ознак тієї добрості було підтвердження правила: Прести отримують усе, чого хочуть.

— Якої синьки тобі треба? — Людовік подивився на сина спідлоба, гасячи усмішку й прикидаючи, чи труйка Гвеннана Альвіанні не мала незворотного впливу на дурне дитя.

За роки служби на Сонцесяйного короля чаротворець устиг побачити, як замішують найскладніші порошки, виважуючи їхні складники на шальках ювелірно точних терезів. Бо варто на грам суміші чи краплю есенції помилитися в той чи інший бік — і навіть із божественним талантом не уникнути трагедії. Людовік Прест переконався в цьому ціною двох пальців на лівій руці, котрих збувся під час дуелі в молодості. Проте тоді ж він завчив і те, що й найбільш обдарований чаротворець не зможе багато досягнути без помочі вмілих алхіміків. Хай більші почесті завжди дістаються тим, хто виходить на поле бою, та майстри порошків стоять у тіні кожної великої перемоги…

Чого ж хотів досягнути Гвеннан Альвіанні, отруюючи Жаррака Етеля? Загадка, яка займала старшого Преста дорогою додому, не стала аніскільки яснішою після прогулянки на свіжому повітрі. Зате його втішила зустріч із главою Мерселлі, котрий аж зі шкіри пнувся, аби не показати, як його ображає вибір короля, який досі не кликав інші великі доми до лінії прикордоння. Глава д’Оленів відмовчувався на цю тему. А Жаррака Етеля — Жаррака Етеля запрошував приєднатися сам Сонцесяйний. Мабуть, хотів на власні очі вже побачити, чого варте було навчання в Альтесштадті…

Тож Людовікові навіть стало трохи шкода, що вранці напався на сина: воно ж неотесане ще, а з ким по юності дурних дуелей не траплялося?

Зараз пильне око не помітило нічого дивного в Жарраковій зовнішності чи аурі — слава святим, скидалося, що труйка сліду не залишила.

— Я б хотів узяти до нашого дому нову служку, — повідомив Жаррак повільно й виважено, ніби алхімік, котрий відміряв кількість запалювального порошку для вибухової суміші. — Поки ви тут, батьку, хочу просити, аби поговорили з тіткою про це. Вас вона послухає.

— Нову служку? Тобі дівок у нашому домі мало? Чи та володіє особливим талантом?

Жарракові здалося, що вступний момент пройшов гладко і батькові думки ковзнули в правильному напрямку. Проте Людовік подивився на сина уважніше і звузив очі.

— Ану назви мені причину.

Юнак мовчки попросив святих, щоб запухле від побоїв обличчя не видало справжніх думок.

— Руки, — відповів він одразу. — Доволі тонкі руки і хороша шкіра. Тітонька тримає її коло себе як особисту помічницю та компаньйонку у виїздах, тому манери теж кращі, ніж у пересічної служки.

— Тонкі руки гарно зв’язувати… Але якої біди тобі аж горить брати її на роботу? Чи ця забаганка перейде до завтра?

Жаррак знав, що чекає на Канре завтра, якщо тітонька не погамує свого гніву. А покладатися на це — ризикова річ. Тому він повів плечима, скривившись від болю, — вивих, хоч і вправлений та підлікований Бергатом, ще відлунював в’язким ниттям.

— Хай це буде дарунком до іменин, — сказав юнак, хоч до його свята наприкінці осені залишалося ще кілька тижнів. — А перейде, то, їй-богу, ще щось вигадаю. Згадую, колись ви мені вже робили схожий дар…

Колись — то було справді давно. В одну з поїздок із віннського дому до дому франського. Жаррак не пригадував, скільки достеменно йому тоді виповнювалося — здається, тринадцять. Акурат достатньо для того, щоб розділити з кимось ложе. Так батько наказав. Було парко й трохи лячно. Хрипів екіпаж. Пальці надміру пітніли й плутались у шворках та складках одягу. Нудота в горлі не давала дихати. У дівчини кровило між ногами.

Дорослі називали це «любов’ю», але Жаррак не вбачав у цьому любові. Нижча дякувала за добрість, але він не вбачав у тому й добрості. Коли батько наказав ударити її, вона однаково дякувала за добрість. І ковтаючи сльози, теж.

Жаррак не пригадував ні обличчя, ні тіла, ні імені. Тільки кров, піт, задуху та затхле повітря. У пам’ять врізалася струна розчарування. Бо в таїнстві двох тіл, яке мало ховати щось сповнене чару, насправді нічого особливого не було. Ані чару, ані любові, ані навіть задоволення — тільки невгасиме розчарування і вогкі дотики сорому. Бо попри все він хотів спробувати ще.

Згадка про давню історію відбилася на батьковому обличчі посмішкою.

— Гаразд, — відказав він. — Подарунки — то святе. Натомість — жодних більше дуелей та дурного геройства.

— Як бажаєте, батьку.

— Добре. Повернімося до справ. Маю для тебе гарну звістку: прибув наказ короля. Ти поїдеш зі мною до кордону. Час долучитися до братів.

— Навіщо? — сторопів Жаррак. — У мене навчання і…

— Навчання не втече. Ти не маєш іти за цією новою модою і бігати до Лекторійного дому. Що захочеш вчити — на все можемо найняти тобі викладача. А війна не вічна. Випала гарна можливість переконати короля, що ти заслуговуєш на визнання. Допомагатимеш нам. Підступи лірців не роблять їм честі, але потребують реакції. Якщо Його Величність побачить тебе в дії, то титул королівського чаротворця буде в руках. Чи очікуєш отримати статок й почесті за красиві очі та довгі коси, як королівська фаворитка?

Жаррак спаленів від таких слів, але змовчав. Немає сенсу перечити зараз.

— Батьку, відправлюся з вами коли накажете.

— Правильна відповідь. — Людовік хлюпнув собі вина з високого графина. — Так не щодня таланить! Покажи все, що маєш за душею. І більше. Материна наука нарешті знайде застосування. А щодо твого дарунку… Так і бути. Сьогодні святкуємо, тож ти отримаєш його. Я поговорю з Юріт Даль, коли підемо до Бернажів. Як її звуть хоч, тонкоруку ту?

— Не знаю, батьку, — відповів Жаррак із полегшенням, і брехня полилася з вуст вільніше. — Навіщо запам’ятовувати імена нижчих?

* * *

— Не вигадуй, заради господа, нісенітниць, Людо, — сіпнулася маестра Альвіанні, коли Жарраків батько повідомив їй синове побажання.

Жінка розмашисто розкрила віяло, мовби те мало стати щитом від брата, й відвернулася вбік, розглядаючи новоприбулих. У пишно прибраній вітальні Бернажів вистачало місця. Проте паркий дух стояв у повітрі і сплітався з нудотними ароматами осінніх квітів — маестра Альвіанні не терпіла їх.

— Ти маєш усе, чого забажаєш, брате, — продовжила маестра. — Але у вас, Престів, однаково є хвороблива тяга до мого дому. Це занадто.

— Молодший бавиться. Йому від мене трохи задуже дісталося, то чого б не зрівноважити покарання поблажкою? Тим більше, коли Його Величність погодився взяти Жаррака Етеля на південь, — відповів Людовік з погордою, й сестра зрозуміла: він досі думає лише про війну та синову кар’єру. Відкриття заспокоїло її: отож брат не знав нічого достеменного про Канре.

— Ти ж не хочеш справді взяти її на роботу? — вкрадливо спитала вона, проганяючи погані спогади.

— І на думці не було. Ти що, Жаррака Етеля зле знаєш? Мінливий, як вітер у квітні, і голова вічно в хмарах. Він забуде про цю забаганку швидко. Але я пообіцяв, що донесу до тебе його бажання, а такі речі слід виконувати, Юріт.

— Хіба не знаєш, куди веде дурний інтерес до нижчих? — поцікавилася маестра стиха, здавлюючи в собі бажання повідомити, що слугу вона має намір стратити завтра вранці. Щоправда, намір цей у ній уже слабшав, як і порив гніву, який підхльоснула побита баночка рум’ян. Та самій собі Юріт Даль ще твердила, що хоче її вбити — то й уб’є.

Проте не варто привертати до проклятущої дівки забагато братової уваги — маестра думала про це, підсвідомо захищаючи Канре від Людовіка Преста, як робила завжди. У дні, коли королівський чаротворець навідував її, вона відправляла служку геть. У мандрівках, де шлях міг перетнутися з братовим, вона брала когось іншого за супровід. Навіть тепер сила звички спрямувала старання маестри Альвіанні у звичному напрямку. Канре належить їй. Канре не може впасти в око тому, хто запевне роздивиться правдиву відповідь у її лиці, надто схожому на Карине. Одного разу вистачило.

— У Преста не може бути інтересу до слуги, — відказав Людовік. — В іншому разі Жаррак Етель отримає ще один урок. Я про це потурбуюсь, аби компенсувати те, що мало часу присвятив йому в дитинстві і дозволив Генріені виліпити з мого сина те, що вона забажала. Але тепер він урешті вдома і справно отримуватиме уроки доти, доки не зрозуміє свого місця у світі.

«У твоєму світі», — подумки заперечила Юріт Даль, приймаючи сліпоту брата з поблажливістю. Вона потамувала втомлене зітхання, слідкуючи за тим, як віддалік, при вікні, безтурботний Жаррак Етель теревенив зі старшими братами й Бернажевими племінниками.

— Подбай, аби та служка була у твоєму домі до нашого повернення, — попрохав брат.

Юріт Даль зболено прикрила повіки.

— Я сподіваюся, що обійдеться без твоїх уроків, Людо. Мої слуги — не забавки. Ні для тебе, ні для сина, якого тобі то хочеться возвеличити, то не терпиться замучити до півсмерті.

— Чаротворення — це те, що можна зрозуміти тільки на практиці. Коли обсмалиш собі руки до м’яса. Коли кожна помилка віддаватиме, як кулаком під дих. Так і з іншими речами: практика. Живий біль. Ніщо краще не працює. А Жаррак надто м’якотілий.

— Гаразд-гаразд. Твої діти — тобі їх і катувати, — заспокоїла брата маестра Альвіанні. — Коли виїжджаєте?

— На світанку.

— І не зазирнете попрощатись?.. О, поглянь, які гості. — Жінка кивнула в бік подружжя Мерселлі з синами, котрі щойно прибули, й присутні розступилися перед ними, звільняючи шлях. — Втішиш пана Есті вітанням? Його молодший врятував Жарракові життя.

— Часом думаю, що дарма.

— Ну-ну, Людо, не треба таких слів. Ще й на публіці. Для тебе він, можливо, тільки паросток роду, але в очах інших Жаррак — блискучий молодий чаротворець. Поглянь лише, як сини Бернажів втішені його товариством… Що не кажи, ви з Генріеною зробили хороший внесок у скарбницю роду.

— Ще б він отримав її особливий дар до тайнопису, а не золоте волосся, — хмикнув Людовік і широкими кроками попрямував до Мерселлі, з котрим його поєднувало вічне суперництво в усьому, включно з талантами дітей. Мерселлі переміг кількістю, проте чаротворчі сили Престів горіли яскравіше — до радості брата маестри Альвіанні.

Вона любовно провела того поглядом і прикрила усмішку віялом. Хай що Людо твердив, Юріт Даль добре пам’ятала минуле. Чаротворці укладали союзи, щоб отримати якомога сильніше, унікальніше, більш обдароване насліддя. Збоку шлюб Людовіка Преста і Генріени Рейзенштейн, герцогині Віннської, міг би виглядати таким же експериментом. Але ті, хто знав їх, ясно бачили, як королівський чаротворець боготворив свою запальну дружину. До пори, до часу. До дня дуелі.

* * *

Канре тричі постукала і ввійшла до покою, звично опускаючи очі додолу. Двері хряснули в неї за спиною від протягу. Навіщо пані забажала її побачити одразу після прийому, та ще й в опівнічну годину, дівчина не знала.

— Чи є щось, що ти хотіла б сказати мені? — озвалася господиня з улюбленої софи при вікні.

— Прошу вибачення, — відповіла Канре стиха, — бо підвела вас та взяла собі ті рум’яна.

Вона таки не згадала про каблучку, бо була певна, що то наклеп. І почувала в собі тонку струну, котра мов бриніла: вигаданої провини на себе не візьму.

— До мене приходила сьогодні Жюстіна — сама, хоч це геть не схоже на неї. Вона лежала на цьому килимі біля моїх ніг, обливаючись слізьми, й прохала залишити тобі життя. А ще твердила, мовби викрадена баночка рум’ян — то її брудних рук справа. Хоча їй і заборонено заходити до мого покою. І та баночка зникла вже давно. Скажи мені, вона теж брехунка?

— Так, пані, — відповіла дівчина, хоч така новина застала її зненацька. — Вона збрехала вам, щоб вирятувати мене.

— Ти дивуєш мене. Видавалося, що цінуєш своє життя й кмітлива достатньо, аби не втрапляти у проблеми. А тепер же — поглянь! — тобі простягли руку допомоги, а ти відкидаєш її, мовби вища за це. Мовби смерть нічого не важить. Коли це ти стала такою гордою?

Канре мала відповідь, але не озвучила її. Бо маестра якщо вбачала в ній трохи людину, а не саме лиш болото, і це вважала верхом добрості.

— Я зробила помилку. Знаю, яка розплата. Тому не хочу, аби Жюстіна чи будь-хто інший страждав через мене. Оце й усе, маестро.

— Усе? — Пані Альвіанні раптом розсміялася. — Підійди до мене, коли це все.

Дівчина послухалася. Спинилась біля софи та опустилась на коліна, очікуючи щонайменше удару. Натомість пальці панії, пропахлі терпкими парфумами, опустилися їй на голову й пробігли по волоссю, ледь торкаючись його, ніби хотіли зняти невидиму вуаль.

— Я зроблю тобі подарунок, Канре. Подарую життя, хоч ти й зневажила все, що мала. Я скасовую свій вирок.

Кілька секунд Канре не могла повернути собі дихання, ніби хтось не залишив у кімнаті повітря. Несподівано ніжні дотики маестри та її помилування — служка намагалася прогнати лелітки запаморочення з-перед очей і замислилась, чи раптом не спить. Проте задушливий трояндовий аромат, світлий покій і скажене серцебиття були достеменно правдивими.

Вона опустила погляд додолу і вдихнула.

Світ заворушився. Мовби до того — з моменту, як маестра Альвіанні озвучила свій смертний присуд, — все довкола Канре скам’яніло і вона сама скам’яніла, як комаха в сльозі бурштину. Але тепер камінь розбився, відтанув лід — надто яскравими стали всі відчуття. Страх холодом заповзав від затерплих ніг, радість і знічення шаленіли в грудях, невіра у власне щастя змушувала тремтіти пальці. Сльози на очах розмили обриси маестриної фігури.

— Дякую, пані… — пролепетіла Канре, на кілька митей забуваючи про те, що історію з каблучкою підлаштувала сама господиня, про те, що Жюссі допомогла їй у цьому, про те, що… Врешті її захльоснула радість від мовби заново отриманого життя — котре, якщо замислитися, ніколи не було даром маестри. Та було в її владі.

Голос господині зазвучав сухіше.

— Нещастя, ти ж не думаєш, що зможеш позбутися й покари за все, що наробила?

— Ні, — видихнула Канре, відриваючи чоло від килима. — Мене звільнено? — спитала вона, певна, що так і буде.

Але й тут пані Альвіанні дала несподівану відповідь.

— Що ти! — обурилася вона. — За таке шкідництво мусиш відпрацювати мені все. Наступні пів року не матимеш ні лере зарплати.

— Як скажете, маестро.

— Й оскільки ви з Жюстіною обидві збрехали, то я розпоряджусь, аби завтра вас відшмагали. Якщо цього виявиться недостатньо, щоб відівчити вас від брехні, то будуть і гірші заходи. Бачить бог, Канре, в Ніколетти Бернаж служниця, котра погано почистила її туфлі перед прийомом, кажуть, два тижні не могла й присісти… І останнє! Ти втратила мою довіру, нещастя. Тож не хочу, аби завтра втекла кудись. Не тоді, коли твоя провина глибока, а збитки куди вищі од заробітків! Тому поклянися мені іменем своєї сестри… поклянися, що не посмієш покинути цей дім, доки я не визнаю твою вину відшкодованою.

* * *

Жаррак чекав на задньому дворі. Про це сторопіла Жюссі повідомила, щойно Канре повернулася до кімнати, легка й світла від того, що раптова смерть, котра насувалась на неї, так само раптово відступила ще на якийсь час.

— Я йшла в дім, а маестр зустріли мене і дали десять лере, аби покликала вас і нікому не казала, — повідомила Жюссі на вухо Канре, мовби в їхній комірці тіні могли підслухати. — Але я би те… я би тего не сказала й так.

Дівчина покивала і вислизнула в темний коридор. Нагадала собі, що мусить стати тінню — не вистачало трапити на очі комусь і дати підстави для нових чуток…

— Маестра скасувала свій сміховинний вирок? — спитав юнак, щойно вона виринула з-за дверей.

— Так, а звідки ти…

— Гос-споди, Канре! — Жаррак обхопив її за талію, зняв із верхньої сходинки і мовби намірився задушити обіймами. — Оце ти нині змусила мене хвилюватись!

— Як і ти мене після дуелі з Гілланом, — пробурмотіла Канре, виборсавшись трохи.

Жаррак криво всміхнувся і позирнув на неї з неприхованим смутком. Дівчина примітила це й видихнула:

— То що ж тебе турбує?

— Батько забирає мене на війну. Я прийшов попрощатися, бо ми виїдемо на світанку.

— Це ж як? Немає війни…

Дівчина спохмурніла, та вираз чаротворцевого лиця був далеким від безтурботності тих, кому подобається вигадувати страшні оповіді чи похвалятися, як вони відзначаться на полі бою.

— Скоро оголосять. На кордоні неспокій, а перемовини безрезультатні. Аль-Аканте хоче Свічку і твердить, що корона Іскристого зі своїм спадком має більше прав на той регіон, ніж корона Франу… Батько певен, що я знадоблюсь — і заодно отримаю схвалення правителя. Втім, маю надію, що все вирішиться швидко. Іде зима — ніхто не кидатиметься у велике протистояння…

— Та я теж маю новину. Панія помилувала мене, але взяла обіцянку не покидати роботу. Тож я припнута до цього дому, поки вона того бажає.

— Он як. А вона казала, чому змінила свій присуд?

— Нічого достеменного.

— То я поясню. Батько попросив тітоньку, аби вона дозволила взяти тебе на роботу, щойно повернемося з-під Свічки.

— Ти говорив про це з батьком?

Юнак кивнув.

— Я отримав твого листа. Серед усіх шляхів порятунку найпевнішим був цей, — мовив він.

І Канре зрозуміла: поки вона бачила лише свою загибель, Жаррак шукав вихід. І знайшов його! Вихід, про який вона навіть не помислила, скрижаніла від певності, що маестра хоче її порішити. А могла ж попрохати Жаррака про допомогу — і не подумала про це!..

Чаротворець усміхнувся:

— Тож припнути тебе тітонька не зможе, хай що вона наговорила. — Він опустив руку в кишеню й дістав браслет. — Повертаю. І будь ласка, бережи себе… Якби міг, волів би не їхати й остаточно вирішити цю ситуацію. Але мушу робити те, що накаже батько. Моя сила зараз належить короні Франу.

Канре ковтнула наглі сльози і змусила себе відповісти твердо:

— Але ми обоє знаємо, що ця сила — твоя. Жаррака Етеля Преста. Я бачила, що ти можеш. Тепер покажи це на півдні. І повертайся швидше.

Розділ 11. Запалювальний порошок

Маестра Альвіанні не збрехала: після покарання Канре щонайменше тиждень не могла спокійно сісти, лягти на спину і взагалі зайвий раз ворухнутися. Проте панія навантажила її роботою так, щоб увечері дівчина лише приходила до своєї кімнати й падала на ліжко півмертва. Так само, якщо не більше, дісталося й Жюссі. Але молодша служка не скаржилася й ні разу не нагадувала Канре, що заступилася за неї. Мабуть, почувала свою провину за випадок з каблучкою гостріше, ніж показувала зовні.

Пані Манно, оцінивши впевненим оком обох покараних, тільки клацнула язиком, але потім добула їм банку мазі й наказала втирати в рани двічі на день. Тож кожен ранок і кожен відхід до сну дівчата тепер супроводжували втиранням ліків. Спершу щипало, пекло й шкіра опісля горіла, але гоїлася швидше, тож воно було варте страждань.

Через невпинний потік справ Канре спершу вдавалося не помічати Жарракової відсутності. Хоч інколи пронизливі осінні ранки видавалися особливо холодними і нагадували про їхню останню зустріч. У такі дні дівчина частіше торкалася браслета, схованого під манжетою сукні, і шкодувала, що не має дати, до котрої могла б відраховувати час.

В один з листопадових днів Канре отримала листа. Вона відкрила його похапцем, ледь не вронивши під ноги, і пробігла перші рядки поглядом, щоб упевнитися, що це хороші новини.

Жаррак писав, що вони прибули на південь зовсім недавно, без поспіху, бо змінили плани: мусили затриматися погостювати в батькового знайомого алхіміка. «Я раптово відкрив у себе страх висоти й схильність до запаморочення, — писав чаротворець. — Батько твердить, що це минеться і я звикну, але якби моя воля, то я б рушив у Нансін, а звідтіль — кораблем просто до форту. Але штормова погода не дозволяє скористатися можливостями нашого преславного флоту…»

— Чому ти така радісна? — непомильно помітила пані Альвіанні, щойно служка ввійшла до покою.

Маестра ще ніжилася в ліжку, обкладена високими подушками з облямівкою. Темне волосся лежало зміїстими хвилями поверх покривал.

— Не маю жодних причин для радості, маестро, — звично мовила Канре.

— Було б добре, коли так. Бо я чула, як ти гупаєш коридором, ніби молоде лоша, яке вирвалося в поле. Чи мені тепер казати гостям, що я піддалася екзотичній моді й тримаю лошат у домі?

— Вибачте, маестро.

Тепер, після Жарракового від’їзду, Канре вчилася давати лад розбурханості емоцій і запевняла себе, що це не важче, аніж дати лад розбурханому волоссю: головне — взяти в руки гребінець і розплутувати, розгладжувати, укладати, аби ніхто не міг прискіпатися до того, що бачить зовні. А за гарним зовнішнім щитом не помітять того, що всередині.

— А знаєш, мені написав брат, — озвалася господиня. — Людовік Армер Прест. Знайоме тобі це ім’я?

— Так, маестро, — відповіла дівчина, бо ім’я старшого Преста лунало всюди й сміхом було б твердити про незнання.

Сама служка не бачила його навіть краєм ока, але їй уявлялося, що Жарраків батько безміру могутній — такий, що, мабуть, поступається величчю лише правителеві. А що саме він — на синове прохання — вирятував її від смерті, коли та дихала в потилицю, то Канре почувала до нього глибоку вдячність, котрої Людовік Прест, певна річ, не потребував. Але дівчина мала надію, що колись їй вдасться подякувати за порятунок.

— Правильно, нещастя. А ще він батько мого племінника, з котрим ти вже гарно знайома. Та маємо щастя, що він поїхав. Розваги такого штибу, як поміж вами, — річ, яка цікавить у певному віці кожного юнака. Але гнів його батька — о, це не те, що варто провокувати. Ти згодна зі мною?

— Так, маестро.

— Молодець, нещастя. Рада, що розумієш чи бодай удаєш, що розумієш. Але щоб остаточно усвідомити суть, нагадай-но: чому загинула Кара?

Канре ковтнула слину. Розуміла, що то лише слова — вони не зроблять уже ні гірше, ні краще. Проте часом слів вистачало, щоби принести чорноту, котра розповзається вглиб, як пліснява в кутках вільготного льоху.

— Один із ваших гостей забажав Кару, й вона… Вона відмовила йому, — видихнула Канре, і вчинок сестри, який раніше озивався в ній лише нерозумінням і болем, зараз проступив у новому світлі. — Сестра викликала гостеву злість — він засудив її до страти. І здійснив присуд власноручно… — Дівчина вп’ялася поглядом у килим, рожеві квіти на якому почали нагадувати кров, розведену у воді. — Бо Кара посміла сказати прилюдно, що кохає когось іншого. Когось із маестрів. Імені ніхто не дізнався, а вона відмовилася просити пробачення за свої слова.

«Є речі, які варті, Канре. Навіть у нашому житті. Навіть у нижчих…»

Дівчина захлипнулася спогадами, бо слова сестри зазвучали в її голові так чітко, ніби були сказані тільки вчора.

— Я завжди старалась оберігати тебе від болючого знання. Але бачу, що немає кращого шляху, аніж відкрити правду… — вдоволено відповіла панія.

«Дійсно, Каро. Є речі, які варті», — подумала Канре.

— Великий чаротворець, який стратив твою сестру, нещастя…

«І немає нічого, що змінило б це».

— …це мій брат і Жарраків батько, Людовік Армер, глава дому Престів.

* * *

Вітер зривав голову. Жаррак закутався в плащ і напнув каптур, бо розметане вітром волосся постійно норовило затулити йому очі, а стрічка кудись зіслизнула. За іншої погоди він був певен, що вподобав би море й густе, смаковите повітря, запах якого простягався над узбережжям та діставався далеко над хребти гір, які вони перетнули на шляху до кордону. У Вінні моря не було, тож доводилося вдовольнятися безліччю річок й озер. Але вони не приносили того солоного духу, який дурманив і обіцяв щонайменше хорошу пригоду.

Пригод чаротворцеві зараз не дуже хотілося. Хоча він зі звичним світлим настроєм вбирав нові враження та підмічав то приємний вітерець, то чергове старовинне містечко, одне з багатьох, які траплялися на шляху. Розсипи невідомих квітів і низьке гілля чагарників чергувалися, але на півдні все ще стояло в буянні, мовби щойно-щойно закінчилося літо.

У мандрівці юнак іноді сумував за Канре — бракувало розмов з нею, зіткнень і відмінностей їхніх життєвих досвідів і поглядів. Ще більше бракувало обіймів та п’янкого відчуття, яке затоплювало голову незгірше за слив’янку. Та довго сумувати Жаррак не вмів, тож згадував про Івелін із приємністю і навіть знайшов момент, аби надіслати Канре листа.

Одного дня надвечір вони наблизилися до селища, яке ніби виросло тут разом із горами. Дрібні хати були на позір бідними, й подекуди здавалося, що вони впадуть від найменшого вітру. Але ближче до дороги стояло й кілька міцніших домів, а на скелі над морем спиналася вгору тонким шпилем церквичка — сонце на обрії вихопило оливну гілку на шпилі і підсвітило її, ніби справдешнє золото, котрого в цьому селі, мабуть, небагато бачили. Зірчасті білі квіти килимом стелилися по клаптях трав, що втиснулися між каміннями і скелями.

— Який спокій… — Жаррак спинив коня в місці, де вузька дорога виходила зовсім до краю скелі над морем, перш ніж пірнути в зарості духмяних кущів. — І не скажеш, що десь поруч лірці та їхня невсипуща кровожерливість.

— Спокій — то лише про наше око, — кинув Бергат, окидаючи селище внизу поглядом. — Ці прикордонці — люди непевні. Хоча й послужливі з вигляду.

— Усі нижчі такі, — відповів Жаррак. — Як очікувати певності з боку того, чийого погляду не можеш прочитати?

— А ти, бачу, в бальних залах Альтесштадта став знавцем у читанні поглядів.

— Тільки коли йдеться про чарівних панянок. — Жаррак пришпорив коня й рвонув наздоганяти батька та супутників у подорожі: чаротворців, алхіміків, охорону і слуг, які довгою вервечкою тягнуся по скельній дорозі, час від часу виринаючи з заростів.

Бергат легко обігнав Жаррака, хоча для цього йому довелося промайнути в того під носом, по краю дороги, небезпечно близько до крайки скель.

Юнак усміхнувся ширше, бо азарт вимагав наздогнати брата. З Бергатом і Корентіном за минулі роки він спілкувався мало, але при зустрічі відчував до них гарячу приязнь і калатання рідної крові. Старші Прести пішли в батька — темноволосі, міцніші статурою, вони здавалися дорослішими від свого віку. Втім, Жаррак знав їх ще й з іншого боку — з боку жартів, витівок і таємниць, які ділять між собою всі збитошні брати.

На ночівлю вервечка вершників зупинилася в маєтку одного з тутешніх маестрів, який із цієї нагоди влаштував розкішний прийом. Бо більше причин для прийомів, окрім великих свят, у бідному, пошарпаному прикордонні не було. Так піджартовував Бергат.

Це вище на північ торгові порти розрослися до міст, зрівнюючись із висотою шпилів у столиці. А тут море й гори затиснули між собою клаптики землі, неродючої, наполовину з камінням. Прибутки були малі, землі — бідні, і тільки паморочливі запахи квітів згладжували злиденність вузької лінії, котра підступала до форту Блакитної Свічки. Його франському королю Йофреєві Третьому забаглося поставити високо на скелях — одразу ж після блискучої перемоги над королем лірським, Ґраном Першим, котрого ще кликали Безоким — подейкують, саме після дуелі з франським владикою. Бо ж це сталося в дрімучі часи, коли король сам ішов на чолі війська й кидався в бій, а виклики приймав поперед своїх чаротворців. Тепер жоден розважливий владика такого геройства і такої дурості не чинив, бо ж відомо, що головне його завдання — плодити нащадків і демонструвати пишність свого двору.

Жаррак, мандруючи вперше так далеко на південь, замислювався над тим, навіщо лірцям ще один бідний край. Проте батько розвіяв його роздуми:

— Думаєш, вони тут спиняться? Лірці — що сарана. Підуть далі. Якщо візьмуть Свічку — жодна миша не прошмигне в них під носом біля цих берегів. Заграбастають собі узбережжя — як чхнути! Тоді — порти Нансін і Нісаль, а там і зазіхнуть на багатство столиці, вони завжди на неї ласо позирали, бо що там їхнього Аль-Аканте! Наш дім належить захищати.

Жаррак, на біду, не знав, де його дім, і не міг сповна чути себе ані францем, ані віннцем, хоч як того хотіли батьки — кожне свого, певна річ.

Наступного ранку Людовік Прест отримав кілька листів — один з королівською печаткою. Він замкнувся з поштою в кабінеті маестра, котрий приймав їх на ніч. Той не був би проти поступитися королівському чаротворцеві й своїм ліжком разом із жінкою, піджартовував Бергат, спостерігаючи, як господар запопадливо поводиться з гостями.

— Маємо роботу, — повідомив батько по тому. — Селище, яке ми проїхали вчора надвечір. Вони, потороч, переховують лірських шпигунів і постачають їм інформацію, адже хороша дорога тут одна й веде повз село. Ніщо не вислизне з уваги.

— Що робитимемо? — спитав Бергат, умить розгубивши всі смішки й жарти, котрими сипав до того, і зімкнув пальці довкола свого артефакта.

Жаррак пригадав гілку на шпилі храму й відчуття спокою, яке опанувало його в тому місці.

Батько посміхнувся:

— Я відповім Його Величності. А тоді — до справи. Згідно з двадцять третьою поправкою, глава королівських чаротворців у стані війни має право вжити всіх необхідних заходів у такій ситуації.

— Перепрошую? — перепитав Жаррак, котрий вірив, що йому причулося.

— Коли недочуваєш, то Його Бісова Величність Алессант Архес ла Лір оголосив нам війну. — Посмішка Людовіка Преста виказувала його щиру радість із цієї нагоди. — Сподіваюся, всі прихопили з собою вдосталь запалювального порошку?

* * *

Канре старалася зайняти думки чимось, бодай звично підраховуючи сходинки, але де там! У голові все кружляла розповідь про Кариного суддю й ката. Посіяти сум’яття пані Альвіанні вдалося гарно. Саме в момент, коли служка леліяла вогник зачаєного щастя, панія дмухнула — і згасила його одним словом.

Прест.

Дівчина мовчки дісталася до кімнати внизу, постаралася роздягнутися, не розбудивши молодшу служку, й пірнула під покривало, тепла якого вже не вистачало, щоб витримати осінню ніч. Та сон однаково не йшов.

— Канре, а ви нинька спати будете чи тільки з боку на бік катулятися? — озвалася врешті Жюссі.

Хоч вона й зверталася до старшої служки на «ви», але після того, як вони розділили гнів маестри та її покарання, в ній прокинулося більше сміливості. Тож дівчина не спиняла себе, коли хотіла зробити заувагу чи їдко висміяти подругу. Що-що, а висміювати Жюссі вміла незгірш, ніж пані Манно, й твердила, ніби це од того, що вона росла у великому домі, де ніхто не дбав за те, щоб до дітей не долітали гострі слівця.

— Не спиться, — відмахнулася Канре.

— Через листа? — спитала Жюссі, виборсуючись із-під ковдри, котрою вона накривалася з головою й бозна-як не задихалась під нею. — Чи через зілля? — вела далі, смикаючи можливі варіанти біди.

— До чого тут зілля?

— Та мені Лора з кухні переказала, що аптекар-травник захирів щось. Отой, що в закапелку біля квіткарок тримає крамничку. Аж за річку треба було йти до другого, який цін не дере, як дофін свого носяру. То якби вам тре було, я би пішла, бо, бачу, вас панія зайняла так, що й не видихнути…

— Спасибі. Я не потребую зілля.

— То чого ви така розкисла, як гнила сливка? Дитя не вхопили — і слава богу. А маестрів виглядати — се дурна річ, я вам кажу. Однаково все на одне вийде.

— Це моя справа, Жюссі, — обірвала її Канре, бо шпилька втрапила в болючу точку.

Проте та захихотіла:

— О, то так і є! То ви через ньо-ого така! Скажіть-скажіть: направду? Любите?

— Нижчим не вільно любити вищих.

— Ну то ви мені скажіть, а я нікому більш.

— Пощо ти до мене доскіпуєшся?

— Бо я ніколи не бачила такого, щоби служка — та маестра любила. Отако, як ви.

— Та бо ти й маестрів не бачила, в своєму селі сидячи.

— Оце не треба! Я поки напитувала роботу тутка, в столиці, то надивилася на всяких-різних. Було днями при вікні в тітки сиділа й дивилася, вишиваючи… То любите чи як?

— Таж люблю!

Жюссі позирнула на Канре, мов на якусь дивовижу, а тоді кругле лице розпливлося в мрійливій усмішці.

— Щасли-иві ви…

Канре відвернулася до стіни, не бажаючи більше говорити про те, що коїлося в серці. Але сказані вголос, ці слова знагла заспокоїли.

За кілька хвилин роздумів дівчина перестала картати себе за те, що ділила ложе з сином Кариного вбивці. Хоч і потребувала ще часу, аби остаточно прийняти це.

Перш ніж сон накотився, вона ще встигла ковзнути думкою до Жаррака, сподіваючись, що й він згадує про неї. Але чаротворець у цей час підліковував обсмалені пальці старшого брата і переймався кількістю запалювального порошку, готуючись спопелити селище неподалік від кордону.

* * *

Жаррак обмотав обидві руки білими смугами тканини, які просочувала вогнегасна емульсія, й натягнув зверху цупкі рукавички. Бергатів приклад дав йому ясно зрозуміти, що обпалені долоні — поганий початок ночі. Старший брат після вибриків вогняного порошку лаявся незгірш за охоронців тітоньки, коли ті набиралися ввечері у свято й горланили сороміцьких пісень на задньому дворі. Задля правди, до чортиків набирався зазвичай лише один — Катлін його звали; проте й Осванові часом доводилось складати компанію не в міру наполегливому напарникові.

— Припиняй, — попередив Жаррак, присідаючи поруч із відкритою валізою, повною порошків. — Батько почує. Сам знаєш, як він любить скигліїв.

— Прищепи собі язика, — огризнувся Бергат, обгортаючи руки смугами тканини теж. — Робота з таким вогнем — це щоразу гра на талан.

Жаррак смикнув плечима й клацнув двома застібками валізи. Її подарувала матір — до від’їзду у Фран. Кожен чаротворець, який поважає себе, мусить мати валізу чи скриню навіть. Деякі дбають про її вигляд, прикрашаючи гербами свого дому чи великого короля, якщо заступають до нього на службу. Замовляють найдорожче оформлення, дороге різьблення та інкрустації, обтягують валізу цінною шкірою чи оздоблюють золотом. Жаррак не розумів намагань показати свою пишноту таким чином, бо однаково найцінніше — те, що всередині.

У його валізі в жорстких заглибинах, обтягнутих чорним оксамитом, лежали стрункі баночки відбірних порошків: декотрі коштували більше, ніж Жаррак дозволив би собі витратити, але подарунок є подарунком. Він пробігся пальцями по склу, за яким рясніли брунатні, сині, коричневі, сріблисті чи пісочної барви суміші, але тут не було потрібної, тому погляд чаротворця перемістився вгору — там у менших пробірках ховалися вже готові мішанки, підписані, мов лікарські зілля. Жаррак обережно видобув пробірку, до краю заповнену мерехтливим червонястим пилом, і відклав поруч із ціпками — Бергатів артефакт мав схожу форму, просту та зграбну, тому таку поширену.

Над рядом готових сумішей у валізі спочивала скринька з різьбленою кришкою — і зо два десятки капсул. Чаротворець замислився над тим, чи не знадобиться йому щось звідти: аби прибрати слабкість, збільшити ефект запалювального порошку чи просто збутися головного болю, який може стати на заваді читанню заклинань. Проте, зваживши на план атаки й наявність Бергата (брат ще стиха лаявся, бинтуючи руки), Жаррак сподівався зробити все виважено й без додаткових витрат.

Він обережно поправив м’яку замшу, яка вибилася зі своєї виїмки. Її використовували, аби полірувати артефакт, але сьогодні часу на це не було. Проте найцінніше ховалося в другому відсіку валізи, про який знали тільки сам чаротворець і мати, яка замовила йому цей подарунок з таємним відділенням. Там якраз умістилася невелика книга, чи то пак записник. Старий та пошарпаний, хоч і в новенькій шкіряній палітурці, він належав кожному з власників цього артефакта — і кожен вписував туди свої секрети, спостереження та ідеї, якими Жаррак пожадливо зачитувався у вільний час.

Сам він не вписав туди ще нічого, всотуючи знання попередників, їхні замітки про те, з якими порошками працювати краще, який вплив на те чи інше заклинання має пора доби та як може заклинити ціпок на морозі. Юнак сподівався, що йому вдасться одного дня відкрити ще одну, неймовірну властивість свого артефакта і вписати її для наступного власника. Наступним мав би стати його син чи донька, бо цінні зброї ніколи не випускали з обігу в колі одного роду. Хіба трагедії чи нищівні поразки переривали лінію.

Жаррак узяв двома пальцями пробірку з іскристим запалювальним порошком і зміряв на око, на скільки його ще вистачить. Щастя, що їх супроводжували алхіміки з запасами своїх сумішей. До тих завжди можна звернутися по допомогу. Та чаротворцеві подобалося використовувати мішанки, в яких він упевнений. Ці дісталися йому від альтесштадтського алхіміка Айнфрада Ґрехама, який був найкращим у своїй справі, тому Жаррак економно витрачав свої набутки, розуміючи, що з Ґрехамом зустрінеться нескоро.

Він витягнув корок — порошок ударив у ніс їдким ароматом. Юнак наморщився, придушуючи бажання чхнути, та обережно засипав суміш в один із сегментів ціпка, звідки напередодні ретельно вичистив те, що залишилося після недавніх тренувань. Відомо ж: запалювальний порошок не любить сусідства, і не дайте боги вкинути до нього щось зайве. Тут обпеченими долонями не обійтися. Тож Жаррак не ризикував.

— Ми готові, — видихнув він батькові, який зазирнув невдовзі.

Згадалося давнє значення власного прізвища: «готовий». Слово це визначало суть його життя, підкріплене розповідями про славні, хоч і жорстокі діяння попередніх поколінь.

За кілька хвилин чаротворець вдихав нічне повітря й подумки бурмотів заклинання, яке знав з дитинства. Запалювати — одна з перших речей, яких його навчили. Тому, повторюючи правильні слова в правильному порядку, він мовби налаштовував внутрішні струни. Сьогодні не потрібно було нічого надзвичайного, нічого, що вимагало б від нього надриву сил чи несло б надмірну небезпеку. Проте однаково, навіть із заспокійливим шепотом, у темряві дорога до селища видалася Жарракові надто короткою. Куди коротшою, ніж напередодні.

План батька простий і вирахуваний до дрібниць. Юнак роздивлявся його силует і чіткі рухи, якими Людовік Прест віддавав накази: двоє чаротворців ліворуч, двоє праворуч, алхіміки залишаються в тилу. Попередню підготовку взяли на себе батькові підопічні, для синів же залишалося просте, але найбільш відповідальне й чарозатратне завдання.

Бергат торкнувся братового плеча й кивком наказав спішитися. Поки рядові чаротворці розкладали артефакти на позиціях, у Престів був час роззирнутися.

— Як і домовлено, — шепнув брат із збудженням. — Я беру правий фланг, ти — лівий. Сигнал подам.

Жаррак кивнув, стискаючи холодне навершя ціпка. Він не потребував повторень. Місяць висів уповні, тому море внизу заливало срібне світіння, котре вихоплювало скелі, будинки між ними і глибокі чорні тіні, які вони відкидали на посохлу траву. На мить спокійний краєвид видався юнакові оманою — і, опираючись нічному видиву, він усе ж не міг відігнати від себе думку, що хати внизу — це склепи чи надгробки, щедро розсипані між скелями.

«Сьогодні вони справді стануть могилами», — голос у Жарраковій голові твердив це впевнено, і чаротворець спробував приглушити його. Йому не подобалося чудовисько, яке чаїлося всередині, але коли оживав чар, від нього не було куди сховатися.

— Усе готово, — озвалися тіні чаротворців, котрі виринули з-за валунів і послужливо вклонилися найстаршому Престові.

— Час, — навіть у темряві Жаррак бачив посмішку батька, надто недоречну для їхньої роботи.

Він прогнав оніміння з пальців, різко стиснувши кулаки, перезирнувся з Бергатом та мовчки зійшов з дороги. Тоді двічі вдарив ціпком об землю і почав ледь чутно читати заклинання, котре пробуджувало чар. Спершу гострий шип уколов серце, тоді вогонь розтікся по тілу, як нова кровоносна система, котра весь час дрімала, прихована десь на споді.

Усі чуття загострилися.

Трава гасила кроки. Сіль гірчила в повітрі, змішана з оліями екзотичних кущів. Хвилі хлюпали об кам’янистий берег. На воді хиталися човни, схожі на довгасті чорні зерна, розсипані на срібному дзеркалі, котре бралося брижами.

Чаротворець відрахував двадцять п’ять кроків униз і непомильно наблизився до скелі, де чорнів так званий «робочий» артефакт: міцно збита скринька з темного дерева, заповнена дешевим порошком-провідником. Вона витримувала лиш одне використання, та й була створена лише для одного — здійснити масштабну атаку, яка розбіжиться ланцюгом увсебіч.

Жаррак пригадав батькові розповіді про те, як з кількома такими скриньками чаротворці в старовину виходили самотужки супроти цілих армій. Давні чаротворці, у котрих було більше могуті, котрі й справді в легендах поставали напівбогами, здатними в одному кулаці затиснути шторм, а другим піймати блискавку та спопелити нею суперника.

«Зосередься».

Юнак присів біля скриньки, врівноважуючи дихання. Перевірив, чи міцно закрита кришка: в іншому випадку може рвонути так, що він без ніг залишиться. А домові Престів не потрібен безногий спадкоємець, як і будь-який інший символ слабкості й немочі.

Силует Бергата згубився в темряві, але за кілька секунд брат підпалив кінчик свого артефакта й подав знак: готовий.

Жаррак звівся на ноги і глибоко вдихнув. Далі — лиш технічна робота.

Слова — спалах усередині, котрий стає спалахом в нутрощах ціпка, заповнених порошком. Тоді гарячі нитки проростають, змушуючи руки вібрувати. Слова течуть звично. Кров піднімається до голови. Чудовисько знай регочеться. Жаррак міцно стулює губи.

Вогонь опускається й запалює осердя робочого артефакта. Чорна скринька бухкотить і поскрипує. Крізь її дошки проривається приглушене червоняве світіння — ніби вуглини. Миготлива лінія біжить по траві й камінню праворуч, де просипане зілля, — і така ж лінія тягнеться від Бергата.

У повітрі ще пахне морем і холодом.

Лінії змикаються в одну.

Жаррак прикладає два пальці до ціпка. І робить крок назад…

* * *

Стіна полум’я бухнула вгору, мов із драконової пащі.

Жар бив в обличчя, тому чаротворець відступив ще на крок, але не надто далеко: у разі чого треба втримати ситуацію під контролем.

Тріск вогню заглушив усе. Жарракові подумалося, що чаротворчий вогонь — як лавина. Зайнялися трава й кущі, з диким хрипом загуготіли всохлі дерева, чорна хвиля кіптяви лягла на скелі і — покотилася вниз. Скільки око сягало — не було неба й моря, не було нічого, крім вогню.

У вухах стояло шипіння порошку, який підживлював полум’я. Жарракові здалося, що він чує крики — там, унизу. Але стіна вогню рухалася, зносячи все, перетворюючи на запону жарин, іскор, хрипу і скреготу. Над хвилею курився дим — чорний, як сама пітьма засвіття.

Повз Жаррака вниз метнулись інші чаротворці. Шпортаючись на скелях і ковзаючи по крутому спускові, вони оточували селище. На випадок, якщо вогняна хвиля не всіх наздожене. На випадок, якщо хтось спробує тікати. Шансів на це мало, та все ж…

Жаррак не знав, куди можна втекти з цього пекла. Очі від диму почали сльозитись, але він побачив, як тріскає й осипається гострий шпиль храму і золотаву гілку оливи облизує язик, другий… А тоді зникає й вона. Священний символ горів не гірше, ніж хиткі хати та всохлі трави.

З хат висипали тіні. Гуготіння вогню душило їхні крики. Здійняті до небес руки нагадували гілля. Вони були надто далеко, щоб роздивитися хоч когось, і свідомість уперто твердила: тіні, дерева, чужі, ворог. Ворог. Ворог.

Але він знав, що то люди. Живі люди, які спопеліють, щойно їх торкне чар.

Цей невгасимий вогонь залишав по собі попіл і руїну швидше і певніше, ніж вогонь живий, тому скоро зайнялися навіть довгасті тіні човнів на воді.

Чудовисько всередині дивилося на це, усвідомлюючи, що вбивча та нестримна атака — творіння його рук, виплід його душі, котрій дано силу.

Але коли вогонь схопив усі крихітні хати внизу, від криків закладало у вухах. І жодне гуготіння не могло заглушити цього.

* * *

Уранці Людовік Прест написав до короля, що в селищі, де переховували шпигунів, ніхто не вижив. А королівський чаротворець та його сини, які відмінно проявили себе в цій стратегічно важливій та вчасній атаці, продовжують рух на південь, щоб якомога швидше приєднатися до військ Його Величності та дати спротив зазіханням лірців.

Чаротворець дістав з внутрішньої кишені банку, яку отримав від сестри, і подивився на її вміст проти сонця. Він шкодував, що згаяв час, коли привіз порошок до свого доброго знайомого, який по кількох днях гостини лише розвів руками. Людовік Прест, певна річ, не повідомив алхімікові, що ця суміш здатна ослабити чи викликати хворобу вищого, бо то було знання надто важливе й небезпечне.

Знання, котре могло підривати образ влади, не мало просочитися нікуди. Особливо — до алхіміків, котрим звіку прагнеться отримати більше почестей і перевершити чаротворців, хоча природа їхньої сили однакова. Вона вимагала таланту, моцної крові і невсипущих років навчання, а не отих дурних протистоянь.

Людовік Прест розумів, що витоки нової біди (а така суміш є направду бідою) — навряд чи справа рук двох «дурноверхих», як твердила сестра, юнаків з Лалаки. Та королівські алхіміки мали б знайти ключ і до цієї загадки. Треба лише вчасно цей ключ отримати. І знищити кожного, хто може заговорити.

Розділ 12. Переможець отримує все

— Чотири медові, чотири з мигдалем і ще б з ягодами, якщо зостались. І, заради всіх святих, тільки найсвіжіших, будьте ласкаві! — Канре сперлась на прилавок, виглядаючи, щоб пекар справді набрав їй сьогоднішніх солодощів. Минулого разу він вручив Жюссі не найкращі — чи то вона чимось не вгодила, чи то пекар не впізнав у покупчині слугу з поважного дому; але потім від пані Манно дісталося обом.

— Нате, крале. Останні ягідні — мов від серця відриваю! — Чоловік приязно всміхнувся і подав Канре коробку. — Альвіанні, еге ж? Нинька у вас щось святкують?

— Так. Панія чекають гостей.

— Ет, усе балюють… — Пекар з осудом похитав головою й глипнув на служку, мовби очікував, чи підтримає вона розмову бодай якою скаргою на свою господиню чи цікавою пліткою.

Інших покупців не було: надворі гримотіла гроза, благенькі крони дерев хиталися, як полотняні шмати, а вулицями ганяло листя, пилюку й сміття. Коли б не наказ маестри, то дівчина б і не визирнула надвір. Вона кинула погляд за спину, де важкі краплини тарабанили об обидва вікна пекарні, запнуті фіранками, й зітхнула, бо треба було йти назад.

— А ви чули, що там на півдні? — озвався пекар, помітивши, що єдина співрозмовниця вже позирає у вікно і прагне покинути його в нудьзі.

— А що? — Канре з інтересом визбирувала чутки, які долітали з кордону, але більше сподівалась на Жарракові листи.

— Кажуть, що знайшли єдне село, де прикордонні покручі ховали в себе лірців, а тоті мали якусь заразу, щоби втравити короля чи го родину, — з запалом розповів пекар, мовби сам був свідком подій. — Тільки там саме проїздив великий маестр Прест із синами. І вони спалили ту місцину дотла — як було, з усіма жителями. І зо шпигунами. І з отрутов.

Почувши ім’я Престів, дівчина пожвавилася. Пекар потлумачив інтерес у її очах по-своєму, тому повів далі:

— Ще казали, що деякі з Престів — от не відаю, чи сам головний, чи його спадкоємці — обернулися вогняними птахами. Чи навіть не так! Одні кажуть — що птахами, а інші — драконами… І де вони вдарили, там ніц не залишилося. Навіть земля спопеліла так, що на ній ще сто літ нічого не родитиме…

— Тоді лірці двічі пошкодують, що задумали супроти наших чаротворців ставати, — відповіла Канре, ховаючи усмішку під каптуром. Вона була певна, що більша частина історії — чиста вигадка, проте чути про Жаррака їй подобалося.

— Залишся, нещастя, — сказала господиня, коли служка принесла в блакитну залу еклери, политі зверху медом.

Дівчина послужливо кивнула і, опустивши тацю на низький стіл між двома диванчиками, очікувала нової забаганки.

— Знаєш, по весні я оддам тебе за Освана. Він приходив і прохав за це. Я погодилася. Сумлінний, здоровий і завжди при домі — це вершина твоїх бажань. Чи не так?

— Звісно, маестро. Та я воліла б обговорити це з ним спершу, — відповіла дівчина сумирно, хоч на неї накинулася навісна злість на охоронця, котрий, замість побалакати з нею, якогось синькового чорта пішов просто до господині.

— А що тут обговорювати? Отримаєш чоловіка, який дбатиме про тебе й пилинки здмухуватиме, бо, їй-богу, Осван не здатен і на крихту зла. Не те що деякі, котрі й живого місця на жінці не залишають, варто їй забалакатися чи купити собі стрічок до свята. Я піклуюся про тебе, Канре. Хоч і не мала б. Але задля пам’яті Кари… — Панія зробила паузу, мовби очікувала чогось: поклоніння, подяки, земного поклону?

Дівчина не відривала погляду від листя на килимі і не змусила себе вклинити жодне слово в цю тягучу паузу.

* * *

— Як ми й підозрювали, ця суміш — для того, щоби приносити тілу слабкість та імітувати хворобу, — прогугнявив королівський алхімік. — В окремих випадках вона може стати джерелом гарячки чи запаморочення. Проте така напасть минає швидко — протягом доби, не більше. Залежить і од сил того, хто спожив, і од дози…

— Я вже дізнався про це, — обірвав алхіміка Людовік Прест. — Дорогою сюди було достатньо часу, щоб побачити, як ця мішанка працює.

— Ви випробовували її на собі?

Важкий погляд погано ховав роздратування: глава алхіміків вважав, що кожен має робити свою роботу. А намагання головного чаротворця потрапити поперед інших у сади засвіття завжди дивувало його. Наче Прест не міг довірити компетентним у цій справі вченим відкрити склад отруйної суміші або ж заздалегідь не вірив у їхні відкриття!

— Мій син мав необережність постраждати від цього зілля. Я вирішив, що повинен дізнатися про його вплив. Гарний метод здобути стійкість проти ще однієї зарази, — усміхнувся Прест. — Ви самі мені казали: якщо тіло виборсається після трути, наступного разу вона вже не матиме такого впливу.

— Так, звісно. Та це однаково дуже необачно з вашого боку. Ви могли б спричинити собі значну шкоду: втратити зір або заробити параліч. Щастя, що вашого сина не спіткала ця біда.

Алхімік з інтересом скосив погляд на Престового спадкоємця. Третього, на відміну від старших двох, він не бачив багато років. Подейкували, що його ростила в себе матір, буремна віннська вельможа, яка після скандального розриву не забажала миритися з правилом, що всі діти належать до батькового дому, тож правдами і неправдами відібрала молодшого й заповзялася його вчити таємниць альтесштадтського чару. Втім, чуток, які ходили про главу Престів та Віннську Іскру, вистачило б для невеликої книги. Жінка-дуелянтка — пхах! Оце він колись вичепив собі таке, цей Людовік непосидючий!..

Зараз третій син мовчки поглядав на алхіміка, не відводячи світлих, мовби вибляклих на сонці очей.

— Я сподіваюся почути від вас щось нове про цю суміш. — Прест-старший теж зиркав очікувально.

— Отже… згідно з випробуваннями, які ми провели, отрута впливає тільки на тих, хто благословенний сильним даром, — пробурмотів алхімік, остаточно розгубивши бажання говорити з чаротворцями, які радше потруять себе самі, аніж дочекаються його авторитетного вердикту.

— Ви знайшли, що там усередині? Повний склад? — Людовік Прест загорівся. — Можете зробити мені ще?

— Ми працюємо над цим, — відказав Рошнан звичною фразою, котра коливалася між «ми не зробили нічого» і «ми зробимо все за день». — Більшість інгредієнтів уже відомі.

— Більшості недостатньо. Коли буде повний рецепт?

— Це довгий процес, маестре Престе. Мої підопічні розкладають суміш на складники, розглядають кожен окремо і в сукупності з іншими, щоб зрозуміти, що саме дає таку реакцію і як краще поєднати їх. Порівнюють, бо є часом надто багато схожих деталей. А ви розумієте, що той же цвіт омалії чи сапфіровий порох, отримані на півдні і півночі, дуже різняться. А тут ще важлива пора настоювання, метод подрібнення, просочення емульсіями, фаза місяця…

— Ми не на лекції, Рошнане, — обірвав Людовік. — Мені потрібна ця суміш. Пояснення й вибрики процесу можете залишити при собі.

— Дякую за дозвіл, — зіронізував старший алхімік і дістав з бурштинової скриньки, яку приніс із собою, кілька дрібних пляшечок, наповнених сріблистою рідиною. — Це для вас і вашого сина. Має допомогти в подоланні негативних ефектів й укріпити перед лицем будь-якої загрози. Будьте такі ласкаві прийняти це зілля сьогодні, краще до півночі. І завтра вранці теж. Я пришлю до вас слугу, аби воно ще нині гарно настоялося.

— Ніщо не укріпляє краще за добре вино, — відказав королівський чаротворець, поки його син роздивлявся пляшечки з тією ж ввічливою усмішкою, що й до того.

Алхімік кивнув і вирішив, що цей молодший Прест йому не до шмиги. Показна ввічливість юнака видавалася надто вже показною.

— Дозвольте спитати, — озвався Рошнан. — Ви плануєте використати цю суміш проти лірців?

— Ні, поки я можу тримати свій артефакт у руках. Це суто для приватних цілей. Лірцям і так скоро відпаде бажання тероризувати наші кордони. Зима йде.

— Зима, неврожай, синька… — протягнув алхімік. — Мої коліна не витримають сидіння на півдні при тутешній вологості. Його Величність Алессант…

— Пошесть? — уперше зазвучав голос Престового сина. — Ви сказали — синька йде, маестре Рошнане? Є достеменні новини?

Алхімік глипнув у бік чаротворця, підмічаючи, що він стурбувався більше, ніж повинен би.

— Ну а що ж? Закладаюся, як не з нашого боку, то з їхнього точно прийде. А з цими заворушеннями біля кордону і до нас перекинеться. Самі знаєте: що більше людей, то легше міттга біжить увсебіч. Але воно й на добре. З таким урожаєм, як того року, від голоду нас врятує тілько синька.

— А кого тут рятувати треба? Хтось у гільдії алхіміків бідує та недоїдає? — зіронізував молодший Прест.

— Угамуйся, — гиркнув на нього батько.

Юнак замовк, і його лице знову стало маскою, котру прикрашав наліт інтересу.

Алхімік бундючно поправив рясу, яка не ховала важку статуру й помітне черевце. Він утримався від зауваги до молодшого Преста, котрий теж навряд чи буде струною, якщо доживе до цих років. Та й сам він говорив би з ним інакше, якби був молодим…

Адже в юні роки Рошнан любив знущатися з гострих на язик чаротворців, підсипаючи їм у порошки щось неочікуване: зелену маржу чи опівнічну сріблянку. Проте посада при королеві зобов’язала забути про такі ігри. До всього, він знав, що Людовікові Престу краще не переходити дорогу. Улюбленець Сонцесяйного міг зіпсувати життя найповажнішій у Франі персоні. А глава алхіміків не мав ілюзій щодо власного місця в ієрархії носіїв артефактів, які завжди забували, що саме порошки дозволяють їм уповні торкатися можливостей чару.

Втім, маестр Рошнан сподівався, що правитель першим подумає про синюшну міттгу, і тоді він, архалхімік, отримає велике замовлення, плата за яке гарно покриє видатки його маєтку біля столиці.

* * *

— Що я чула від маестри, знаєш? — спитала Канре в Освана.

Вона вишукала хвилинку, аби побалакати з ним увечері, коли панія вже пішла до сну. Минуло кілька днів від моменту, як маестра повідомила про згоду одружити охоронця зі своєю помічницею. Проте той мовби води в рот набрав і не обмовився про це ні разу, тільки підживлюючи злість, із котрою Канре хотіла з’ясувати, куди ж це його думки рвонули швидше од язика.

Світлі брови Освана сіпнулись, а усмішка, яка заливала лице, видала все сповна.

— О, то пані… вже все й розповіли? — Він торкнувся волосся рукою, пригладив його, а тоді наблизився до Канре, незважаючи на її гнівний погляд і схрещені на грудях руки. — Я давно був хотів оте все… ну, сказати їй. І випросити, — повідомив Осван тоном ярмаркового дурника. — Але тоді, коли ти прогнівила панію, думав, що ніц не вийде. А теперка вона згодилася, ще й так легко! А ти чого на мене супишся? — Він щойно примітив, що на лиці служки мало радості від майбутнього шлюбу.

— А з якого переполоху мені тішитися? Чи я тобі хоч коли казала, що взаміж спішу? Та ще й за тебе?

— Н-ну… — Осван здвигнув бровами. — Я від Катлі чув не раз, що дівки такого вголос не скажуть. Мовляв, не ведеться плакатися, що не беруть, — встид.

— Отой-то… — застогнала дівчина. — Не кажи тільки, що це Катлін тебе напоумив. Бо знайду та вб’ю його.

Осван відступив, хоча проблиски усмішки на його лиці не зникли й стали геть химерними у світлі ліхтаря над дверима.

— Так ти ж сама завше до мене усміхаєшся. Говориш привітно. А в тебе однаково в домі купа роботи. Коли тобі кого шукати?

Канре знагла стало шкода його. Адже охоронець був добрим та привітним до неї, та й до інших теж. І чи випадало так сильно винуватити Освана за помилкову думку, коли вона сама брала його з собою у справах, бо Катлі з його жартами та розхлябаністю не подобався їй та й годі?

— І того ти надумав мене дружиною зробити і навіть не спитав? — спокійно уточнила дівчина.

— А що тут питати? Разом служимо. Мені треба женитися. Тобі теж треба, не дівча вже, як Жюстіна…

Канре полічила до трьох і вирішила, що час говорити чітко.

— Осване. Я не хочу тобі зла. Але давай дурного не роби. Я не можу за тебе піти — й квит.

— Чого?

— Бо не можу.

Він спідлоба зиркнув на служку.

— Запишалася, еге ж? При панії служиш, то вже й на себе панський лик приміряєш, а ми тобі не рівня?

— Що ти верзеш? — Канре не очікувала стільки їдкості в голосі Освана, тому обережно поклала руку на дверну ручку за спиною, аби мати змогу в разі чого пірнути в дім.

— Я чув, же маестра тебе ледь не вбили були, бо ти в них щось украла… Не вірив і думав, що вони щось собі надумали. Бо де таке, щоби наша Канре — і крала. А бачу, таки захотіла й собі попанувати. А я, дурне, так розпинався! — вів далі охоронець, кожне слово котрого звучало тихше і різкіше. Як напильник, який стесував з Канре броню і човгав по голій шкірі, здираючи її до м’яса.

— Не кажи дурного. Я від біди тебе відмовляю.

— Ади яка турбота! А коли ті маестрині гості тобі в очі дивляться, то їм ти щось не дуже відмовляєш. Думаєш, ніхто не бачив, як ти стелилася перед племінником панії? Але все, все, поїхав, Канре! Послухай мене добре — він поїхав і не верне сюди. Війна почалась. А я буду тутка. Я за тебе дбатиму. Не будь ти дурна, дівчино.

— Річ не в тім, Осване. Ти і я — то не до добра, от і все…

— Скажи, давай! — Кулак врізався в одвірок. — Скажи, що тобі любий великий чаротворець! Куди мені до його золотого волосся. Може, в нього й між ногами все з золота?..

Канре незчулась, як охоронцева рука зімкнулася в неї на зап’ясті. Дівчина зціпила зуби й процідила:

— Сам підеш та скажеш панії, що передумав. Візьми оно Жюстіну — буде тобі тепло, і турбота, і щира любов. А мене не руш.

— Тьху на тебе, — вичавив Осван, але руку відпустив. — І на твого недорослого панича. І на твою Жюстіну — опецькувате і кирпате таке, що страх глянути.

Канре міцніше стулила губи, аби не кинути Осванові чогось у відповідь чи гірше — аби не спробувати ляснути його по пиці, котра нині вперше стала здаватися їй страшною. Та вона боялася, що такий вибрик не минеться.

Затим дівчина тільки грюкнула дверима й побігла в дім, сподіваючись сховатися в ньому. І тоді не вперше, але знагла чітко піймалася на думці, що їй, трясця, служці безрідній, хочеться мати її — гордість. Хоч яку. Мати право на цю гордість і — на вибір. Мати змогу бажати когось і відмовляти іншому. Але сама ця думка та Осванові слова, котрі кришили її на дрібки, здригнулися в грудях Канре риданням, яке вона ледь потамувала, живлячи примарну надію, що до ранку все мине. Як у добрих казках, де світанок розвіює все зле і день настає — впевнено, як і сонце, що підіймається на сході.

* * *

Що Осван не сказав маестрі нічого, Канре дізналася від нього наступного дня.

— Ти собі можеш пишатися скільки хочеш, — повідомив він. — Але скоро прийдеш до тями й побачиш, що я тобі ж ліпше роблю.

Дівчина закотила очі, минула охоронця на воротах і поспішила до пекарні, бо, здурів Осван чи ні, їй не хотілося отримувати на горіхи, якщо вона почне вправляти йому мізки замість справами займатися.

Вранці приморозило, і, кутаючись у плащ, Канре все одно вловлювала кожною кісточкою підступи зими, які пробиралися крізь товсті панчохи, цупку нижню спідницю й вовняну хустку на грудях. Ковзка бруківка обіцяла скоро вкритися льодом, ускладнюючи поспіх.

У пекарні Канре дозволила собі трохи відігрітися й послухати чутки, поки пекарева дружина пакувала їй нечисленні покупки — гостей маестра не очікувала.

— …розбив ущент! — повідомив з явним вдоволенням молодий слуга з дому Бернажів, переповідаючи новини з прикордоння.

— А хто кого? — втрутилася Канре, котра не розчула початку оповіді.

— Королівський чаротворець, — усміхнувся рудуватий слуга, зачервонівшись, як помідорова зупа. — Кажуть, коли перемовини дійшли до крапки, двоє ліпших чаротворців мали зійтися в битві за форт Блакитної Свічки. І наші перемогли!

— Прести? — уточнила Канре.

— Атож! — Слуга розсміявся. — Мені казали, їхній глава здатен розколоти той весь форт навпіл. Завиграшки!

— Дивись, аби він твою дурну головешку на розколов, — пробуркотіла пекарева жінка, котрій геть не до смаку були розмови про битви, дуелі й війну, яка хоч і зачаїлася ще поки далеко на півдні, але могла докотитися й до столичних мурів.

— То що ж, лірці відтіль таки пішли? — втрутився дідок, котрий стовбичив при вході, мовби й не конче хотів повертатися на морозну вулицю.

— А синька їх знає! — Слуга Бернажів смикнув сухорлявими плечима, котрі випиналися під благеньким плащем. — Мали би трохи клепки, то пішли б, я собі думаю. Чув, од їхнього чаротворця лише обгорілий артефакт лишився. Та й той розсипався на попіл, коли його після дуелі хтіли забрати.

— Глава дому Престів — то сам диявол, кажу я вам, — просипів дідок, глипаючи то на усміхненого слугу, то на пекареву жінку, котра знай хитала головою.

— Усі вони такі, — поважно відказав юнак. — Адже то не глава бився на дуелі. А його син. Кажуть, малий такий, що його ще навіть не ввели у стан королівських чаротворців.

— Після такого точно введуть, — хмикнув дідок.

— А ви ніби знаєте, як вони там свої справи вирішують! — озвалася пекарка.

— Котрий син? — голос Канре брязнув напругою.

— Та кажу вам — Престів! Не те що переміг — спопелив суперника вщент. Як є. Кажуть, він якихось віннських чарів навчений, дуже страшних. Один раз отак начаротворить — і кусень душі власної спалює… А теперка, певне, гуляє, аж гай гуде. Ну, на тім і мені пора. — Юнак пригладив розкошлане руде волосся і весело підхопив коробки з випічкою обома руками. — Бо будуть маестра Ніколетта невдоволені, то по моїй спині погуляє батіг…

* * *

Жаррак лежав на спині, втупившись у стелю, і від болю не міг поворушитися. Гудіння натомлених м’язів змушувало його почуватися розірваним на клапті й скинутим на дно глибокої прірви, з котрої нема шляху назад.

Він знав, що так буде, коли взяв на одну капсулу більше. Усього лишень двадцять грамів зверху до потрібної дози. Порошки слід заміряти точно — особливо ті, котрі мають вплив на тіло. Проте коли батько зненацька наказав йому — не Бергатові чи Корентіну — виступити на дуелі проти лірського чаротворця і використати віннські заклинання, Жаррак вирішив, що прийме будь-які наслідки, лишень би перемогти.

І переміг.

Наслідки навалились одразу після дуелі. Артефакт випав з рук, бо руки не тримали. Ноги не тримали. Тіло стало що ґаляретка, котрою тітонька ласувала влітку у вихідні. Потім чуття власних м’язів почало повертатись, але з ним — до біса болю.

Він не знав, скільки це триватиме, час від часу прориваючись крізь напливи гарячки й туману, які прийшли разом з наслідками. Коли остаточно опритомнів, над ним височіла синя в темряві стеля, оторочена вицвілим білястим візерунком.

Жаррак повернув голову ліворуч: в узголів’ї широкої постелі виявилися його артефакт, миска з водою та серветки. Хтось відчистив зброю від крові — мабуть, брат, котрий єдиний знав, як обійти захист ціпка. Юнак потягнувся до серветок, вмочив одну у воду, випустивши шовк із тремких пальців, вихопив його назад і провів по обличчю. Краплі води затікали у вуха, за вигин шиї. І це було відчуття щирого блаженства.

Жаррак змочив серветку знов і поклав на чоло. Холод та свіжість прогнали гудіння з голови. Він прокрутив у спогадах усі моменти дуелі, аналізуючи, де міг вчинити краще, де недогледів, а де помилився. Попри перемогу, не відчував тріумфу чи задоволення, та й слабкість власного тіла дратувала.

Проте — перемога! Жаррак сподівався, що тепер лірці відступлять — бодай на зиму, котра ще не дісталася до теплого півдня, але неодмінно дасть про себе знати. Після поразки свого чаротворця зазвичай хоч на якийсь час суперники вгамовувалися. Якщо не було домовлено про інші дуелі. Коли ж вони не робили цього і хотіли наступати повнокровно, то мали дуже багато певності чи ресурсів. А, як знав молодий чаротворець, армія Ліру, хоч й безжальна та запальна, але бідна. Та й зима… Зимовий договір, напевно, вже в їхніх руках.

«Хай вони відступлять», — подумки попросив чаротворець у святих, хоча й не сильно вірив у них, як не сильно вірив у вищість вищих та власну винятковість завдяки завиткові гілки під ключицею.

Але якщо лірці вгамуються, може, не прийде пошесть.

Вінн, спокійний, як нетанучі льоди, рідше піддавався синьці, та й материна турбота давалася взнаки. Тому лише у Франі Жаррак дізнався, як косить синя міттга. Батько ніколи не відпускав його в райони нижчих, ніколи не дозволяв зрозуміти масштаби біди, а в домі мало хворіли. Були просто чутки — кількість мертвих як цифра не видавалася такою страшною, коли не бачити, як вивозять трупи.

Юнак відігнав тривожні думки, проте коли слабкість почала відступати, найперше покликав слугу, попросив причандалля для письма й нашкрябав Канре короткого листа, в котрому просив її остерігатися людних місць. Щастя, що в неї є кривавий браслет…

Вранці батько урочисто повідомив Жарракові, що Його Величність Сонцесяйний король своєю милістю воліє нагородили чаротворця за блискучу перемогу у стратегічно важливій точці.

— Ти маєш право попросити для себе щось. — Людовік стискав синове плече, даючи йому настанови. — Не нахабній, але й не прибіднюйся. Ти Прест, а не Мерселлі чи д’Олен…

— Що ж, на вашу думку, це має бути, батьку? — спитав Жаррак, знаючи, що й без запитання отримає пораду, а точніше — наполегливу рекомендацію.

— Він говоритиме з тобою наодинці. Тому не бовкни чогось дурного — мене там не буде, щоб підстрахувати. Що ж до бажання… Ти приїхав на фронт, щоби стати королівським чаротворцем. — Обидві руки Людовіка Преста опустилися на синові плечі. — І ось — ціль поруч. Проси посаду. Не гроші чи маєтність, а посаду. А з нею матимеш усе інше… — Тут рука батька згребла Жаррака за барки, і Людовік наблизив своє лице до синового. — Тільки посмій мені щось зіпсувати. Посмій лишень поставити пляму на імені родини. І я зітру на попіл усе, що в тебе за душею.

— Не турбуйтеся. Я готовий до зустрічі з королем, — відповів Жаррак, висмикуючи сорочку з батькових пальців.

У ту мить він думав, що ім’я цієї родини доста скупане в крові, тому жодна пляма його вже не зіпсує.

* * *

— Скоро мене віддають, маестре, — мовила Канре, вдаючи покірність і сором’язливість.

— І залишаєшся в домі?

— Так, маестре.

Подекуди служок звільняли, коли вони виходили заміж, бо це тягло за собою багацько проблем — передусім то були діти. Та подекуди, навпаки, воліли тримати надійних слуг поруч. А щоб вони не шукали кого на стороні, укладали шлюби поміж домашніми.

Гість усміхнувся з розумінням, проте його рука, котра припікала шкіру Канре вище ліктя, не ослабила хватку.

— Тоді так і бути, отримаєш десять лере, аби мати на красиві панчохи до шлюбу. Таким ніжкам личитиме найліпший шовк. — Ліва рука маестра ковзнула вниз.

Канре подумки зітхнула. Пан, вочевидь, геть не знається на витратах своєї дружини! Бо ж десяти лере вже давно не вистачає на шовкові панчохи — пані Альвіанні часто відправляла служку по білизну, й та зналася на цінах. Але більше її засмутило те, що слова про одруження не змінили ні на йоту маестрів намір зазирнути їй у вічі. А це часом ставало в нагоді: розповідали, що маестри гидували тим, аби брати собі служку, котра лягала вже з нижчим. Ну а що лягала — певна річ, адже ніхто не хотів ставати до шлюбу в невіданні, що його жде.

А оцей пан — тринадцять ґудзиків на жакеті, ланцюжок від годинника в нижній кишені, гарячі міцні руки — не гидував. Він смикнув Канре за собою, мовби був господарем у цьому домі. І її тіла торкався потім так, мовби був йому господарем. Дівчина весь вечір не могла позбутися відчуття, що запах його поту просочився під шкіру та у волосся, розбурхане чужими пальцями. Цей густий дух так хотілося змити, що Канре погодилася б драяти шкіру найжорсткішою губкою, аби допомогло. Не розуміла, як ще недавно підводила погляд, запевняючи себе: так має бути. Бо так бути не має.

Уночі, коли гості роз’їхались, Канре набрала собі в балію трохи води й сиділа в ній, скоцюрбившись від холоду, але водночас пірнаючи у вдоволення, бо запах чужого тіла танув. Вона пускала бульбашки носом і силкувалася пригадати Жарраків запах. У спогадах розтікалися віск і тепло свічок у його покої, шелест книжкових сторінок, ковзка постіль, прозоре й тонке повітря на світанку… І щось, що ховалося поміж тим.

Коли вона, дрижачи всім тілом, повернулася до своєї кімнати, Жюссі спала, накрившись, як звично, з головою. З-під її ковдри долинало приглушене покашлювання — і Канре вирішила, що завтра конче треба випросити в пані Манно гарячого бульйону для молодшої служки. Бо якщо та застудилась і, не дайте боги, розхворіється, то на Канре впаде вдвічі більше роботи — і вдвічі більше невдоволення маестри. А їй уже сповна вистачало.

* * *

— До нас дійшло слово, що ви бажаєте покласти ваше життя на службу нам, — мовив Кловіс Сонцесяйний. — На посаді королівського чаротворця. З усіма супровідними бенефітами, які ми щедро надаємо тим, хто вірно служить. Чи це так, маестре Престе?

Жаррак потупився, бо йому не хотілося підводити погляд на втілення божественної величі, котре сиділо перед ним у розкішному кріслі. Король не підійшов привітати його, не запропонував вина — подейкували, що попри благословення гілкою він так тривожився за своє здоров’я, що намагався якомога менше контактувати з іншими. Та й узагалі бридився зайвих дотиків, а старий форт навіював на Сонцесяйного огиду — з його побитими, почорнілими від пожеж стінами, сирістю й непривітністю.

Чаротворець упирався одним коліном у кам’яну підлогу і прокручував у голові все, що мав сказати.

— Ваша Величносте, служити короні — найбільша честь, про яку я смію мріяти, — почав він передбачуваними словами.

— Це честь, котрої удостоювалися ваші предки, маестре Престе, за великі діяння.

— Так, їхня кров дала мені в руки могутній чар та спроможність використовувати його на благо Франу та Вашої Величності. Проте мені ще надто багато потрібно опанувати, перш ніж я зможу достойно представляти свій рід у когорті обраних. Випробування не страшать мене, але страшить одна лиш думка: я можу розчарувати Вашу Величність та кинути тінь на ім’я Престів, освітлене діяннями моїх предків.

— Блискуча перемога засвідчила протилежне. Ви повнокровний чаротворець на зорі розквіту. Не бачимо причини для відмови. Чи ви, маестре Престе, вважаєте, що в часі війни, коли Фран потребує найбільшої доблесті й самозречення своїх чаротворців, є щось вище понад це?

— Ні, Ваша Величносте. Але поза тим, як оповів шановний батько, я можу попрохати за свою перемогу нагороду, співмірну з нею.

— І ми волею, даною небом, бажаємо нагородити вас змогою служити нам та дорівнятися до найвищих.

Жаррак знав: наступні слова можуть перекреслити його життя, і то легко, та все ж мусив сказати їх:

— Ваша Величносте, мене зв’язує клятва. Щоб її сповнити, я мушу просити вас про іншу винагороду. Опісля з усім серцем і душею піду на чаротворчу службу… до кінця моїх днів.

Сонцесяйний мовчав. Жаррак піймав себе на тому, що слідкує за рухом променів, які косими стьожками тягнулися крізь вузькі вікна по кам’яній підлозі.

— Яка клятва може бути вищою за слова вашого короля, маестре Престе? Маєте це повідати, бо в протилежному разі ми будемо вправі вважати, що ви знехтували нашою прихильністю задля простої забаганки. Чого ви бажаєте за недавній тріумф?

— Ваша Величносте. — Жаррак дозволив справжній емоції брязнути в його голосі, аби Кловіс відчув, яку вагу це прохання має направду. — Щоби сповнити клятву, мені потрібна золота оливна гілка.

Розділ 13. У повітрі

— Жюстіна дратує мене, Канре, — зауважила маестра Альвіанні, поки служка викладала її коси у складне плетіння, скріплюючи його перловими шпильками. — Позавчора вона погано заправила мою постіль й геть не збила подушок, а це ж єдина її справа в покоях! Невже так важко запам’ятати, як робити це до ладу? А вчора! Вчора вона так розкахикалася, що я боялась, аби люстра не впала зі стелі. Ох, я знала-знала, що як візьму сільську дівку до поважного дому, то не обійдуся без проблем. Хіба можна ходити цими коридорами, човгаючи ногами, як на пасовиську, і до всього кахикати так, щоб у сусідському маєтку шибки дрижали?

— Ні, маестро. Я скажу Жюссі, аби була уважніша. Якби ви дали їй вихідний долікувати той кашель…

— Вихідний? Нонсенс! Це що — ще одна вигадка віннців, якою тобі задурив голову мій племінник? Попрохала б Жюстіна сама, то ще можна було би подумати. Та я бачила з вікна, як вона розводила балачки з кухарками на задвірку. На те сил має достатньо.

— Вона остерігається, аби не прогнівити вас.

— Чудово, нехай остерігається й далі. Може, до роботи буде уважніша. — Пані Альвіанні прискіпливо окинула себе поглядом у дзеркалі й торкнула пальцями зачіску. — Погано, Канре. Я й без того блідну до зими, а ці перли роблять з мене ледь не мерця. Ти цього не бачиш?..

— Попроси у панії вихідний, — суворо мовила Канре ввечері.

Жюссі лежала в ліжку, але не накривалася ковдрою, а навпаки, поклала руки зверху й розглядала стелю.

— Зі мною все гаразд, — відказала вона, але голос її похрипував, як сухе гілляччя. — Не хочу дратувати маестру.

— Її дратує твоє бухикання. І що, як захворієш направду сильно?

— Нє, не захворію. Моя мамця казали, що мене хоч в ополонку кидай, а ніц не буде. А вони мудрі були, на травах зналися.

— Твоя мамця можуть казати що їм захочеться. — Канре вперла руки в боки й підійшла до ліжка Жюссі. — Але в цьому домі ти молодша слуга і маєш слухатися. Попросиш завтра вихідний — із самого ранку. Я прослідкую, аби не забула. Потім попрохаємо пані Манно, щоб чогось теплого тобі вділила. І будеш лежати та видужувати, доки не остогидне.

— Але що, коли маестра…

— Маестра обійдеться!

— Слухайте, слухайте. А що це Осван та ви побратися вирішили? На кухні йоно тріщали…

— Не бажаю знати, що про мене тріщать на кухні, — озвалася Канре. Вона одразу ж пригадала Осванів спалах та їдкі слова про те, що всі-всі в домі знають про неї та Жаррака.

— Хочете, я їм скажу, аби дурного не городили?

— Чого ж. Хай говорять, поки язики не відсохнуть.

— Та ви ж не хочете взаміж?

— Заспокійся, Жюстіно. Тобі не про дурного Освана треба думати, а про видужання. Спи вже. — Канре торкнулася долонею її чола і стерла з нього піт.

Дівчина була списала це на теплу ковдру молодшої служки, під котру та ще стелила коц, привезений з дому. Та вранці Жюссі вже дрібно тремтіла під своїми покривалами й гарячка згризала її зсередини, як черв’як точить яблуко.

* * *

— Я вб’ю тебе. Згадаєш мої слова. Я тебе вб’ю.

Жаррак стискав кулаки, аби не дати відсічі. Батько мав право на цю злість. Батько, який хотів сина — королівського чаротворця, а не…

— Дурне дитя!.. Бергате, забери це. — Людовік Прест простягнув старшому синові свій артефакт, хльоскаючи шнурівками на чохлі, який він зірвав з пояса. — Забери і йди геть. Бо клянуся — як не забереш, то я його порішу…

Бергат виконав батькове прохання напрочуд швидко, зиркнувши на Жаррака, схиленого в поклоні. Він ще не знав, чим молодший брат так завинив, проте дивувався його свавільній схильності створювати собі біду за бідою.

Коли двері грюкнули, Людовік Прест уже був біля сина. Він згріб його довге волосся й задер голову. Лице горіло все тим же відстороненим і спокійним виразом, ніби він — малий пуцьвірок! нахабне створіння! — знущається з найсильнішого чаротворця у Франі і, бачать святі, за межами Франу теж.

— Тепер слухай мене, виродку. — Людовік стишив голос і відпустив сина, гидливо обтрушуючи руки від видертих у пориві злості бляклих волосин. — Я не знаю, яку гру ти собі задумав, кажучи перед королем, що недостойний служити. Але зі мною ці ігри забудь… Це Генріена, так? Це твоя мамця напоумила чинити спротив?

— Ні.

Жаррак опустив погляд і помітив, як батькова рука сіпнулася за відсутнім артефактом.

— А я думаю, що так. Це ж, знаєш, була її мета. Відібрати тебе. Відібрати зброю, яка по закону…

— Батьку, я свідомий своєї ролі.

— Свідомий? А чи свідомий ти того, що король тепер буде до синькового біса невдоволений? Розумієш, що означає «король невдоволений», самогубцю? Ти вчинив необдуману дурницю, знехтувавши пропозицією Його Величності.

— Зимовий договір укладуть. Я здобув йому форт.

— Краще б не здобував. Тоді міг би заявити щось про свою недостойність… Що ти попросив?

— Нічого занадто.

Жаррак не замислювався над відповіддю. Ніхто, крім охорони, не був присутній при його розмові з королем. Ніхто не мав права відкривати таємницю винагороди. Знаючи про це правило, яке вищі придумали, щоб убезпечувати себе від заздрісників і погроз, молодий чаротворець не випускав з думки й того, що в батька товариські стосунки з королем — наскільки це можливо для боголикого правителя і його слуги. Тому рано чи пізно Людовік Прест отримає відповідь, яку хоче, — він завжди отримує відповіді.

Жаррак сподівався на той момент бути достатньо далеко від батькового гніву. І, якщо вдасться, від Франу теж.

Лице Людовіка Преста, до того викривлене злістю, вкрилося паволокою задуми.

— Нічого занадто, кажеш?.. Поговоримо про це, виродку. Ще поговоримо про це. А поки краще не дратувати короля. Поїдеш до Лалаки. Мене насторожує неспроможність алхіміків розібратися з клятим зіллям. Не з-під землі ж його дістали ті Альвіанні! Хто вони такі? Звідки взялися з такими знаннями? Поїдь, поспілкуйся з тітчиною родиною і дізнайся мені, що це за порошок. Візьмеш із собою… трьох супутників тобі вистачить.

— Я можу сам.

— Заткни пельку. Я сказав: трьох супутників візьмеш. Не випадає моєму синові мандрувати, як миршавому нижчому. Виїдеш сьогодні ж. З Лалаки одразу повернешся. Лірці, пройди, може, й відступили від форту, поважаючи твою перемогу, але я буду не я, коли вони зовсім угамувалися. Поки Зимового договору на папері немає — чекаємо вогню. Після перших снігів побачимось. І не смій повертатися ні з чим. Інакше ти мрець, тямиш?

— Слухаюсь, батьку. — Жаррак не очікував, що так раптово пощастить.

— Після повернення впадеш у ноги Його Величності й благатимеш, щоби прийняв тебе до стану королівських чаротворців. За відкриття в Лалаці.

— А якщо я нічого не знайду там? Зі смерті братів Альвіанні вже місяці минули…

— То знайди, — відрізав батько.

На цьому розмова закінчилась.

Надвечір четверо вершників вирушили в дорогу. Один з них ховав на споді своєї валізи з порошками записник попередніх власників артефакта і крихітну скриньку, ціннішу за решту вмісту.

Кловіс Сонцесяйний повірив в історію молодого чаротворця, у борг перед родиною та обітницю, котру той дав на маленькій могилі на цвинтарі Кьору.

У валізі Жаррака спочивала золота оливна гілка для його покійної сестри Сюзетти.

* * *

— Мені потрібне щось од гарячки. Й од застуди. І таке, аби додавало сил, бо хвора дуже заслабла. І ще зілля агонії, — протарабанила Канре до аптекаря, нависаючи над прилавком.

— Йойки, панночко, у вас там якийсь катастроф? — спитав старий травник, посміюючись у пишні вуса. — І гарячка! І застуда! І слаба! І ще й вхопила! Як се ти так вспіла?

— Нічого я не вхопила. І то не для однієї людини, — відповіла Канре нетерпляче, хоча звикла до повільності аптекаревих манер.

Проте він завше давав їй гарне зілля, а часом ще й робив знижку, хмикаючи під носа. Тож варто було зачекати.

— Давно слаба? — спитав аптекар, повернувшись до дерев’яної шафи за спиною, де ховалися банки й баночки, пробірки з якимось варивом, ступки з товкачиками й тонкі терези.

— Днів зо три. І гарячка з ночі.

— Добігалася, — з непояснимим задоволенням проскрекотів аптекар, тоді дістав кілька коробок і баночок та вивалив їх на прилавок. Він уже недобачав, тому мусив розглядати надписи крізь збільшувальне скельце, котре носив на ланцюжку, припнутому до кишені потертого сюртука.

— Стара чи мала? — спитав, відсипаючи порошку в крихітний паперовий конверт.

— Шістнадцять літ.

— Вибереться. Шістнадцять літ — самі як гарячка. Мабуть, десь дурна до любаса по снігу бігала без хустини! От і має біду.

— Ох, чи з нашою роботою є час бігати ще по любасах, — усміхнулася Канре, щоб підтримати розмову.

— Та вам і не треба. — Аптекар відірвався від порошків і глипнув на дівчину спідлоба. — За вами йоно всі самі бігают, така гарна з лиця.

— Це теж не на добре, — відповіла Канре, вдихаючи трав’янистий аромат. — Чи ж вам не знати.

— Таки так! Але я був думав, що ви… — Аптекар замовк, переливаючи бовтанку в меншу пляшечку, і лічив краплі собі під носа. — То от! Я так давно вас не бачив, що вирішив, же знайшли собі кого й поїхали відсіль, діток завели трійко, чоловіка, а до нього ще двох любасів, бо з вашим личком таке легко.

— Ви, пане, все б сміялися з мене! А я добре знаю: була у вас влітку. І ніяк від літа до зими трійко діток не зробити.

— І то правда! Дивіться сюди. — Аптекар поставив перед нею кілька баночок і поклав пакет. — Агонію — вам. Що робити, знаєте. Далі — отуво бовтанку хай п’є зрання і перед сном. Поки кашель не мине. Накрапайте їй у ложку. Тут ще порошок, аби заспокоїти кров. І холодні компреси на мус!.. І їсти, їсти, хай би хоч не хотілось. І тепло.

— Скільки плати? — спитала Канре, складаючи ліки в крихітну шовкову торбинку, котру вона пошила з обрізу маестриної сукні.

— А скільки маєте? — Травник примружив одне око.

— Мало, — зізналася дівчина, хоча десять лере від маестра, котрий залишив їй купу синців на тілі, мали трохи допомогти.

— Тоді давайте так: сім — нині, п’ять — коли матимете. Ви ж однаково по зілля ще прийдете.

— Дякую вам. — Дівчина виклала на прилавок сім лере й метнулася до дверей.

— І дивіться, не бігайте так прудко! Бо хороба вчепиться… — кинув їй навздогін аптекар, але Канре вже не чула його: вона притьмом поспішала до кравчині, котра мала справити маестрі теплий, оторочений хутром каптур до зими й сьогодні зранку прислала записку, що обнову вже можна забирати.

Дівчина вдихнула морозний дух і відчула себе вкотре за ці дні дуже легкою та безпорадною: мовби вона висіла в повітрі й усе, що підтримувало її, було теж тонким, летким, майже прозорим.

Дмухне вітер — і все зірветься та щезне без сліду.

* * *

Жаррак знав, що отримати знак оливи можна лише вищим. Надто багато зусиль, часу, чару й — понад те — коштів він потребує. Надто велику таємницю береже. Ніхто, народжений нижчими, не може отримати його. Ніхто, народжений вищими, не може подарувати з великої милості чи з великого божевілля. Простолюдину це не дало б прав. А високорідного збавило б життя. І навіть дитя-напівкровець не мало права на золото. Закон такий — закон непорушний.

Жаррак доклав усіх зусиль, аби його порушення закону пройшло гладко, — і поки що все вдавалося.

Розуміючи небезпеку свого задуму, він сповна насолоджувався днями спокою. Шлях до Лалаки близький — а подорож чотирьох вершників тривала значно менше часу, ніж поїздка з батьком, чаротворцями, алхіміками та їхніми слугами. Супутників для мандрівки обрав батько зі своїх підопічних. Із Жарраком усі троє спілкувалися стримано і, як йому видалося, трохи боязко.

Один із супутників, молодик зі збіднілого, але все ще сильного в чарі роду Дюр’є з-під Рейме, розпитував, чи справа в Лалаці раптом не така ж, як у селищі при кордоні.

— Ні, маестре Дюр’є, — заперечував Жаррак. — Ми не виграємо війну, якщо будемо знищувати власні міста. Натомість ви з маестрами Оліветом і Буланві допоможете мені у справі стосовно алхімічних підступів.

— Матимемо за честь. — Почувши про підступи ворога, юнак пожвавився.

А вже на в’їзді до міста охоронці не вельми ґречно спинили новоприбулих, аби дізнатися, хто вони, звідки та з якою метою в’їжджають. Жаррак добре знав, як спілкуватися з охороною, бо то найнижчі люди влади. Та виявилося, що наказано перевіряти всіх, хто прибуває до Лалаки: у місті були випадки синьки. Щоправда, лише в Нижній чвертці та в Бідацькій гавані.

Чаротворець погасив тривогу: кілька випадків не мусять перерости в пошесть, та й за синьку часом сприймали звичайну застуду, бо ж починалися вони однаково. Але засторога охоронців Лалаки нагадала йому, що є річ страшніша за батьків гнів: час. Годинник цокотів.

* * *

Годинник цокотів — Канре здавалося, що він підганяє її своїми стрілками.

— Я мушу вишивати, — буркотіла Жюссі, коли дівчина змінювала тій вологий компрес на чолі. — Їй-богу, пані старша служнице, мені вже ліпше.

— Не ліпше, — заперечила та, роздратована впертістю молодшої та власною слабкістю: після зілля агонії всю ніч пролежала майже без сну. А вже зрання мусила вставати до роботи, бо хвора не мала сили навіть підвестися з ліжка.

— Якщо я не вишиватиму тітці серветок, вона на мене образиться. А це ж у неї я жила в місті, поки панія не взяли мене на роботу. А як би я собі ту роботу надибала, якби скніла у свому селі?

— Про мене, Жюстіно, хай ліпше твоя тітка образиться, аніж ти вмреш…

— Ото ви смішна, Канре. Я не млосна панночка, аби вмирати.

— Так, ти дуже вперта і язиката дівка з забитого села, куди там панночкам до тебе! А тепер пий цю мішанину. — Канре простягла Жюссі настоянку від аптекаря. — І дякуй, що я з тобою вовтужусь, бо якби то була не я, а Юонна, котра служила тут раніше, ти б зотліла від гарячки, а вона би й оком не повела.

Поки молодша служка слухняно пила настоянку й морщилася від її гіркоти, Канре задумалась над тим, як там колишня співробітниця. Вона рідко згадувала про неї, бо, врешті, між ними ніколи не було особливого тепла чи щирої приязні. Але завзяття Жюссі нагадало про Юонну.

— Моя матір куди кращі зілля бовтала, — мов знавиця ліку, заявила дівчина, допивши все. — Під домом був квітник. А за домом — ліс. Усякого росло — куди більше, як тут. — Дівчина всміхнулася й підняла руку, ніби тяглася до свого дитинства. — Омая і лютена, фіореток цілі кущі й золота оливета…

— Звучить майже як золота оливна гілка, — зауважила Канре.

— То така красива квіточка, зірчаста, пелюсток п’ять… — Жюссі наморщила носа й додала: — Страшна труйка. Поки рання — може стати ліком, а коли вже пуп’янок відкривається — потруїтися найлегше діло. У вас, північних, оливета й не росте, бо їй треба сонечка.

— Я про неї й не чула.

— У нас багато всього росте, про що ваші травники не знають, — з раптовою гордістю додала Жюссі, але тут же зайшлася кашлем, тому Канре наказала їй менше думати про квіти й ліпше спати.

— Досі хвора? — Маестра картинно зітхнула. — Вона вирішила собі всю зиму зробити відпусткою?

— У неї страшна гарячка. Я купила ліків і опікуюся тим, аби Жюссі якомога швидше одужала.

Пані Альвіанні висмикнула руку, на якій служниця полірувала нігті.

— От іще! Ти забуваєш, що є твоя робота, а що ні? А коли й сама підхопиш у неї заразу і зляжеш? Хто шнуруватиме мій корсет і укладатиме коси — Осван чи Катлін? Моя матір, божественні сади хай їй квітнуть, коли яка служка стільки хворіла, без найменшого жалю проганяла її. Так і казала: коли ти задуже хвора, щоби справно служити, то їдь додому, я не маю змоги оплачувати хворощі. І що? Ніхто й не писнув.

Маестра сягнула по трояндові сухоцвіти, які лежали у вишитій торбинці на столику біля її крісла, і вдихнула їхній аромат так поривчасто, ніби виринула з водної глибини й уперше допалася до повітря.

— Ти зрозуміла, нещастя? Я хочу, аби ти трималася якомога далі від Жюстіни. Коли ж вона така хвора, як ти кажеш, то переберися на кілька днів у другий покій по коридору. Там, якщо мені пам’ять не зраджує, нічого немає.

— Там пані Манно зробила склад старого начиння, котре ще може придатися.

— Он як. Гаразд. Тоді в гостьовий покій, де зупинявся мій племінник. Ти й так провела там забагато часу. Може, звідтіля врешті вчасно вранці приходитимеш до мене, нещастя. Бо часом я думаю, що ти щоранку блукаєш домом, не в змозі знайти мою спочивальню.

— А тепер послухай-но мене, дівчино! Будеш роботу робити — не видужаєш. А не видужаєш — маестра тебе прожене. — Канре вирішила застосувати найстрашнішу, на думку Жюссі, погрозу — звільнення.

Проте молодша служка ніяково усміхалася, перебираючи руками тонкі вишиті серветки, й ця усмішка відтіняла глибокі синці під очима.

— Та мені вже ліпше. А можете помогти?

— Як іще?

— Серветки… Їх треба занести тітці. Якщо не занести — вона зла буде. Поможете? А натомість я, коли видужаю, за вас два тижні бігатиму до пекарні, чи до кравця, чи куди скажете. Хоч у сніговію бігатиму.

— Бігатимеш-бігатимеш. Ну давай-но своє шиття й кажи, куди іти.

— То трохи далечко, — мовила Жюссі й зайшлася кашлем так сильно, що на її очах виступили сльози. — На межі з Нижнім містом, — прошепотіла вона, душачи булькотіння у горлі. — Біля ринку Лігу. Там є на розі така крамничка — капелюшна. Ви одразу побачите, бо там більше нема капелюшних. Спитайте тітку Вів. Скажіть, що ви од Жюстіни. Вона все знає, нічого не тра пояснювати. І одразу ж ідіть назад, щоб засвітла! Бо там не те щоб дуже гарне місце гуляти самотою…

* * *

— Я від Жюстіни, — повідомила Канре приземкуватій жінці за прилавком. — Шукаю тітку Вів.

— Ти диви, ще одна! — Та зміряла служку поглядом, довше спинилася на її плащі. — Ти ж не у справі? — з підозрою спитала вона, розсуваючи дешеві капелюхи, якими був завалений прилавок — вочевидь, попередня клієнтка поміряла все, до чого змогла дотягнутись. — Покрути сі.

Канре слухняно повернулася спиною.

— Так у тебе там герб! Служиш у домі вищих?

— Так. Та все ж я від Жюстіни. І мені потрібна тітка Вів.

— Я замість неї. То чого тобі не стає до щастя? Маестр не дає гарної рекомендації? Чи провинилася десь?

— А що тітка Вів може з цим зробити? — спитала Канре, запідозривши, що місце, куди вона завітала, — не проста собі капелюшна майстерня.

— За певну плату мож зробити все, — підтвердила її здогад продавчиня. — Якщо треба, то ми й дурній дівці з села напишемо такі папери, що її у великий дім приймуть на службу. Розрахуватися, правда, недешево буде, бо гарні папери теж не з повітря робляться. Але й великий дім — це тобі не торговкою онде мерзнути. — Жінка кивнула за вікно, де засніжені спорожнілі ятки тулилися попід загорожею ринку Лігу. — То чого тобі?

— Я маю передати це тітці Вів, — повторила Канре й дістала з-під плаща згорток із серветками, а тоді відкрила його на прилавку.

— Гей-гей, обережніше, дівчино! В мене тут товар. — Продавчиня згребла капелюхи вбік. — А, ну то це добре, що ти занесла. Бо Жюстіна твоя винна нам ще прірву грошей. Але скажи, чи гарно їй зараз ведеться?

— Вона занедужала, — відповіла Канре, подумки складаючи шматки мозаїки. — Але дуже поспішала закінчити це для тітки.

— Ой, вона їй така тітка, як і мені, — махнула рукою продавчиня, й вишиті серветки пірнули кудись під прилавок, не встигла Канре й оком змигнути. — Усе, йди вже. В мене робота кипить.

— Я бачу. — Дівчина окинула поглядом захаращену крамницю, котру навряд чи відвідували багато покупців. — То де пані Вів?

— Де-де, нагорі — от де! Захиріла вона щось. Так що йди звідси, поки й сама чого не підхопила.

— Уже йду. Доброго вам вечора.

Дорогою назад дівчина хотіла зазирнути на ринок Лігу, щоб купити меду: Кара завжди купувала мед застудженим в них у домі. А з її авторитетом ніхто не міг посперечатися: виростити трьох молодших сестер за відсутності батьків і не оддати жодну в дім Мамці Роли — таке не кожній під силу.

Проте залізна брама на вході зустріла Канре важким, уже вполовину засніженим замком і перехрещеними ланцюгами, а чоловік, що проходив повз, завважив, що ринок ще з учора не відкривали — через якісь перевірки.

* * *

— Ми жодним помислом не причетні до того, що вчинили наші названі сини, — рішуче повторила маестра Ілонна, сестра Юріт Даль Альвіанні, до котрої Жаррак завітав після того, як вони з супутниками оселилися в домі лалацького судді — батькового знайомого, певна річ.

Чаротворець почувався незручно, коли прийшов з гострими питаннями до тітчиної сестри. Проте її чоловік саме був у від’їзді, а пані залишилася сама вдома. Чекати повернення маестра (прізвище котрого дружина з більш знатного роду так і не взяла) Жаррак не міг.

— Проте Гвеннан та Гіллан обоє жили в цьому домі, так? — спитав він, розглядаючи простору, але бідно обставлену вітальню з вікнами на море. Колись тут, мабуть, розкошували, тепер же, як видно з бідного убранства зали, мусили обмежуватися.

— Ой, та скільки вони тут жили… — відмахнулася маестра, зиркаючи у вікно й собі. — Мали хороший спадок по матері. Їхня мати — то була племінниця мого батька, котрий загинув три роки тому, хай сади йому небесні пахтять… Ми взяли їх ще дітлахами до себе, Гвенна й Гілла, аби опікати й аби вони по дурості не розтратили все, що їм перейшло від батьків. Бо знаєте, як воно — коли діти, ще й хлопчаки, та раптом запопали грошей? Вони ж би всього збулися — тільки так! Ото ми трохи за них і взялись…

— Артефакт Мерселлі — це теж ви їм вділили? — спитав Жаррак, роздивляючись вицвілі візерунки під стелею, котрі оторочували вітальню тонким плетивом. Мальовані квіти вилися над вікнами.

— Ми мали дати дітям щось хороше. — Маестра Ілонна випросталася, мовби хотіла захиститися випнутими грудьми. — Мій батько отримав той артефакт у чесній дуелі. Я подарувала названому синові. Не було в цьому порушення. Нічого, що ображало б честь та гідність, пане Престе.

Жаррак знав, що це так. Формально чаротворець міг ставити на кін у дуелі і свій артефакт, і свою маєтність, і будь-що у своїй владі. Та тільки найбільші шаленці ризикували родинною зброєю. Проте зазирнути в минуле й дізнатися, що насправді сталося, не вийде. Тож Жаррак просто відповів:

— Той артефакт убив його, вашого Гілла.

— Ні. Ви вбили його, великий маестре, — озвалася жінка, проте тут же спохопилася: — Ми усвідомлюємо, що була така необхідність. Розуміємо, що ви прийняли рішення в критичний момент. Якби ми тільки вчасно зрозуміли, куди це все веде… Гілл і Гвенн були такими розумниками! Вірите? Вони були дуже вмілими. Чи ж я могла знати, що той артефакт…

— Я зрозумів, — обірвав її Жаррак, роздратований запопадливістю і скиглінням маестри, котра мала чудово знати про те, як артефакти працюють, проте мовби хотіла згладити свою причетність до того, що сталося. — Скажіть мені краще: ваші названі сини займались алхімією?

Маестра Ілонна насторожилася.

— Так… Вони бавилися цим, більше Гвенн. Обставив кімнату в старій кухні. Трави збирав і виварював, якихось книг міг приволокти й сидіти над ними пів ночі. Отак і бачу: з одного боку терези, з іншого — трави і порошки, а він всуне носа у книгу — і вивчає… Часом ще ліки готував — он мені від мігрені добру настоянку зробив. — Пані видала гортанний звук, сльози виступили на її очах.

Жаррак мовчки підійшов до вікна, даючи господині дому час заспокоїтись. Він не любив чужих сліз і не знав, чого очікують від нього в такі моменти. Сипати пустими словами не хотілося.

Помітивши його відстороненість і байдужість, хазяйка на диво швидко вгамувалася, назвавши молодого Преста подумки геть нечулим і черствим. Проте на нього вона зиркнула з послужливою усмішкою, бо остерігалася, що гість принесе біду. А їй не хотілося потрапити в немилість. Їй-богу, не тоді, коли за вікном сріблилося красиве передзимове море, а після смерті названих синів їхній який-не-який статок без зайвого галасу й судової тяганини дістався опікунам.

Тож маестра Ілонна вже придбала собі в дім нові штори — до кожного покою, замовила умеблювання для спальні в найліпшого лалацького майстра. А ще справила теплі плащі собі й чоловікові, купила мережаних хусток і мала серйозні плани на весну нарешті закінчити надбудову на другому поверсі. А що непосидющі дітваки наробили проблем собі й дурно згинули — це не мало торкатися її.

Ілонна Альвіанні напрочуд скучила за заможним життям, котре мала в батьківському домі й проміняла на спалах юності — кохання до осоружного нині чоловіка. Тепер, коли статок, хоч і невеликий, у неї знову був, маестра не могла випустити його з рук.

Жінка послужливо спитала:

— Чи ви хотіли б ту Гвеннову кімнату побачити, для алхімії? Ходімо, я вас проведу. А затим запрошую до нас на вечерю. Ви з супутниками, мабуть, геть потомлені!

— Дякую, пані Ілонно. — Жаррак усміхнувся у відповідь, проте про себе зарікся частуватися в цьому домі, пригадуючи, як дурно напився Гвеннанової труйки. — А чи не з’являвся хто-небудь ще з запитаннями про ваших синів? — поцікавився він, не спускаючи очей з маестри.

Вона перемінилася на лиці.

— Були. Були. Знайомими представилися. Гвенновими. Вони хотіли якийсь рецепт — зілля, котре Гвенн придумав був і мав їм передати. Але хіба я знаюся на його рецептах?

— То що ви їм відповіли?

— Геть відіслала. Що ж іще. Вони якісь непевні, ті знайомі, були — я їх ніколи в нас не бачила. Та й по вимові, з лиця — мовби нетутешні. Мені воно проблем треба, щоб казали, що ми із зайдами знаємося? — Маестра Ілонна насупила брови. — Сказала, що нічого не відаю і що всі свої папірці Гвенн із собою возить. А потім переховала їх у старому домі. У нас є старий дім, поруйнований, над морем зовсім. Ну так — не дім, а халупина. Мені ті непевні одразу не сподобались. Але Альвіанні не з піску роблені, аби перед чужинцями опускатися. Бажаєте — заберіть хоч усе, я до тих папірців і не торкалася.

— Гості — вони вам повірили?

Пані Ілонна завагалася, та Жаррак сподівався, що маестра вирішить: критися від Престового сина — собі дорожче. До всього, її вагання після такого простого питання видало: щось тут не те. І врешті вона відповіла:

— Та повернулися, щоб їх лиха синька побила! Прийшли, коли ми поїхали на весілля до Камілів. Камілева старша донька віддавалася… Оті зайди перевернули все з ніг на голову. Кухарка наша в прибудові ночує — вона їх бачила, але побоялася вийти, бо що стара баба зробить чаротворським лобурям?

— Я не перевертатиму нічого у вашому домі, — запевнив Жаррак. — Але ви дуже добре зробили, що заховали Гвеннанові записи. Вони потрібні мені.

— А ще б пак. — Маестра Ілонна втішилася похвалі. — Я волію того щастя збутися. Та й замки на його скриньках чимось мудровано закляті — навіть якби там було повно грошви, я ніяк не можу їх відчинити.

— Не турбуйтеся, маестро Ілонно, я їх радо відчиню, і коли там є гроші чи цінності, то все передам вам, — запевнив Жаррак. — Ви дуже допомогли у справі, й корона про це не забуде, — додав він церемонну фразу, проте маестра Альвіанні хмикнула — мабуть, вона вже не раз чула ці слова, але ніякої вагомої віддяки не отримувала.

* * *

Перша ніч у спочивальні Жаррака видалася неспокійною. Канре нічого не казала Жюссі з того, що дізналася про «тітку Вів», проте направду задумалась над тим, скільки може коштувати підроблена рекомендація. Утім, молодша служка ввечері так заходилася кашлем, що все одно не могла б до пуття пояснити. Тож Канре вирішила не мучити її — лише повідомила, що виконала завдання. І принесла гарячого чаю, виборюючи його під буркотіння пані Манно, котра скаржилась на одну з кухарок — та теж злягла.

«Сестро Кара, сестро Юппер, сестро Аннік… — прошепотіла дівчина подумки. — Жюссі не сестра нам, але попросіть усіх святих, аби дали їй видужати».

Вранці дівчина прокинулася швидше, ніж треба було, тому спустилась до своєї звичної кімнати й застала Жюссі, котра вибралася з-під ковдри і натягувала панчохи.

— Овва, Канре! — Молодша служка бадьоро усміхнулася, хоча очі її палали. — Якщо ви мене розбудити, то я вже вбираюся. Вже зараз буду готова.

— Чудово, — втішилася дівчина, сподіваючись, що це полегшення остаточне й гарячка не повернеться. — Давай я укладу тобі коси.

— Гаразд. — Жюссі підв’язала панчоху і слухняно повернулася спиною.

Канре взяла з тумби гребінець і розділила пишне, розкуйовджене волосся подруги навпіл.

Над проймою сорочки, вверх по шиї й акурат до потилиці молодшої служки розтікалися блідо-сині плями з нерівними краями.

Вранці місто стрепенулося: в Нижньому місті почалася синюшна пошесть.

Розділ 14. Лючі і снігопад

Знахідок вистачало, щоб виправдати подальші дії. Тож попри зміст, котрий почав йому відкриватися, Жаррак вважав, що це чисте везіння.

Дюр’є, Олівет і Буланві хотіли поїхати з ним, проте чаротворець, послуговуючись батьковим виразом обличчя «замовкніть і слухайтеся мене», наказав супутникам залишатися в Лалаці й не спускати очей з дому маестри Ілонни. Навряд чи лірці самі ще раз заявляться в місто, щоб дізнатися, чи не вирине щось нове вдома у Гвеннана, який обіцяв їм унікальний порошок. Проте бути насторожі зайвий раз краще.

Сам Жаррак поспішав до столиці.

З собою він забрав листи, які Гвеннан та його брат отримували від лірських алхіміків. Виявилося, що ті вже давно обмінювались ідеями і не тільки — в одному з листів була наприкінці приписка про чималу суму, котру Гвеннанові мали передати його південні друзі начебто на покупки інгредієнтів. Одне з послань закінчувалося фразою «Чи готовий ти переламати гілку?». Чаротворець замислився над тим, чи міг чути її десь раніше. Проте фраза мало нагадувала девіз аристократичного дому.

Жаррак, пригадавши спілкування із родичами з Лалаки, пригадав і те, що Гвеннанові раніше хотілося стати частиною франської алхімічної гільдії. Певна річ, кошти для вступу, а згодом і постійні внески виявилися непідйомними для Альвіанні. А скупі й необнадійливі відповіді відсікли в нього бажання співпрацювати з франськими «світилами» на кшталт Рошнана. Тож він і спрямував свій погляд у бік лірців.

Судячи з листів, південні сусіди, роздивившись талант, заохочували його всіляко та обіцяли чи не золоті гори. Жаррак швидко оцінив ставлення братів Альвіанні до золотих гір: ті дозволили б обрубати собі по одній руці, коли б це дало їм вищий статус у спільноті та статки, рівні їхнім амбіціям.

Позбувшися пильного ока маестри Ілонни, котра спершу напосідала на гостя, але потім залишила його наодинці, Жаррак зміг зняти у Гвеннановій майстерні паркет — дякувати святим, із допомогою чару це не потребувало вагомих зусиль. Унизу знайшлася неторкана скринька з дрібним скарбом — трохи лірських монет, кілька недорогих прикрас. І ще в’язка листів. В останньому з них алхімік, який скромно підписувався літерою «Е», просив у шановних лалацьких маестрів достовірних і переконливих доказів того, що їхній порошок впливає на великих чаротворців. У листі також згадували «іншу властивість, котру ми маємо надію побачити в дії вже цієї зими». Проте передбачливий маестр Е утримався від того, щоб ту властивість назвати, як і своє повне ім’я. Просив він і про повний склад зілля та докладну методу його приготування.

На самому дні скриньки ховався пошарпаний записник, вміст якого приховував тайнопис; Жаррак сподівався розібрати його, коли випаде вільна хвилина, хоч і не надто добре знався на ламанні такого чару — лише на його накладанні.

Тому чаротворець вкрив усі листи тайнописом на кшталт того, котрий був і в знайденому щоденнику. Чар змушував будь-кого бачити замість зв’язного тексту лише нерозбірливі каракулі чи, скажімо, рецепт запеченого гусака. І поки чар приховував справжній зміст листів, їх міг прочитати лише той, хто накладав заклинання чи мав ключ його розвіяти.

Поштовху до дії додав йому інший лист — той, де маестр Е назвав імена кількох віннських та лірських соратників, котрі мали б надати братам поміч. Жаррак достеменно не знав ще, як використає це знання, але тепер у його руках була легітимна змога поїхати до материного дому, у Вінн.

У зимову негоду дорога до столиці від Лалаки тривала тиждень: він знав, що тижня не має. Лист до батька мав би купити ще трохи часу: Жаррак повідомив детально про свої знахідки, окрім віннських підозр. Він трохи викривив історію: мовляв, сильна застуда затримує, а він не бажав би подорожувати з важкою головою.

У момент, коли лист дістанеться до форту Блакитної Свічки, Жаррак планував уже бути на півдорозі до столиці. Його підганяла синюшна міттга: спалахи хвороби, про які попередили лалацькі охоронці, поширювалися на північ. А пошесть не зупинялася на нічліг…

* * *

Канре поставила миску з водою біля ліжка Жюссі й тихо вислизнула з кімнати: молодша служка спала, важко посапуючи…

— Синька — в моєму домі. Синька — в моєму домі! — Маестра сиділа в кріслі, спершись на руку, і дивилася на килим, на котрому схилилася Канре, демонструючи шию, котра визирала з високого коміра сукні, щоби засвідчити, що сама вона не хвора. Надто красиве тіло для служниці — маестра про це думала не раз.

— Щодо кухарки, то певності немає, — відповіла Канре, не підозрюючи, як пожадливо розглядає її пані, думаючи, чи не порізати служці лице. — Але пані Манно одразу ж замкнула її в комірчині й заборонила будь-кому туди потикатися.

— І правильно зробила. Жюстіна хай уже сидить у тій вашій кімнаті. Але щоб ти туди ні кроку, Канре.

— Хворість можна вилікувати.

Дівчина старалася говорити спокійно, але достеменно пригадувала, що ці ж слова казала й Кара. Тихо, спокійно, з авторитетом найстаршої сестри: вона говорила їх над ліжком Аннік, шия та руки котрої розцвіли синцями, в очах полускали судинки і погляд став затуманеним і безтямним. Але Кара говорила, що вилікувати це можна, — і безстрашно протирала побите хворістю тіло сестри водою з оцтом і травами, які дав їй аптекар. Канре та Юппер вона проганяла, запевняючи, що вони тільки заважатимуть. Але Канре розуміла, що це аби вони не підхопили заразу. Вони не підхопили. Аннік не видужала. Беззаперечний авторитет Кари похитнувся. Та життя бігло далі, знечулене до маленьких трагедій — наче комусь легко в часи пошесті!

— Щось це ви зашвидко після останнього разу, — похитав головою аптекар, напускаючи на себе осудливий вигляд. — Чи ж то агонії мало?

— Ні, пане. — Канре озирнулася про всяк, проте нікого в крамниці більш не було, і дзвоник над дверима мовчав. — Мені треба ліку від синьки. Терміново треба.

— Ой-ой-ой… — Аптекарів наліт іронії вивітрився. — Вам?

— Ні. Посестрі.

— Я чув, що в Нижньому місті всяке твориться… але що вже й до нас доповзло… Щоб її трафило, ту синьку. — Аптекар поправив комір сорочки, ніби розпускав петлю, яка могла затягнутись і на його шиї. — Ну що я вам скажу, панночко. Не ви перша, не ви остання. Добре пораджу: дайте їй лежати в теплі й не руште. Як за тиждень вибереться, то добре буде. А якщо синці пішли вже по руках — то все, погана кров розійшлася по тілу. Колись, замолоду, я бачив, як пробували таким хворим руки відтинати й випускали погану кров, але ніц воно не помагало. А якби й помогло, то ж вона, ваша посестра, служка, а що служці робити без рук?

— Пане… — Канре схопила себе за зап’ястя, де висів під манжетою браслет Жаррака. Застібка клацнула, і срібна нитка лягла на прилавок. — Це дуже рідкісна річ. Кров чаротворця з великого дому. Вона коштує стільки, що ви зможете закрити аптеку, взяти всю родину й поїхати в гори на зиму, подалі од синьки. І житимете в розкішному домі. Але мені потрібні ліки.

Аптекар завмер, тоді приклав збільшувальне скельце до ока й нахилився над прилавком, не торкаючи браслета руками, мовби боявся, що той його обпече.

За хвилину розглядання, хмикання й сопіння над прикрасою чоловік розігнувся з кряхтінням і подивився на Канре з підозрою.

— Звідки він?

— Подарунок коханця.

— Брешеш! Вкрала? Та певне, що вкрала! А тепер хочеш збутися. Ай-ай. Нехороша ти, дівко, хоч і красива. Наробиш мені біди, якщо хто побачить таке в бідного старого травника. Забери геть!

— Пане, — напосілася Канре. — І ви, і я знаємо, скільки є місць збути що завгодно. Якщо в тому біда — я сама його продам і принесу вам гроші. Тільки би послали кого зі мною, бо одненьку дівчину з такими грішми обберуть негайно…

— Не в тім річ. — Аптекар похитав головою й опустив збільшувальне скельце назад у кишеню. — Ви, панночко, відчайдушна, я так бачу. Але не в тім річ… Заберіть ваш подарунок, сховайте й не оддавайте нікому. Я знаю, що це таке — та чаротворча кров, як її роблять і скільки вона вартує. Що не казали б, але коли ж воно направду од вашого коханця, то ви благословенні великою прихильністю — бережіть її…

— Мені потрібні ліки, — повторила дівчина, не торкаючи браслета, який ніби прірвою лежав між нею й аптекарем. — Без ліків я не піду.

— Немає ліків, — відрізав аптекар глухо, проте тоді поклав на прилавок крихітну баночку з медом. — Не в грошах річ… Давайте їй до чаю. І чаю давайте. Оце й усе.

«Оце й усе», — пробубоніли сестри, коли Канре вийшла з аптеки, застібаючи на ходу браслет.

* * *

У домі маестри можна було й не помітити, що містом розповзається синька. Перед ним тягнулися живоплоти, відмежовуючи вулицю внизу, поруч стояв Лекторійний дім, оточений парком, за ним — розкішний маєток Мерселлі. Красивий, благополучний район — не той, куди зазвичай зазирає пошесть, не той, де вона знаходить собі поживу. А коли й знаходила, про це належало мовчати, щоб не тривожити маестру, котра й так потерпала через те, що нові туфлі не закінчили вчасно — здається, майстер занедужав. До всього, пані Альвіанні перестала відправляти Канре до пекарні і разів п’ять важко зітхала з цього приводу, бідкаючись, що треба було раніше найняти хорошого кондитера і натомість звільнити когось із тих непутніх кухарок.

Хвора кухарка лежала в одній з комірчин, Жюссі — внизу, в кімнаті, котру вона раніше ділила з Канре. Обома тепер опікувалася пані Манно, суворо заборонивши будь-кому підходити до хворих.

Подейкували, що в’їзд до Нижнього міста закрили й усі вулиці патрулюють охоронці, щоб ніхто не розносив заразу далі. Втім, синька все одно пробиралася, бо вона не знала загорож. Більше крамниць зачиняли двері й віконниці, людей на вулицях теж меншало, а ті, кому таки доводилося йти кудись, запинали каптури щільніше і пришвидшували крок.

Високорідні панії вперто ігнорували те, що відбувалося в місті. Одного дня маестра Альвіанні взяла Канре з собою на зустріч до тієї ж цукерні, де влітку — так давно! — служка смакувала шоколад і перші ноти порозуміння з Жарраком. Поки маестри дрібнили срібними ложечками шоколадні торти, Канре й служка пані Ортес стояли попід стіною, опустивши погляди. Рахувати паркетини було тут узагалі благодатним заняттям — дуже дрібні.

— У вас у домі є хворі? — прошепотіла першою служка Ортесів.

— Двоє, — видихнула Канре. — Помічниця кухарки й молодша слуга.

— У нас теж, — відказала дівчина. — Двоє з кухні, котрі ходили на ринок часто. Закладаюся, десь там і підчепили. Тільки одна як занедужала, одразу ж відпросилася додому, в село. Мовляв, так хоч не заразить нікого, і вмирати вдома спокійніш.

— Нічого вмирати до часу. — Канре долічила паркетини аж до столу і вперлася поглядом у туфельку панії. — Коли з синькою куди мандрувати, то швидше згориш.

— А про мене, добре, що вона поїхала. — Слуга Ортесів втиснулася спиною в стіну, котру прикрашали шовкові шпалери. — І панія наказала другій кухарці, що коли та не піде геть із дому, то вона накаже її втопити в канаві за маєтком, щоб усі не похворіли.

— І вона що — піде?

— А куди дінеться? У Нижньому місті, казали, відкрили при старій церкві шпиталь, куди можна прийти й попрохати притулку, занедужавши. Там і годувати обіцяють.

— Чи ж не причина негайно увірувати! — зіронізувала Канре, котру остаточно відвернув від релігії панотець Фільон та його бритва на її нозі.

— Я увірую в що завгодно, крім їхніх слів, — похитала головою служниця і поплескала себе по шматяній торбинці на поясі. — Відунка дала мені заговорені трави й пообіцяла, що синька обминатиме. Хочеш скажу, де можна купити оберіг?

— А що там? — спитала Канре скоріше з ввічливості, бо у слова відунок вірила ще менше, аніж у красномовні проповіді церковників.

— Жимолость і м’ята, розмарин і… от забула ще одне! Та воно все настояне на замовленій воді й під повним місяцем. Обійшлося недешево. Але відунка казала, що й від злого ока захистить.

— Пречудово.

Канре вдала інтерес, проте сама пригадала, як Юппер колись принесла пучок «замовлених» трав од відун-ки — не від синьки, ні. Для того, аби Кару певне взяли на роботу до маестри, не до Альвіанні, а ще до її першої панії — як давно це було! Юппер сховала трави в сумку сестри — відунка твердила, що аби замовляння подіяло, про нього ніхто не має знати. Тільки Кара тоді дуже розгнівалась — у неї була алергія на котрусь із трав, і всі руки вкрилися червоними плямами, які вона мусила ховати під парадними рукавичками, що залишилися по матері. На роботу її не взяли, маестра нагородила Кару слівцем «гонориста» за ті рукавички, а Юппер за свою турботу була спочатку бита, бо дурно віддала гроші відунці, а потім зацілована, бо довго гніватися Кара не вміла.

* * *

Повернувшись додому, дівчина допомогла господині змінити сукню до обіду, й коли та відпустила її, служка пішла в парк перед домом та зрізала кілька тонких гілочок самшиту. Знайшла у своїх речах дрібну шкіряну торбинку, напакувала туди гілочки й прив’ялих трояндових пелюсток, котрі змогла знайти біля оголених уже кущів. Тоді запопадливо зазирнула в обідню залу — маестра тільки-но взялася до трапези, отож щонайменше пів години ще було. Тому Канре прослизнула вниз і пішла до Жюссі, у свою стару кімнату.

Усередині стояла темінь, як у могилі: вочевидь, пані Манно думала, що тратити свічки, аби хворій було видно щось, — то дурне.

— Жюссі? — покликала Канре й відчинила двері в бодай якось освітлений коридор, поки очі звикали до темряви.

Молодша служка не озвалась, але ковдри, які накривали її, ворухнулися.

— Чого це ви тут, Канре? — голос Жюссі пролунав так сполохано, ніби її застали за злочином.

— Я тобі щось принесла. — Дівчина намагалася говорити бадьоро, але вигляд змарнілого лиця і ледь не чорні тіні довкола очей лякали її. — Я була у відунки. Узяла тобі заговорених трав. Там розмарин, і жимолость, і… ще щось. Усе настояне, як має бути — під повним місяцем. Тепер ти видужаєш.

— Овва, дякую… — пробурмотіла хвора, стискаючи торбинку в руці. Канре помітила розсип синіх плям й над зап’ястями, але, слава вищим, вони ще були дрібними й не зливалися в один суцільний синець. — Оце ви, певне, потратились… Біда буде, як не видужаю! Стільки грошей надарма.

— Видужаєш. Давай я тебе переодягну. — Канре зауважила, що сорочка служки вся змокріла від поту. І ще їй хотілося переконатися, що синіх плям нема вниз по спині та на грудях.

— Скажи мені, — спитала дівчина стиха, допомагаючи хворій пірнути в чисту одіж. — Яке твоє справжнє ім’я?

Служка стрепенулась, але щойно її розкуйовджена голова виринула в проймі, вона вперто зирнула на Канре.

— Жюстіна. Завжди була, і як дадуть вищі, то й далі буду.

— Я ж заходила до тітки Вів. Мені розповіли, чим вона займається. — Канре ковзнула поглядом по спині подруги — плями таки розрослися й там.

— Хто розповів?

— Жінка в капелюшній. Бо Вів хвора. А та жінка вирішила, що я теж у справі.

Жюссі застогнала:

— Ото та Ненна… Так і знала, що в неї язик без кісток!.. Я Жюстіна, та й по всьому, — прошипіла дівчина. — Чи ви, Канре, думаєте, що людину творить її ім’я? Як краще ім’я та якісь папірці до нього — то вже хороша людина? Чи я зле робила? — Вона залізла назад під покривало і вкрилася до підборіддя. — Чи думаєте, що легко такій ото, як я, найти собі в столиці гарне місце?

— Я ні в чому тебе не звинувачую. — Канре підвелася з ліжка й підійшла до дверей. — Але мені думалося, ти вже знаєш: злого тобі не бажаю. Коли видужаєш, то я б хотіла почути-таки твоє справжнє ім’я.

— Будемо бачили. А за трави я вам дуже вдячна, — пробурмотіла Жюссі. — У мому селі відунка була перша, до кого йшли з хворістю… Я на кревні дні дуже знемагала раніше, а вона мені такого чаю наварила, що все мовби рукою зняло.

— Тутешні відунки теж хороші, — запевнила Канре, зачиняючи двері.

У коридорі вона наткнулася на пані Манно, брови котрої тут же сіпнулись од гніву, але вона не сказала нічого. Потім маестра Альвіанні висварила служку, бо та не прослідкувала, аби їй подали чаю. А вона, маестра, дуже потерпала без чаю. А Канре, голова в хмарах, повіялась кудись.

Канре лежала на колінах у ногах в маестри та мовчки слухала її прокльони, котрі сипалися і сипалися, як град за вікном. Важкі льодові намистини лускали об шибки, барабанили по гравієвій доріжці перед домом і дзвякали у порожні мідні корита на задньому дворі.

Маестра силою звела до себе голову служки і ляснула її по лиці складеним віялом.

— Мені недобре, Канре. Мені від тебе зле. Тому принеси гарячого чаю нарешті! Потім прийдеш розплести коси. І заготуй олію з травами, щоб помасажувати мені ступні. І чогось од болю в голові. Та ворушися, ворушися вже, чого стоїш, ніби тебе припнули до місця?

Канре підхопила поділ сукні обома руками й вилетіла в коридор, ледь стримуючи злість.

Вона боялася себе самої в цю мить, бо її душив такий щирий гнів на панію, що ледь могла йому опиратися. Слава богові, маестра не зазирала в її очі. Слава богові, бо вона би помітила там усе і без слів.

Хвиля в ній росла й росла від думки про кляті чаї та десерти. Канре не могла втямити, чому вони так сильно займали маестру, якщо в її домі, всього на два поверхи нижче, у темній комірці, вмирала дівчина — дівчинка шістнадцяти літ, яка, мабуть, у житті навіть не куштувала марципанів. Дівчинка, котра, мабуть, віддала всі свої гроші, ще й залізла в борги, аби отримати рекомендацію на чуже ім’я і, прикриваючись цим, знайти хорошу роботу. Роботу, котра навіть не дозволяла їй віддати борг, — і тому вона невпинно строчила прокляті вишивані серветки на продаж…

Надвечір, коли дівчина зазирнула на кухню по заспокійливу настоянку для маестри, туди ж влетіла пані Манно, обтираючи руки об фартух, і повідомила, що Жюссі погіршало.

* * *

— Дихай, дихай! Це погана кров виходить! — Пані Манно поплескувала Жюссі по спині, а та ще гірше заходилася кашлем.

Канре витирала кров, змінюючи один рушник іншим. Кров не припинялася. Вона текла з напівприкритих губ служки, опиняючись на її шиї та сорочці, на рушнику, на покривалі, на руках і дощатій підлозі.

Коли Жюссі не кашляла, вона захлиналась і хапала ротом повітря, а руками — все, до чого могла дотягнутися.

— Дихай, дихай! — вкотре повторювала управителька, як наказ.

Але Канре бачила на її лиці безпомічну злість. І сама розуміла, що справи кепські. Вона вмочила рушник у тазик з холодною водою і приклала до чола Жюссі — те палало, мов грубка.

— Дихай, дихай… — Пані Манно відгорнула кучері з обличчя служки. — Воно минеться. Уночі завжди гіршає. До рання минеться.

Жюссі схопила Канре за руку — долоня її була вогка і холодна, на противагу до чола.

— Усе добре, — шепнула дівчина, гладячи тонкі пальці. — Ти молодець.

Рука безпомічно зіслизнула на покривало, і новий напад кашлю зігнув хвору навпіл.

— Випий. — Пані Манно обережно піднесла до закривавлених губ чашку з чаєм. — Він спиняє кров.

Жюссі слухняно ковтнула. Тоді спрагло припала до чашки — чай потік з її підборіддя. Проте вона силкувалася ковтнути якомога більше й швидше.

— Чим допомогти? — Канре стерла піт із чола й повернулася до управительки.

— Принеси чисту воду. І рушники візьми з другої шафи в кухні. Хутко.

Дівчина метнулася через двір, щоб швидше, ніж плетивом темних коридорів, і зі здивуванням завважила: град припинився й натомість із неба порошить дрібний сніг. Вона спинилася на мить і підставила обличчя морозяній пороші, щоб остудити…

Коли Канре повернулася, Жюссі напівсиділа, обкладена подушками, й спльовувала кров у тазик.

— Мені куди краще, — повідомила вона і спробувала всміхнутися, але тільки губи сіпнулись.

Канре присіла біля неї та вмочила рушник у холодну воду.

— Там сніг, Жюссі, — сказала. — Вранці подивишся.

— Гарно. Дайте мені руку.

Вона простягла долоню, вкриту синцями з вишневою та жовтою облямівкою, і взяла долоню Канре, змусивши її відпустити рушник. Той ковзнув у воду та розхлюпав її на покривало.

Пальці Жюссі були слабкими. На тумбі блимала свічка, і в її світлі тіні видовжувались і тремтіли.

— Я зроблю ще чаю, — пробурмотіла пані Манно й випливла з кімнати.

— Мені куди краще, — повторила хвора.

Сяйво свічки танцювало на кінчику ґнота, ніби боролося з темрявою довкола. Молодша служка прослідкувала своїми запаленими очима за вогником і усміхнулася.

— Отако й ми всі, Канре. Тремтимо, тремтимо все життє… і гаснемо.

— Мовчи. Тобі треба берегти сили.

Жюссі замовкла. Вона заплющила очі й зовсім опустилася на подушки, час від часу кашляючи здушено. Канре тримала її руку, несвідомо погладжуючи. Вона згадувала останню ніч Аннік: коли Кара прогнала їх до сусідки, коли найгірше було поруч…

Канре стрепенулася, зрозумівши, що задрімала. Рука Жюссі вислизнула з її пальців і лежала на покривалі без руху. Хвора повернулася до свічки, волосся впало їй на лице… На мить дівчина злякалася, що це й усе.

Але тоді Жюссі стрепенулась, ніби почула її хвилювання, і знову закашлялась. Кров закапотіла на подушку, залишаючи на ній довгі тонкі доріжки, як стібки, якими дівчина вишивала серветки.

Канре подала їй рушник, але Жюссі відмахнулася. Вона кашляла довго-довго, тоді в знемозі впала на подушки й задерла голову до стелі.

Канре зиркнула в бік дверей: чи не шаркають коридором важкі кроки пані Манно з заспокійливим чаєм? Але нікого не було.

— Лючі, — прохрипіла хвора, і в її горлі заклекотіло щось, заважаючи говорити. — Мамця називали мене Лючі. Як світло.

— Усе буде добре, Лючі.

— Атож, буде. Ви тільки не здавайтеся.

Вона більше не кашляла й наче задрімала. Канре сиділа поруч, поправляла ковдру, виглядала пані Манно, котра все не йшла, обтирала лице хворої водою, знову поправляла ковдру, гладила руки й волосся. Потім знов обтирала лице. Потім клала холодні компреси. Знову виглядала пані Манно. Читала подумки молитви до всіх святих. Дивилась на свічку. Гладила руки Жюссі-Лючі. Рахувала дрібні квіти на манжетах її сорочки. Рахувала плями крові на підлозі. Поправляла ковдру. Поправляла волосся. Клала новий холодний компрес. Рахувала веснянки на лиці Жюссі-Лючі. Рахувала складки на ковдрі. Витирала плями з дощатої підлоги. Рахувала краплі воску, котрі стікали зі свічки.

Потім вирішила порахувати, скільки ударів за хвилину робить серце Жюссі-Лючі, і приклала вухо до її грудей.

Не пролунало жодного.

Поки Канре вслухалася в надії, що це ще не кінець, свічка востаннє яскраво тріпнула вогником, чмихнула і згасла. Дим неквапом потягнувся вгору і розтанув без сліду.

* * *

Коли Канре вивели у двір, уже світало. Світ здавався сіро-білим — нічний сніжок засипав усе, і його ще не встигли змішати з болотом на задньому дворі.

— Пий. — Пані Манно тицьнула служниці під носа великий кухоль з теплим вином. — До дна. І не розплескай мені.

Дівчина пригубила паруючий напій і обпекла язик. Вона вийшла у самій лише сукні, без хустки навіть. Проте холод, наступаючи на тіло, позбавляв його інших думок, окрім першого й найсильнішого бажання зігрітися.

Сліз зовсім не було.

Канре присіла на побитих сходах біля задніх дверей і поворушила сніг кінчиком грубої туфлі. Їй шалено хотілося порахувати щось, щоб заспокоїтися, й вона взялася за сніжинки.

Коли лік дійшов до сорок восьмої, на задній двір влетів Катлін і рвонув просто до Канре.

— До тебе гості! — випалив він. — Підйом, сонна мухо!

— Відчепися, Катлі, — вона відмахнулася від охоронця. — Ти що, не…

— Овва! Звідки вино? — Юнак зацікавлено зазирнув у кухоль.

— Скажи краще, які такі гості — та до мене? Ще і як сонце не зійшло. І давай лише без жартів.

— Ображаєш, Канре, ображаєш. — Катлінова щира усмішка свідчила про те, що він не чув ще про Жюссі. — Таж маестр! Маестр Прест приїхав. Велів тебе покликати. Притьмом! То я що — одна нога тут, друга…

— Який ще маестр Прест? — стрепенулася Канре, достеменно згадуючи, що ні слова про свій приїзд Жаррак не писав.

— А ти їх багато знаєш? — Катлі спритно вихопив келих з побілілих рук дівчини. — Таж білявий той. Ну, з ціпком. І що метр із вершком, а гонору, як у… — Охоронець прикусив язика, бо не вільно бовкати дурне про великих, хай і на задньому дворі.

Проте Канре однаково вже не слухала його. Вона підхопилася зі сходів, відігнула голі кущі, аби скоротити собі шлях, і припустилася вздовж дому, а тоді — вниз до воріт, просто по зів’ялих клумбах.

Розділ 15. Благословенні золотою гілкою

Жаррак був там — насправді.

Він стояв біля воріт, перемовлявся з Осваном. Коли помітив Канре — усміхнувся й пішов їй назустріч, накульгуючи. Втома на його лиці, непевність ходи й забруднений одяг впадали в очі. Але Жаррак Прест був тут — і цього досить.

Юнак клацнув золоченою застібкою під горлом і накинув на плечі Канре свій синій плащ.

— Я хочу, щоб ти пішла зі мною. Зараз.

— Маестре, у нас… Святі, у нас померла від синьки служка. Тільки… щойно перед вашим приїздом. Я знадоблюся в домі. І коли маестра прокинеться…

— Зараз, Канре. Тітка спатиме ще годин п’ять. Ми встигнемо.

Дівчина зважила, як прозвучали ці слова, й погодилася. Врешті, можна розпитати все дорогою.

— Ти не бачив нас, — кинув Жаррак Осванові, минаючи ворота. — Ні ти, ні твій напарник. Поділіться.

Чаротворець вклав охоронцеві в руку кілька монет. Осван пробурмотів щось послужливе у відповідь, згинаючись у поклоні. Канре, котра віднедавна остерігалася сумирного з вигляду охоронця, могла лише уявити, які думки збудив у голові Освана Жарраків приїзд. Проте вона мала певність: маестрова щедрість посприяє тому, що охоронці триматимуть язики за зубами.

Тому дівчина щільніше запнула плащ і спробувала не відставати від Жаррака, котрий попри накульгування ледь що не летів вулицею. Сніг запорошував його плечі, й дівчина лише тепер вповні усвідомила, як шалено скучила за змогою просто бачити його.

* * *

— Що з твоєю ногою? — спитала Канре, оговтавшись від першого шоку й пересиливши звичне звертання на «ви» до маестрів, котре в’їлося в її мову надто сильно.

— Упав, — коротко відповів Жаррак. — Нам сюди.

Він кинув погляд на річку, враз потемнілу в обіймах снігових берегів, і звернув на широку вулицю, порожню в таку ранню годину.

— У місті давно синька? — спитав, напружено вдивляючись у порошу попереду, ніби очікував, що з неї вийдуть ворожі війська й кинуться в наступ.

— Зо два тижні, коли згадувати про появу перших хворих. Але Нижнє місто закрили лише цього вівторка.

— Гаразд… А та слуга, що померла…

— Лючі, — ім’я пурхнуло з вуст Канре. — Або Жюссі. Вона бувала в Нижньому місті. Мабуть, там і підхопила.

— Ти з нею поруч була?

— Так. — Дівчина зобачила, що кров на пальцях забилася під її короткі нігті. — Я була з нею всю цю ніч. І до того теж часом. Але маестра переселила мене в інший покій.

— Що ж… а браслет був при тобі?

— Так. Я не знімала його… Ні, лише один раз знімала: в аптекаря.

— Чому? — оторопів юнак.

— Хотіла обміняти на ліки, — сміливо заявила дівчина. — Якщо ти гніваєшся, що я так хотіла розпорядитися твоїм дарунком…

— Ні, святий боже! — заперечив Жаррак. — Тобі важко розгнівати мене бажанням врятувати чиєсь життя. Тільки я покладав на цей браслет надії: він мав би бодай трохи знизити сприйнятливість до синьки… Ось ми й на місці, — голос чаротворця втратив звичний запал, коли вони спинилися перед ворітьми. — Вітаю в домі Престів. Місцина похмура, але ми не затримаємося тут.

* * *

— Подай гарячу воду в мій кабінет, — розпорядився Жаррак до невпізнання сухим тоном, коли на вході їх зустрів спантеличений раптовим приїздом маестра, та від того не менш послужливий управитель. — Срібний набір інструментів. Очищений в окропі. Мій лікер. Заспокійливе на віннських травах. Чистих рушників. Щоб усе було на місці через десять хвилин. І щоб ніхто не наближався до східного крила. Я займатимусь складним чаротворенням — шум може стати на заваді. Нижча йде зі мною. Вона потрібна для експерименту.

— Слухаюся, маестре. — Управитель схилився в найглибшому поклоні, який дозволяла йому хвора спина.

Канре поспішила за Жарраком через півкруглий вестибюль, тоді сходами нагору. Дім одразу ж засвідчував славу великого роду: картини на стінах зображали воїнів і полководців, маестрів під прапорами королів Франу.

Віддалік Канре помітила дівчину, котра спиралася обома руками на бильця балюстради. Придивилася — й упізнала в тій Юонну. Волосся її вільно лежало на плечах, мовби зі сну — а втім, звідки їй ще бути в таку годину? Довга сукня й хустка на плечах ховали фігуру подруги, але Канре вдоволено помітила, що Юоанна не схудла — отож, має вдосталь їжі і, мабуть, гарно живе.

— Дай мені хвилинку, — попрохала дівчина і кинулася до Юонни. — Оце несподіванка!

Постать біля балюстради здригнулася, ніби її хльоснули по спині. Вона сіпнулася до колони і притиснулася до неї, а очима забігала по підлозі, мов шукала щось розсипане.

Канре підійшла й спробувала зазирнути Юонні в лице, але та відвертала голову і мружилася.

— Що з тобою? Поганий сон наснився? — здивувалася Канре, хоча розуміла, що ту служку, котру вона знала, не налякати жодним поганим сном.

— Не дивитися вгору, — шепіт став чіткішим. — Не дивитися вгору. Ні-ні-ні. Ні, маестро. Тільки не дивитися вгору…

— Це я, Канре. — Дівчина поклала руку Юонні на плече, але та стріпнула її, як сміття, закрила лице обома руками і побігла коридором геть. Її кроки відлунювали в тиші: дім Престів за відсутності господарів не поспішав прокидатися з першими променями зимового сонця.

— Ходімо, — озвався Жаррак, мовби не бачив довкруж нічого. — Своїй подрузі ти зараз не допоможеш.

— Що з нею? Юонна завжди була швидка на язик, а тепер ніби… ніби боїться всього.

— Може, так і є. Я не знаю, Канре. Батько забирав її з собою, і не можу твердити, але знаю, що доброти до слуг у ньому мало. Особливо до тих, кого він бере для себе. Зараз їй не допомогти.

— Юонна так жадала потрапити у ваш дім…

— Ходімо… — наполіг маестр, мовби за ним гналися, і вони піднялись ще одними сходами, вузькими й крученими, до невеликого коридору, де ховалися Жарраків кабінет та його покій, котрими чаротворець послуговувався з дитинства в ті рідкісні моменти, коли жив у цьому домі. Батько не торкав його кімнат, бо мав певність: молодший спадкоємець врешті тут оселиться.

Коли юнак відчинив двері, то за ними Канре перш за все помітила довгий стіл, на котрому вже парувала в порцеляновому тазику вода, рівною купкою лежали рушники, а збоку зблискували у світлі свічок пузаті карафки. І срібні інструменти, котрі неприємно нагадували їй причандалля лікаря.

— Що ти робитимеш із цим усім? — спитала дівчина, сторожко роздивляючись розкладене на столі.

— Я порушуватиму закон, Канре. І — прошу тебе приєднатися до мене.

* * *

— Вона справжня, — повторив юнак, роздивляючись крихітну гілку крізь збільшувальне скельце, оправлене кованим мереживом.

— Тебе стратять, якщо це так, — відповіла Канре, сьорбаючи гіркий лікер, котрий мовби пропалював зсередини. Те, що говорив чаротворець, важко було усвідомити й осмислити на тверезу голову.

Він говорив про золоту оливну гілку. Благословення вищих. Для неї.

— Це неможливо, Жарраку. — Дівчина опустила карафку на стіл і нахилилася над крихітною таємницею, шукаючи доказ своєї правоти. — Тобто… Маестри благословенні. Золота гілка під шкірою…

— Яку творять самі чаротворці. Яку наносять батьки своїм дітям.

— Так! Так, але — вищі вищим! Інших за таке вбивають!

— Ти коли-небудь чула, як виготовляють золоті гілки?

— Ні. Звідки? У передмісті, де я народилася, більшість досі вірять, що вони проростають самі.

— Це дуже складний процес, Канре. Дуже витратний. Дорогі матеріали, котрі готують алхіміки, і сам чар непростий. Існує відомство, котре опікується гілками. Їх виточують своїми силами чаротворці — для своїх спадкоємців та для спадкоємців алхіміків. Певну квоту має кожен, благословенний достатнім даром… Аби збіднілі роди все ж мали змогу дозволити собі цей знак, виготовлення гілок — під наглядом відомства, яке звітує напряму королю. Їх отримують саме стільки, скільки потрібно. Роблять невеликі запаси про всяк випадок та ведуть чіткі записи. Кожен знак вписано у звітні книги…

Алкоголь ударив у голову, і дівчина запанікувала:

— Боже, Жарраку, я ж чула ці пересуди про маестра, котрий пробував випекти гілку на шкірі своєї коханки, й вона вмерла в муках, бо він осквернив благословення…

— Канре. — Жаррак підійшов до неї, обійняв за талію і посадовив на стіл перед собою. — Вгамуйся.

— Але ж…

— Я певен, що ти й сама не віриш у всі чутки, які люблять квіткарки на ринку.

— Так. Гаразд. Не вірю. Але, Жарраку, якщо ти це зробиш, то нас уб’ють. Викриють, засудять і стратять.

— А ми нікому не казатимемо. І сховаємо мітку так, щоб вона не потрапляла на очі. Зазвичай її розташовують там, де важче позбутись, але оскільки ти не ризикуєш втратити руку на полі бою… Я заберу тебе звідси. Туди, де ніхто не знає твого минулого.

Дівчина похитала головою. Забагато складнощів, забагато неможливостей.

— Задля чого цей ризик? — перебила вона, сміливо підводячи очі на маестра.

— Бо я хочу захистити тебе від синьки.

— Тобто?

— Гілка — це не просто знак вищості. Вона — захист від синюшної міттги. Справді, Канре. Вона, а не міфічне рішення святих. Вона не дає нікому з вищих занедужати. Ось так. Нема ніякого благословення. Це велика брехня.

Канре роззявила рота і завмерла. У Жарракових очах тремтіли вогники страху.

— Тобто… Тобто всі-всі вищі виживають тому, що гілка… І якби вона була в Жюссі… І якби вона була доступна всім, то…

— Ні, Канре. Ні. Не вистачить і цілого війська чаротворців, аби виготовити гілки для всіх. Так не вийде. Не вистачить скарбів. А якби навіть грошей стало, якби гілки виготовляли невпинно, Канре, то люди мусили б стояти в черзі по них довгі роки — і всі чаротворці та алхіміки королівства тільки й мали б до роботи, що з ранку до ночі працювати над мітками. Люди помирали б, чекаючи своєї черги. А чаротворці вигорали б щодня, бо творення однієї цілої гілочки потребує більше душевних сил та чару, аніж ти можеш помислити. Тому кожен за життя має витворити лише кілька цих знаків — аби не випалити душу… Розумієш мене, Канре? Скажи, що так. Я розповідаю це, бо вірю, що ти зрозумієш.

— Так, — видихнула вона, хоч і не розуміла сповна.

Дівчина скосила погляд на крихітну гілочку, що коштувала більше, ніж тисячі життів. Хотіла б відказати, що все розуміє, та тільки батьки померли від синьки, Аннік померла від синьки. А цієї ночі Жюссі ще тримала її за руку і казала, що все буде гаразд… Але не сталось. І все — через те, що вони не мали однієї тонкої гілочки.

— Я не можу, Жакку, — здушено відповіла Канре. — Я люблю тебе понад усе. Але просто не можу.

— Можеш. — Жаррак спохмурнів і відсторонився теж. — Столиця охоплена пошестю. Якщо ти захворієш і загинеш — кому стане краще? Я не маю сили врятувати від синьки всіх чи негайно спинити війну. Але якщо вийде захистити твоє життя, то не відрікайся від цього так легко, Канре. Я отримав цю гілку в нагороду за перемогу в смертельній дуелі. Здобув — і посмів відмовитися від посади королівського чаротворця. Така відмова могла вже тоді коштувати мені всього. Не відкидай мою поміч, прошу. І не бери на себе важкості провини за те, чого ми не можемо змінити.

— Розумію. Просто це все раптово і…

— Ну що ж, вибач, але я не міг написати про таке в листі.

— Та зараз ти даєш мені лише мить, аби зважитися на тяжкий злочин. Мить, щоб назавжди попрощатися з безпекою. Це нелегке рішення.

Жарраків погляд скрижанів, але юнак покивав і видихнув:

— Так.

* * *

Канре туманно пригадувала, як Жаррак наносив мітку під її шкіру. Вплинули алкоголь і хвилювання — хтозна, що більше. Дівчина лягла на стіл і підняла над головою ліву руку, щоб чаротворцеві було легше працювати.

Вони погодилися примостити крихітну гілочку з внутрішнього боку руки, майже під пахвою: було найменше шансів, що хтось побачить її там. Дівчина мов у тумані відчувала лоскіт, потім — холод і біль. Вона зойкнула і затулила собі рота другою рукою. Але Жаррак сказав, що в цій частині дому їх не потурбують, тож можна не приховувати звуків.

Коли біль з легкого пощипування став вгризатися глибше, Канре вхопилася другою рукою за стіл і спробувала полічити паркетини, завитки на стелі, краплі воску на свічі… — все, чого сягав її зір. Вона спинилася на ґудзиках Жарракового жилета, котрий лежав на спинці крісла: чаротворець зняв верхній одяг, хоча в кімнаті було не натоплено, а вікна взялися знадвору морозними квітами. Проте маестр підкотив рукави сорочки до ліктів і час від часу змахував піт з чола.

Доріжки крові лоскотали Канре бік, стікаючи на стіл. Проте вона намагалась туди не дивитися.

Врешті — пальці встигли затерпнути, стискаючи край стільниці, — в руці Жаррака майнув ціпок, і біль під пахвою перетворився на нестерпне горіння. Канре закричала на повен голос, інстинктивно силкуючись відсторонитися від джерела цього пекла, проте вільна рука чаротворця з несподіваною міццю притискала її власну до столу.

Біль урвався, залишаючи по собі відчуття ледь не випаленої, сухої й шорсткої шкіри. Рука нила до кінчиків пальців і в бік плеча.

Жаррак торкнувся місця мітки.

— Вже не болить?

— Майже ні, — збрехала Канре, бо була звична терпіти більше, ніж це ниття тепер.

— Давай я витру кров.

Він зірвався до тазика з водою та рушників, розхлюпав трохи на стіл і взявся дуже обережно витирати засохлі лінії, котрі залишилися на руці.

Канре лежала на столі, роздивляючись, як скупе зимове сонце пробиралося крізь морозяні візерунки на вікнах і плутало свої промені в Жарраковому волоссі.

— Ти не розповів мені нічого. Як було на півдні.

— Справді? — Юнак неуважно усміхнувся й поправив рукав. — Якось розповім. Коли матимемо більше часу.

— Так, авжеж… — Канре спохопилася, що геть втратила лік хвилинам, і підвелася на ліктях, тамуючи блискавки в лівій руці. — Мені час до маестри. Бо після твого від’їзду вона відкриває в собі нові глибини злості.

— Ох. — Чаротворець блиснув поглядом у її бік, поки Канре вивертала спідню сукенку. — Дай мені ще трохи часу. Я здобув цю гілку. Далі здобуду нам свободу.

Канре промовчала. Вона не розуміла, звідки пробивалося це відчуття, і ніколи не казала про нього вголос, бо чоловіки такого не любили. Але часом їй здавалося, що Жаррак Прест, попри всю його гордість і рішучість, теж крихкий та вразливий. Було в ньому щось, що будило в Канре бажання обійняти його й сказати, що все буде добре.

Ловила себе на думці, що насправді якнайбільше хоче, аби все в нього було добре. І це бажання настільки всеосяжне, що воно спрощує багато рішень. Хоча логічна й холодна частина її твердила, що це самовбивче бажання.

— Ми поїдемо вдвох до Вінну, — повідомив Жаррак, поки дівчина швидко одягалась, обсмикуючи вбрання. — У мене є справа там. Справа державного рівня. Я певен, що лірський конфлікт зиму не переживе. Синька добре гамує суперечності.

Канре подумки погодилася, проте не відповіла, бо саме затискала зубами стрічку на комірі, затягуючи вузол. Наскільки вона ненавиділа синьку, настільки ж розуміла, що пошесть здатна прорідити ряди лірської армії — тим більше, казали, що з півдня та зараза цьогоріч і прийшла. Певно, святі вирішили, що знахабнілих південців треба заспокоїти.

* * *

— Я думав, ти повернешся королівським чаротворцем. З червоною стрічкою переможця через плече і зі ще пихатішою пикою. — Естіенн Мерселлі дивився на Жаррака зі здивуванням, поки той розливав вино у високі кубки.

У каміні тріскотів вогонь, злизуючи вологі плями з важких чобіт гостя. Жаррак простягнув тому бокал і примостився в крісло поруч, розвернувши його до каміна. У вітальні було прохолодно, але що ж — Естіенн так швидко відповів на запрошення зазирнути в гості, що отримав прийом, на який наражаються всі випадкові візитери.

— Можу закластися: ти сподівався, що я не повернуся взагалі, — усміхнувся Жаррак, приховуючи тремтіння, котре проривалося в його рухах після ранкового ритуалу з гілкою, який випив із нього доста чару, і тепер усередині горіла пустка, котрій знадобиться не день і не два, щоб наповнитися.

— Ні. Не сподівався. — Мерселлі скривив міну. — Чув про твої успіхи. Форт Блакитної Свічки! Чорти, я мав би бути там і побачити це!

— Устигнеш іще. Може, синька за зиму й відкине лірців трохи назад, та вони не відступають від свого інтересу в просуванні нашим узбережжям.

— Ти що, не чув? Зимовий договір укладено. Вони відійшли від кордону вглиб країни. Начебто ще перед початком пошесті. Слухай, Престе, це ти чи я з фронту приїхав?

— Я їздив у справах. Батько дав завдання, тож не було часу на новини.

— Я думав, ти тому й повернувся. Чув, король відпустив майже всіх чаротворців на зимівлю. Але війська залишаються під кордоном. Аби не рознесли заразу далі.

— Вона вже дісталася сюди.

— Так. Але чи вперше?.. Ти скажи краще, Престе, ти чого ще не королівський? Не догодив Сонцесяйному? Чи напартачив десь?

Жаррак бачив по очах Естіенна, що це питання турбує його значно більше за пошесть, лірців чи подальший розвиток конфлікту.

— Ні те, ні інше, — видихнув чаротворець. — Я відмовився.

Кілька секунд Мерселлі вдивлявся в Жарракове обличчя мовчки. Він стиснув губи і відхилився в кріслі, а його руки лягли на обидва бильця.

— Брешеш. Його Величності не відмовляють.

— Я відмовив.

— Брешеш.

— Навіщо мені брехати про це?

— Бо ви, Прести, завжди серед улюбленців короля. І я радше повірю, що ти виявився безчарним, коли до бою дійшло, аніж що… бож-же! — Мерселлі схопився за голову. — Боже, Престе, чого всі люди як люди, а ти постійно собі знаходиш біду? Тобі дали шанс, про який безліч чаротворців мріяли б, а ти його що?..

— Що? — кліпнув Жаррак.

— Ти його проігнорував. Ти!..

— Не твій шанс же. Годі бідкатися. Я тебе у справі покликав.

— Котися до свого Вінну зі своїми справами.

— Обов’язково.

— До біса. Я не маю причин допомагати такому безумцеві.

— Не маєш. Проте лише в тебе є інформація, якої я потребую.

— Це ж яка?

— Мене цікавить рана. У ніч, коли ти врятував моє життя. Чи були проблеми з тим, щоб вилікувати мене?

Естіенн гортанно зареготав, ляскаючи долонями по бильцях крісла.

— Жодних проблем! Жодних, крім діри в грудях і крові, котра надто бажала покинути твоє тіло. Диво, що ти вижив. Звичайно, мої вміння — основна запорука цього. Але такі не виживають, чув? А ті, хто втрачає милість короля, — тим паче не виживають. Одоробло ти! — Останні слова чаротворець мовив із поблажливою посмішкою, майже примирливо, мовби сповна усвідомив, що щось у цього Преста з головою негаразд, тому гніватися на нього не слід.

— Припини, Есті, — хмикнув Жаррак, котрому праглося дізнатися, чи вже тоді порошок Гвеннана не проявив себе якось. — Пригадай: чи було тоді щось відмінне від звичного процесу зцілення? Щось нетипове?

— Кожна рана від складного чару — нетипова, — посерйознішав Мерселлі. — Чар, знаєш, не залишає однакових ран. Плетіння непередбачувані. Тим більше, відіграють роль порошки, їхня специфіка і пропорції сумішей. А тут ще твоя синя пика! Я ту ніч… Я не забуду її ще довго. — Мерселлі перевів погляд на камін. — Тобі дуже щастить. Але якщо будеш отак випробовувати свою долю, то довго не протримаєшся.

— Протримаюся достатньо. — Жаррак підніс келих. — За ваш неймовірний талант у зціленні, маестре Мерселлі. І за те, щоб навесні, коли договір догорить, вас запросили приєднатися до королівських сил.

Тост полестив Естіеннові — суміш гордості і радості висвітилася на його лиці. Жарракові вино гірчило в горлі, пересохлому від спраги.

— Ну а що твоя родина? Коли вельмишановні Прести повернуться в столицю й ми нарешті дамо бал Зимової Фортуни?

— Жартуєш? Який бал посеред пошесті?

— Пошесть лише в Нижньому місті. — Мерселлі говорив так упевнено, що Жаррак повірив би в його слова, якби не знав правди. — У них постійно щось не те — як не синька, то заворушення, як не заворушення, то голод… А знаєш, у чому проблема?

— У мене є кілька теорій, але ти живеш тут усе життя, тобі видніше.

— Проблема в тому, що вони ні на що не здатні, крім скарг. Хтось із нижчих може вивчитися на травника чи кравця, хтось відкриває крамниці чи йде в морську справу… Але й таких одиниці, Престе. А більшість — полова. Що вони можуть? Що вони вміють? Лише сидять і скаржаться.

— А як їм щось уміти чи досягати? Як їм робити будь-що, якщо більшу частину часу вони зайняті спробами заробити на їжу?

— Бо погано працюють, — смикнув плечима Мерселлі, але цей рух був менш певним за попередні слова.

— Скільки отримують плати твої слуги?

— О… Я розумію, до чого ти ведеш! Не треба, Престе. В наших слуг райські умови: вони живуть у великому домі. І не повинні заробляти на виживання.

— Скільки?

— Сюетові ми платимо тридцять лере на місяць. І поверх того він отримує ще щось од мене за дрібну допомогу.

— Чи думаєш, що цього достатньо?

— Відчепись од мене, Престе. Ти що — пропонуєш піти в Нижнє місто і розкидати там мішки з грішми на вулицях?

— Ні. Але думаю, якби освіта була доступнішою…

— Освіта! Хах. Не сміши мене, добродію. Моя сестра з Рейме геть збилася в пошуках хорошої служниці, котра знала б грамоту. Матір наказала була кільком своїм служкам підівчитися на дозвіллі, але вони ж дурні, що кури в нас на задньому дворі…

— Або в них мало часу на дозвілля.

— Вони слуги. Не розумію, що ти від мене хочеш почути. Але скажу так: будь обережним. Тут тобі не Вінн з його так званими прогресивними ідеями. Спочатку на словах підноситимеш нижчих, а потім вони й клякати перестануть, а потім втратять будь-який страх.

— Не втратять, — запевнив Жаррак сухо. — А ти буркочеш, як моя віннська бабця-герцогиня, хай небесні сади їй квітнуть. Вона, бачте, застала кращі часи і певна, що слуги зараз розперезались як ніколи.

— Тому я й не хочу у той ваш Альтес їхати. Мені подобається порядок у світі. Тож випиймо за зустріч!

* * *

Канре здавалося, що всі погляди прикуті до неї, що всі дивляться саме в її бік і що не залишилося жодної людини в місті, котра б ще не помітила, що зі служкою маестри Альвіанні щось не те.

Це було хибне відчуття, бо ніхто не звернув на неї уваги дорогою назад, а в домі всі були зайняті. Новина про смерть Жюссі розлетілася вже. Осван, котрий зустрів Канре під кам’яною аркою воріт, навіть не зиркнув у її бік.

Місце, де горіла гілка, майже не боліло. Дівчина швидко прослизнула нагору й привела себе до ладу.

— Ще трохи, — прошепотіла собі. — Ще трохи, і все зміниться.

Вона заколола перехрещені на потилиці коси, тріпнула головою, перевіряючи, чи добре тримаються, і поспішила до маестри.

Коли Канре застукотіла в двері покою, ніхто не відповів. Тож вона обережно відчинила їх: не траплялося ще такого, щоб о цій годині панія спала.

Дівчина не помилилася: маестра сиділа на софі біля вікна, у сукні до сну і шовковому халаті.

Вона була не сама.

Розділ 16. Керамічне серце

— Сестра Кари? — пробурмотів Людовік Прест, прискіпливо дивлячись на Канре.

Вона спинилася перед ним і маестрою.

Чорні, вологі від талого снігу чоботи королівського чаротворця шаркнули, коли він звівся на ноги, одразу ж виростаючи над служкою. Важка холодна долоня схопила її за підборіддя і задерла голову. Дівчина відвела погляд, щоб не прогнівити великого, хоча вже передчувала, що він має щось до неї. Через гілку? Ні, ні, не міг би — адже вона тільки-но повернулася… Адже Жаррак… Ні.

— Викапана… — голос чаротворця змінився. — Викапана Кара. Не така гарна, ще й худа, як шпилька. Але яка схожість!.. Ото прокляте сімейство!

Людовік Прест відштовхнув служку вбік і підійшов до вікна. Канре примітила, що його руки неспокійно сіпаються, мовби хочуть намацати нитки чару в повітрі.

— І давно? — Він повернувся до сестри. — Юріт, де ти її взагалі переховувала? Скільки зазирав сюди — й разу не бачив! Якби не пригадував ту шльондру, то повірив би, що твоя коханка жива й понині, тільки з вигляду помолодшала…

— Я вільна брати на службу кого забажаю, Людо. І я тебе прошу: не треба вигадувати оцих твоїх теорій про покійницю. Негоже це, — манірно відповіла маестра Альвіанні. У її руці похрускувало віяло, котре панія м’яла, не зважаючи на те, як тріщить тонке шитво і рвуться нитки.

— Я маю до неї справу.

Маестра звелася на ліктях.

— Ти не посмієш. Годі гратися життями інших. Не в моєму домі.

— Вона порушила закон. І я маю право скарати її. У твоєму домі чи будь-якому іншому. Королівські чаротворці…

— Ні, Людо. Не після того, що ти зробив із Карою. Не хочу чути про ваші закони, коли вони позбавляють мене того, що мені належить.

У голосі маестри Альвіанні прослизнули нотки паніки, що, ніби льодова кірка, скували Канре на місці. Вона ловила слова уважно, розуміючи, що од того залежить її життя — вже певно. Проте було щось у минулому сестри, маестри й Жарракового батька, щось таємне й приховане. Воно не дозволяло дівчині сплести все докупи.

— Ти не вб’єш її. — Маестра різко, незвично для себе зірвалася з софи, кинула під ноги поламане віяло і взяла з круглого столика при вікні інше, розкішніше.

То була не прикраса, а чаротворчий артефакт.

— Поклади цяцьку, жінко, — в суворому голосі королівського слуги майнуло знущання. — Воно тобі щоб відбілювати шкіру і зафарблювати сиві коси, а не проти мене ставати.

— Ти не вб’єш її.

Маестра Альвіанні стала між служкою і братом та видихнула кілька слів — нитки чару штурхнули овальний столик під ноги маестрові Престу.

— Гаразд, можеш ламати власні меблі. Воля твоя. За мною — закони. Тому заспокойся, Юріт. Недостойно мені навіть діставати зброю в присутності слабкої жінки. Дай нам поспілкуватися з цією… другою Карою.

— Її звуть Канре. Вона у моїй владі.

— Ти диви. Навіть імена схожі. Гаразд. Маєш моє слово, сестро. Клянуся дружбою і нашою спільною кров’ю, що не вб’ю її. А тепер — де ми можемо поспілкуватися?

Людовік Прест наблизився до Канре і стиснув її плече так сильно, що вона засумнівалася в міцності обіцянки.

Проте, стоячи й тремтячи в покої маестри, дівчина розуміла, що тікати нікуди. Вона уявила впевненість на Жарраковому лиці, його горду поставу й усмішку, котрі завжди підбадьорювали її. Але в думках, як на зло, кружляли, мов у сніговії за вікном, зовсім інші, погані спогади.

* * *

— Роздягайся. Знімай усе.

Людовік Прест важко опустився в темно-зелене крісло і переплів пальці, очікувально дивлячись на Канре.

Вона скрижаніла: не можна знімати одяг! Там оливна гілка. У непримітному місці під рукою. У місці, яке нікого не цікавить. Маестрів, котрі хотіли її тіла, цікавив поділ сукні й те, що під ним, у вільготному пристанищі міжніжжя. Їхні пальці часто до болю стискали груди, м’яли їх, як тісто, — ніби в дитинному подиві та невірі, що таке тепло і м’якість можуть бути на тілі людському. Часом вони занурювали пальці в її волосся чи дихали в шию. Але місце гілки було безпечним.

Канре задерев’янілими руками потяглася до стрічки під горлом. Вона ніколи ще не знімала одягу перед маестром, котрий сидів навпроти, байдужно спостерігаючи. Повільні рухи лише відстрочували неминуче.

Паркет у холодній блакитній залі обпік стопи. Канре розв’язала стрічки на панчохах, і ті сповзли. Останньою була тонка спідня сорочка, котра зміїлася призбираним мереживом на високому комірі.

Але й вона впала на підлогу.

Дівчина інстинктивно затулилася руками, переступила через одяг і з опущеною головою спинилася просто перед Людовіком Престом. У голові не залишилося ні думки, ні емоції — тільки відчуття порожньої кулі, котра роздувалася, щоб луснути.

— Ти знаєшся на так званих жіночих замовляннях, на ворожбі чи приворотах? — спитав маестр Прест. — Відповідай правду.

Він не додав нічого погрозливого, проте Канре й без того розуміла: за спробу обману їй дістанеться ще гірше. Втім, у ній загорілася слабка надія, що Жарраків батько тут через щось давнє, щось пов’язане з Карою. І гілка в безпеці. Головне — не відкрити її необачно. Та вона така дрібна — може, й пощастить…

— Ні, великий маестре. Я не вірю в замовляння і не користуюся ними.

— Дивно. У жіноцтва зазвичай є глибока віра в такі дурниці, особливо у нижчих, котрим не сягнути справжнього чару… Тоді як ти обкрутила і мою сестру, і сина?

— Я не… не обкручувала їх, великий маестре.

Канре була й сама подивована тим, що панія заступилася за неї перед братом, адже останнім часом та обдаровувала її лише заувагами, ляпасами й морем роботи.

— Нехай ще Юріт Даль бачить у тобі віддзеркалення Кари. Але мій син!.. І через нижчу…

Рука чаротворця раптом торкнулася стегон Канре і пірнула між них упевнено й нахабно.

Дівчина заплющила очі.

— Не тут, — видихнув Людовік, відсмикуючи руку. — Тоді де?

Він підвівся з крісла, насилу віддер руки Канре від плечей і покрутив її, мов ляльку, оглядаючи з усіх боків.

Врешті його погляд знайшов почервоніння. Пальці чаротворця стиснули зап’ястя дівчини і задерли її руку вгору.

Канре закусила губи. В одну мить зрозуміла, що це кінець. Кінець саме такий, як і личить дурній служці, котрій забаглося більшого.

Кінець її безславній спробі бути людиною — такою, котра має право бодай на щось, окрім покори і служіння.

«Це не було помилкою».

Батько Жаррака натиснув на гілку великим пальцем.

— А згоріть ви обоє… — прошепотів він, відступив від Канре, мов налякався побаченого, і впав у крісло.

Хвилину пан Прест просто мовчав, опустивши голову. Потім схопився на ноги.

— Іменем короля я звинувачую тебе в порушенні найвищого закону, у спробі обманом здобути статус, присвоїти собі золоту оливну гілку й зневажити високорідність господарів твоїх. За цю провину я маю право засудити тебе до смерті на місці… — Тут Канре підвела голову без дозволу і зітнулася з поглядом чаротворця. — Але я не зроблю цього. Гілку може нанести лише чистокровний вищий. А її наніс на твоє тіло і здобув перед цим мій рідний син. За законом його чекає страшна смерть, ще гірша за твою. Чи усвідомлюєш ти, зміюко, під яку загрозу поставила життя королівського щита і безцінного спадкоємця Престів? Якщо я діятиму згідно з законом, то повинен винести смертний вирок обом вам і здійснити цю кару або доповісти правителеві. Чи готова ти до такого, нижча?

* * *

Канре вистачило сил лише на кілька секунд. Потім колосальна чужа воля змусила її відвести погляд, зігнутися в поклоні і врешті простягнутися в ногах у королівського чаротворця.

Тільки тоді, коли вона вже заледве могла вдихнути повітря, бо й воно входило в легені з болем, Прест зменшив тиск.

— Жаррак Етель має свій шлях до блискучого майбутнього, — відкарбував його батько. — І жодна жінка — нижча, вища чи хоч королівського роду — не стане на заваді. А тепер підведися, я маю щось для тебе.

Канре слухняно поворушилася на килимі, але на кожен рух м’язи відповідали спазмом, і замість того, щоб швидко піднятися, вона заборсалася, як рибина, кинута на дошку для нарізання, за мить до того, як їй зітнуть голову кухонним тесаком.

Коли вона опанувала своє тіло і таки спромоглася знову рівно стояти, Людовік Прест уже очікував. В одній його руці білів розкішним різьбленням артефакт. У другій лежало серце.

Канре сторопіла, проте очі не зраджували: то справді було серце. Невелике, гладеньке, кольору маестриної пудри. Воно нагадувало витончену керамічну прикрасу — гідну принцеси, мабуть. У центрі серця, обмежений золотим мереживним обідком, поблискував годинник. Довкола звивалися виведені пензлем гілки, листя і дрібні квіти.

Годинник цей здався Канре раптово найкрасивішою річчю, котру вона будь-коли бачила. Він притягував, мовби містив щось глибоко жадане, — й дівчина заледве стрималася, аби не простягнути руку до окраси на долоні Преста.

Вона вмить забула про свою наготу й сором, про свою смертельну провину і покарання, котре, напевне, чекає от-от зараз. Про те, що це загроза й для Жаррака. Ніщо не важило в цю мить — керамічне серце займало всі її думки, бажання, і світ мовби зійшовся всередині цього маленького кремового дива.

— Підійди, — наказав пан Прест.

Голос його лунав приглушений цокотінням годинника, мовби й слова великого чаротворця не важили нічого, поки ці стрілки рухалися, поки механізм усередині озивався й наповнював вуха Канре таким жаданим звуком. Вона прагнула наблизитися до того цокотіння, тому ступила вперед.

Чаротворець узяв керамічне серце двома пальцями і втиснув його просто між дрібними грудьми Канре. Вона здригнулася від дотику: холодна поверхня прикраси розпалилася, ніби жарина. Прест прошепотів щось до свого артефакта. Чар спалахнув, ніби відкрилася величезна квітка. Канре здалося, що це шаленство, найпрекрасніше у світі. Її шкіра стала як віск, тіло втратило цілість — із грудей закапотіла кров; поріз, котрий не болів ні краплі, глибшав, відкриваючи криваву червонявість м’язів і білість костей. Вона дивилась на це ніби збоку.

І впала лише в ту мить, коли усвідомила власне тіло — власне понівечене чаром, розчахнуте тіло — сущим.

* * *

Канре прокинулася від того, що біль тупою сокирою длубав її груди й живіт.

Лежала на м’якому.

Зелений диван. Блакитна зала. Маестр Прест…

Дівчина насилу розплющила очі — великий чаротворець сидів біля неї, знесилено спершись на руки.

Опустила погляд донизу — до джерела болю. Між грудьми не було жодної рани, хоча червона смужка там горіла. А над нею — керамічне серце. Здавалося ще слідом зі сну — дівчина ніяк не могла сконцентруватися на ньому, тіло не відчувало ані його ваги, ані будь-чого чужорідного. Але серце горіло там.

Канре торкнулася його кінчиками пальців — туманна ілюзія озвалася на дотик і тут же стала зримою. Керамічний полиск, мереживо довкола циферблата, золотаві гілки.

Цок-цок, цок-цок, цок-цок.

Щойно вона прибрала пальці — серце почало танути.

— Гарна цяцька, так?

Маестр Прест повернувся до дівчини, і в його примружених очах не було ні натяку на попередню агресію. Тільки вдоволення. Так на Канре дивилися маестри, котрі хотіли її тіла — й отримували його. Та Людовік Прест дивився на Канре з іншого роду вдоволенням.

— Це керамічне серце, — вів далі чаротворець. — Ти не можеш позбутися його сама. І ніхто не може. Це — прокляття часоспалення. Знаєш про таке?

Канре заперечно похитала головою й зрозуміла, що на її голові вже немає кіс, — вочевидь, поки вона спала, маестр обтяв їй волосся ледь вище плечей. Так робили в селі з невірними дружинами й гулящими дівчатами. Кого так «винагороджують» маестри, служка не знала, проте була певна, що це не означає нічого хорошого.

Вона чула назву прокляття раніше, проте зналася на чаротворчих термінах не краще, ніж кухонна служка — на рум’янах своєї панії. Назва дала їй підказку, й маестр Прест продовжив:

— Прокляття часоспалення відбирає в тебе час життя. Ви, молоді дівчата з гладенькою шкірою, рум’яними щоками та прихильністю ваших маестрів, часто забуваєте, що кожному відміряно якийсь час у цьому світі. Але ти пам’ятатимеш. Бо це керамічне серце тепер твоє. Зупиниться воно — зупиниться й той згусток, що ганяє кров у тебе в грудях.

Канре кивнула, і її погляд знову ковзнув до обрисів годинника. Стрілка рухалася.

— Принести тобі найгіршу з можливих смертей, щоб покарати за найгіршу з можливих провин, я міг би, повір на слово, — вів далі Жарраків батько. — Проте Юріт має ту клятву, а я не хочу проблем для сина. А це могло б стати проблемою. Якщо він пішов задля тебе на такий злочин, то… як це називають? Коханням? Нестримним поривом плоті? Юнацькою дурістю?.. Якби я зараз убив тебе, нижча, то ти б почувала свою вищість, правда? А я бачу тебе наскрізь, бачу, як у твоїх поклонах струменить порив розпрямити плечі, як ти не лякаєшся зиркнути на мене — горда! Горда нижча — сміх та й годі. Якби я стратив тебе, як твою дурепу-сестру, ти б і вмерла з оцим упертим виразом гордості на лиці. З вірою у своє кохання й свою велику жертву задля нього. Правда?

Канре мовчала, розуміючи, що королівський чаротворець не потребує її відповідей.

— Я вже припустився цієї помилки, коли стратив Кару оту твою. Скільки часу! Скільки часу моя сестра, твоя панія, дивилася на мене звіром! Бо я вбив її любу слугу — хай там що між ними було чи не було. Вбив! Так вона казала. Не стратив за разючу непокору й нахабство, а вбив. Жінки дуже люблять удавати з себе жертв. Що вищі, що нижчі — усі однаково сповнені цього бажання. І якщо я зараз позбудуся тебе, то потім син повстане проти мене. Я бачу це в його очах, дівко… Тож не чекай від мене легкої смерті, — вів далі королівський чаротворець. — Я не дам тобі почуватися героїнею, не дам зруйнувати мої стосунки з сином і завадити його кар’єрі. Натомість дарую тобі прокляття часоспалення. Жодна золочена гілка од нього не врятує. Прокляття відраховуватиме твій час, забираючи його помалу. Ти ще можеш жити, не скажу, чи довго, але можеш. А ще дарую тобі золоту годину. На пару до золотої гілки від мого сина. Щоразу, коли тобі забагнеться торкнутися його чи йому — тебе, щоразу, коли він цілуватиме твої губи чи ковзатиме поміж стегон, щоразу, коли він видихатиме твоє ім’я у вигин шиї чи подаватиме руку, щоб вийти з екіпажа, — золота година вмикатиме свій біг. І варто їй дійти до кінця, як твоє серце застигне навіки. Не бійся, ця година відновлюватиметься, та вона потребуватиме на це часу теж. Твого часу. І так ти втратиш спокій, нижча. Кожен дотик, котрий приносив тобі вдоволення й радість, тепер приноситиме тривогу. Кожна можливість, якої ти раніше шукала й чекала, обернеться загрозою. І коли ти відчуватимеш, як тікає, згорає, зникає в безвість твій час, — то зненавидиш мого сина. Рано чи пізно, та це станеться. Навіть якщо на початках твердитимеш, що твоя любов до нього — непереборна і всемогутня. Та я побачу, як ти опускаєшся все нижче й нижче, туди, де тобі й місце. А потім — від прокляття чи від хвороби, від необережності чи від іншої провини — ти помреш. Не буде нічого величного в цьому, нічого героїчного, нічого жертовного. Ти просто помреш — і ніхто не згадає твого імені.

Людовік Прест підвівся з дивана і пішов до дверей, не зронивши більше ні слова. Тіло Канре знову стало неслухняною ганчіркою, тож дівчина просто сиділа і вмивалася сльозами на розкішному смарагдовому дивані в гостьовій залі маестри, не маючи сил, аби прибрати з підлоги свою одіж.

* * *

— Мій брат повідомив, що ви вже з’ясували з ним усе, — мовила маестра Альвіанні, коли після від’їзду Жарракового батька служка наспіх привела себе до ладу і повернулася до покою панії, бо навіть смертельне прокляття в грудях не скасовувало того, що коси треба укладати, а корсет затягувати. — Брат заявив мені, що це, бачте, державна таємниця — ваша з ним справа. І я не маю права — у власному домі! Не маю права втручатися! — Маестра Альвіанні вдарила віялом по бильцю крісла, у котрому вона вмостилася перед дзеркалом, щоб убиратися. — Тому, нещастя, я наказую тобі ніколи не згадувати про сьогоднішній ранок. Не хочу знати, що ти витворила. Не хочу знати, як тебе покарано. Не хочу знати нічого про твоє життя. Воно не турбує мене віднині. Можеш хоч утопитися. Тільки зроби щось зі своїм волоссям. — Маестрин погляд у дзеркалі ковзнув по обтятих косах Канре. — Якщо вийдеш, як зневажена повія, на очі моїх гостей, то я з тебе здеру шкіру і прожену геть. Маєш моє слово. — Панія випросталась у кріслі. — Ну? Ти тут до вечора стовбичитимеш, як садова статуя? Жюссі вирішила померти, ти — закам’яніти. Молодці служниці! Нічого не скажеш… Ворушися! — вискнула маестра й пожбурила за спину розписану трояндами щітку для волосся, котра поцілила в коліно Канре.

Дівчина мовчки підійшла до туалетного столика і взяла звідтіль чистий гребінець. Тоді акуратно розчесала коси панії й розділила їх навпіл: господиня забажала високу зачіску зі складним плетінням. Служка зробила рівненький проділ та перев’язала праву половину кіс стрічкою, щоб вони не заважали, поки вона поратиметься з лівою половиною.

Зв’язані коси оголили тонку шию маестри. На білій шкірі, від самих коренів волосся і вниз, аж до низького вирізу нічної сукні, спускалися дрібні сині плями з жовтими та фіолетовими облямівками. Перші ознаки синюшної міттги.

Частина друга

Розділ 1. Кінець

Маестра Альвіанні помирала від синьки.

У Нижньому місті від синьки помирали пралі й кухарки, торгівці й жебраки, у середмісті замикали крамниці, вікна завішували чи затуляли: знадвору перехожі бачили, що там біда, а всередині хворим не докучало світло, найменший прояв якого змушував очі сльозитися.

Маестра Альвіанні наказала не затуляти вікон. Вона чинила спротив самому фактові своєї хвороби. Мовби сині плями на шиї та спині були для неї невидимі. Коли вони заполонили руки аж до зап’ясть, маестра наказувала подавати їй тільки цупкі рукавички, крізь які не проступало навіть натяку на проблему.

Про синці не знав ніхто, крім Канре. А оскільки їй веліли мовчати, то плям справді мовби й не було.

Дівчина сама не могла повірити в те, що бачили очі. Бо синька завжди падає на нижчих. Падає карою за їхні гріхи.

Але маестра Альвіанні помирала. А Канре ховала на лівій руці золочену мітку, і — прокляття часоспалення, втілене в керамічному серці, невидимкою мостилося між її грудей.

Дівчина ні разу не зустрічала Жаррака після того, як він подарував їй гілку. Мала певність: батько покарав його, і це покарання ще довго ставатиме на заваді їхнім зустрічам. Проте потайки тішилася, що це так. Бо сама не могла осмислити вповні те, що сталось, і думала про прокляття та зміни, які воно принесе. Про смерть, яка тепер буде завжди поміж нею і чаротворцем. Смерть, яка ближчатиме від кожного дотику. Яку треба буде прийняти й замиритися з її близькістю.

На біду, від хвороби маестра Альвіанні стала ще дратівливішою, тому завалювала помічницю роботою вдвічі більше. Без другої служки в домі поважчало, проте наймати когось у розпал пошесті було все одно що шукати свіже яблуко в бричці гнилих.

Жюссі поховали наспіх. Канре написала «тітці Вів», що Лючі більше не зможе виплачувати свій борг. Проте жодної відповіді не отримала: хтозна, може, й «тітка» не виборсалася з лабет синьки, котра рідко полишала своїх жертв.

На подив усіх, хвороба відступила від кухарки. Лора все ще лежала в постелі, бліда і змарніла, з поплямленими руками й потилицею, але сліди стали слабшими, мовби розведена у воді фарба. Коли вони зникнуть, залишивши тільки найпримітніші плями, хвороба нічим не нагадуватиме про себе. А коли пощастить, то під час наступної пошесті вже й не підступиться, бо вона рідко била когось двічі.

— Чи не бажаєте послати по чаротворця з уміннями цілителя? — зважилася спитати Канре в один із днів, коли панія напівлежала при вікні і проти скупого зимового сонця дивилася на свої схудлі руки.

— Цілитель мені не допоможе, нещастя, — голос панії теж стоншав, ніби осінній листок. — І хай я буду проклята, якщо вістка про цю несусвітню дурницю вийде за двері спочивальні. Я — маестра Альвіанні. Хвороба не має наді мною сили. А тепер геть. Не вистачало ще, аби ти занедужала.

Панія повторювала ці слова, ніби замовляння. Раз за разом.

Канре була подумала, що синька справді покине господиню: та продовжувала приймати гостей, хоч і не виїжджала з дому, продовжувала дбати про те, аби виглядати якнайкраще, замовила нові туфлі й не злягала з гарячкою ні разу.

Проте за кілька днів виявилося, що видужання маестри таке ж оманливе, як і яскраві кола на яблуках щік, котрі вона виводила пензлем.

Того ранку Канре прийшла до покою, проте пані досі лежала в ліжку замість того, щоб звично споглядати парк і місто за вікном.

— Я вмираю, Канре, — повідомила вона і підняла до світла руку, побиту синіми плямами. — Я вмираю, і я помру. У мене більше немає сил підтримувати ілюзію, що нічого не змінилося.

Вона поплескала долонею по віялу. Артефакт лежав на ліжку, обсипаний порошками. Поруч валялися кілька крихітних баночок: чаротворчі суміші панія зберігала так, як і косметичну красу.

— Подай мені приладдя для письма.

— Давайте я спершу приберу. — Канре сіпнулася до розсипаних мішанок.

— Не руш нічого, — остудила господиня. — Ці порошки, нещастя, в дурних руках нароблять біди…

— Прошу мені вибачити. Я дозволила собі забагато.

— Це я дозволила тобі забагато. Моя помилка. Та що тепер…

Незадовго по тому, як лакей вирушив з посланням до Престів, в арку воріт влетів екіпаж зі знайомими гербами на дверцятах. Канре спустилася до головного входу. Серце стугоніло від страху знову зіткнутися з королівським чаротворцем, проте біля дверцят її зустрів похмурий Жаррак. Машинально кланяючись, Канре мигцем примітила, що юнак змарнів.

— Батько не зміг прибути, — мовив він. — Його немає в місті, як і братів. Ти повідомиш про це господиню чи краще мені одразу йти до неї?

— Прошу за мною, — видихнула Канре.

Щойно вони ввійшли в дім, минули вестибюль і піднялися сходами, чаротворець піймав дівчину за руку. Вона інстинктивно очікувала, що «подарунок» Жарракового батька озветься — болем чи бодай уколом, — проте керамічне серце мовчало.

Вона ж сама злякалася непереборної хвилі всередині, котра розкошувала від Жарракового дотику і всуціль ігнорувала той факт, що прокляття має зараз пожирати її час у пришвидшеному темпі.

Та Жаррак лише торкнувся вустами її пальців — і поспішив до тітки.

Дівчина дочекалася, поки двері за ним зачиняться, тоді приклала долоню туди, де під корсажем ховалося незриме серце. Від її дотику й помислу воно проявило себе — вишуканий уламок смерті. Канре опустила погляд на циферблат і обімліла: секундна стрілка відміряла навіть не пів хвилини — мабуть, стільки ж, скільки Жарракова рука торкалась її власної. Годинник зайнявся золотом — цього не ставалося з ним раніше. Тому Канре постановила собі добути клепсидру, котра відміряла б рівно-рівненько годину або й трохи менше, щоб вона завжди мала її перед очима й усвідомлювала час, який може бути з Жарраком. Про керамічне серце вона вирішила йому не розповідати.

Секундна стрілка сіпнулась і зробила крок назад. Золотаве світіння погасло. Зачаклована година, дрібку котрої викрав чаротворець, поверталась у звичне русло.

* * *

— Чи надовго твій батько поїхав? — спитала маестра, оглядаючи племінника.

За час, що вони не бачилися, той зблід, схуд, а шовковисте волосся приховувало синець на скроні. Сліди Людовікового виховання, певна річ. Або ж сліди Жарракової впертості, котрої світле дитя звідкись набралося більше, ніж личило б навіть при його статусі в суспільстві.

— Не знаю, тітонько. — Юнак примостився в кріслі біля ліжка. — Наказ короля…

Він потупився, пірнувши у власні роздуми, й на обличчі одразу ж проступила похмурість, котрої маестра раніше не помічала теж.

— А що ж Зимовий договір? Чи й на нього тепер можна покладатися не більше, ніж на слова офіційного Аль-Аканте?

— Я не маю відповіді на ваше питання.

Маестра помовчала. Коли вона стала почуватися гірше й усвідомила, що хвороба перемагає, ще плекала крихітну надію: великий і могутній Людо Прест нарадить що-небудь. Проте отакої — брат поїхав на заклик короля, та так зірвався, що не зайшов попрощатися. Крихітна надія обернулася попелом.

— Якщо ваша термінова справа вимагає допомоги чаротворця, то я радо докладу зусиль для цього, — мовив Жаррак, котрий мовби прочитав її думки й вирішив підтвердити свою спроможність вчинити диво.

Та не було нікого з силою на дива: маестра Альвіанні розуміла це, стільки років вислуховуючи від брата подробиці чаротворчих місій, в котрих крові було завжди більше, ніж миру, а жорстокості більше, ніж справедливості.

— Любий, скажи краще, чи ти плануєш вирушити за батьком?

Жаррак хмикнув.

— Б’єте в ціль, тітонько. Я зумів трохи зіпсувати собі репутацію. Тож наразі король не бажає бачити мене в рядах найвищих.

Маестра на мить забула про глибинний біль, який шматував її.

— Як же це тобі вдалося? Я стільки чула про ту перемогу, котру пишномовні газетярі порівнювали з тріумфом біля палацу Роаля…

— Газетярі люблять перебільшення. Та це внутрішні справи, — ухильно відказав Жаррак. — Натомість я хотів би поїхати на свята до матері в Альтесштадт.

Маестра Альвіанні стрепенулася.

— У Вінні ж нема пошесті?

— Так. Герцогиня-мати писала, що зараз там безпечно. Рада правління сумлінно дбає про ізоляцію прикордоння та заражених регіонів, коли дізнається про пошесть на півдні, до котрої ми не маємо стосунку.

Жінка стиснула покривало обома руками, обдумуючи ідею, котра знагла ожила в її голові. Усвідомлення власної смертності розм’якшило її, проте внутрішнє чудовисько хапалося кігтями за все звичне й миле серцю і не бажало віддавати.

Маестра придушила кашель, який хрипів у грудях, і схилила голову набік, уважніше роздивляючись племінника, аби вловити вихор емоцій на його обличчі, який стане її останньою радістю, останньою примхою.

— Я, Жарраку, направду маю прохання до тебе. Певна, що воно не становитиме великого клопоту.

— Тітонько, — той сяйнув усмішкою, — ви ніколи не створювали клопоту мені, тож якщо можу чимось віддячити за вашу прихильність та час, що провів у цьому домі, я радо зроблю це.

— Чудово. — Маестра сягнула по склянку води, бо кашель виривався назовні, а їй геть не хотілося захляпати шовкову постіль кров’ю на очах у гостя. — Чи ти пригадуєш мою помічницю, Канре?

Жаррак стримано кивнув.

— Пригадуєш. Добре. У моєму домі було двоє хворих — одна видужала, друга померла. У столиці досі панує пошесть і щось не помітно заходів, які б мали придушувати її. А я не бажаю наражати на небезпеку свою особисту помічницю, котру вишколювала надто довго, аби дурно збутися. Тому хочу, щоб ти забрав її з собою до Альтесштадта.

* * *

Хоч які несподівані та сприятливі новини приніс візит до тітоньки, по поверненню Жаррак узявся до роботи. Він укотре нахилився над пошарпаним щоденником і прошепотів слова, що витворювали заклинання, якого він іще для цієї біди не пробував. Навершя ціпка, вдавленого в сторінки, підсвітилось, але плетиво чару просякнуло крізь папір — і зникло.

Тайнопис, який вкривав записник із Лалаки, не піддавався. Чи то надто старий, чи надто сильний — мабуть, не Гілланова робота.

Жаррак відклав ціпок, обережно знявши з нього нитки заклинання, котрі обвисли, обірвані, але не зникали самі. То був дивний чар. Юнак облизав пересохлі губи й підпер голову рукою, розглядаючи беззмістовні завитки, що плелися сторінками. Невдача. Укотре. На щастя, ще були листи лірських і віннських алхіміків.

Напередодні юнак ледь був не видав свою знахідку батькові, який очікував від нього гарного результату в лалацькій справі й ще бозна-чого. Проте після приїзду Людовік Прест загорівся небаченою злістю, такою, що розтрощив Жарракові праве коліно, яке й без того нило після невдалого падіння. Потім королівський чаротворець пообіцяв убити сина за ще будь-яку промашку чи свавілля — а вочевидь, саме так він потрактував його приїзд до Івеліна. Жаррак вирішив, що зараз відкривати своє бажання чкурнути в Альтесштадт — то самогубчий задум, навіть якщо саме туди вказують Гвеннанові нотатки. Тому він промовчав.

Спокійно видихнути вдалося, лише коли батько поїхав, а співчутливий Бергат зібрав братові кості докупи — абияк, та на більше в нього не ставало вміння. Тому Жарракові довелося ще звернутися до вправного цілителя Есті Мерселлі, а той допитував, що ж такого міг зробити друг, що його батько так розлютився.

— Для початку — я посмів народитися… — процідив крізь зуби чаротворець, поки плетіння вирувало довкола його коліна й не без пекучого болю сплітало зв’язки в правильному місці.

Мерселлі спершу мусив розітнути ногу, аби краще бачити, що та як він збирає до ладу, і крові налилася ціла калюжа. Але Жаррак не протестував, адже одного разу зцілення Естіенна вже врятувало йому життя.

А от звернутися до Мерселлі з тайнописом він не міг. Тож, укотре випробувавши свої сили та знання й укотре наткнувшись на стіну, юнак запакував записник до листів Альвіанні й відклав їх до поїздки. Адже в Альтесштадті, крім таємничих соратників Гвеннана, чекала на нього й майстриня тайнопису, котру Жаррак називав матір’ю.

* * *

Канре з підозрою ставилася до почутого, хоча ці слова прозвучали вже двічі: радісно — від Жаррака, з непояснимим торжеством — від маестри. Та наказувала своїй помічниці забиратися геть із цього дому, з Івеліна та з Франу взагалі.

— Тебе звільнено, нещастя, — відказала маестра Альвіанні на всі питання служки. — Якщо завтра побачу в домі — не вагаючись накажу охороні викинути за ворота.

— Мені ж із міста не дозволять виїхати. Я слуга, а пошесть не вляглася.

— Залиш ці турботи моєму племінникові. Йому під силу вирішити таку дурницю, а поїдеш же з ним. Упертість Престів недооцінювати не варто — собі дорожче. — Маестра скривилася. — Та надішли листа нотаріусові, хай прийде завтра дати раду з паперами. На столі, — кивнула вона в бік стоса конвертів, — усі розпорядження. Моїми маєтностями займеться брат. Бо, чого доброго, Ілонна ще захоче собі й дім у столиці відсмикнути. Оце вже ні!.. Усі слуги отримуватимуть зарплату до закінчення пошесті й натомість дбатимуть про маєток, допоки він не відійде новому власникові. Рекомендації… — Маестра закашлялась і прикрила рота долонею. — Рекомендації для всіх теж є. Кращі, ніж вони заслуговують…

— Хто ж доглядатиме вас?

Канре дозволила собі це запитання, бо старалася зрозуміти, де криється підступ. Цілковита несподіваність того, що відбувалося, затопила її, як потік холодної води з цеберка, яке Кара любила з ранньої весни перекидати на голови молодших сестер, аби зробити їх менш податливими до застуд і синьки.

— Мене не треба доглядати, нещастя, — відрізала маестра і знову зайшлася кашлем, котрий залишив темно-червону росу на хустинці в її руці. — А тепер залиш мене.

Канре глибоко вклонилась і вийшла з покою ні в сих ні в тих. Усе ще очікуючи підступу чи помилки, вона спохопилася, що навіть не подякувала маестрі.

Дівчина м’яко простувала коридором, аби не порушувати тишу, яка слідом за нею котилася крізь півтемряву. Канре пригадувала недавні вечори гостин та бенкетів, коли з блакитної вітальні лунали сміх, цокання келихів, скрекотливий звук клавесина. Кухонні служки хихотіли, сьорбаючи маестрине дороге вино — по ковтку кожна — перед тим, як подавати до столу. Юонна кривилася, протираючи вікна в кінці коридору, переставляла квіти у вазах, ніби досвідчена декораторка, клацала язиком і нишком позирала на маестрів, котрі приїздили на гостину.

Канре пригадувала, як зранку бігала, готуючи одіж для панії, а та була однаково невдоволена — бути невдоволеною вдавалося їй найкраще. Хоча гості солодко заливалися про її красу, нові сукенки та бучні свята, маестра знала, що вони лицемірять, і сама лицемірила. Буркотіла, що краще б їй зайнятися справами. Та вона не мала справ направду. Адже була не з тих, кому личить мати справи, — тільки нескінченний потік розваг і задоволень, тільки краса довкола, тільки радощі.

Канре не пригадувала, щоб маестра будь-коли відкрито раділа. Вона була завжди невдоволена, нервова, гонориста… А чи була маестра Альвіанні щасливою? Служка ніколи не задумувалася про це.

Вона дійшла до кінця коридору і кинула погляд за спину: незвично тихий, темний, без єдиної свічки дім дихав присутністю інших людей та відголосами їхніх кроків і сміху. Протяг ковзнув по ногах — видиво зникло з ним.

Канре розвернулась і побігла сходами вниз: спакувати речі. Ні миті не сумнівалась у правдивості слів маестри, що завтра вранці та накаже Осванові й Катлінові викинути її надвір. Хоч і в самій сорочці до сну.

* * *

Уночі маестрі погіршало — синька любила душити своїх жертв із настанням темряви, мовби їй праглося для них найбільшої безнадії, бо при світлі дня завжди трохи легше.

Канре сиділа в узголів’ї ліжка й поправляла ковдру пані, проганяючи відчуття, що те саме вона робила і в ніч смерті Жюссі.

— Бачиш, яка я добра до тебе, — пробурмотіла господиня поміж мареннями. — Я все тобі дала, все… То чому ти не любиш мене?

Це питання з вуст маестри спурхнуло вперше, відколи Канре її знала. Таке відверте й тонке, багатогранне питання, котре стало клубком в горлі. Бо воно не мало лунати від господині. Бо маестра завжди наполягала: її помічниця має знечулитися, забути про емоції та почуття — тільки так виживе.

І ось — до чого зараз це?

— Чому ти не любиш мене? — повторила хвора, болісно мружачись. — Я розбестила тебе, так. Сама… побавитися захотіла. Вигадала собі… забавку…

Канре промовчала про те, що людські життя — погані забавки. Проте вона вслухалася жадібно, боячись втратити нитку оповіді.

— Ти дуже на неї схожа… Я думала, що виховаю тебе… Так ховала від Людо… так запопадливо берегла, аби тільки він не… Ти-бо схожа на неї. І ось мені — кара за Кару. Аж смішно: кара за Кару!.. Чому ти не любиш мене? Ти мусиш! Я твоя маестра. Я тобі наказую… — Пані Альвіанні зайшлася новим нападом кашлю, вивергаючи слиз і кров на дороге покривало. — Скажи це! — Вона знавісніло зиркнула на Канре — так, що та злякалася.

Дівчина вчепилася руками в оберемок рушників на своїх колінах.

— Мені дуже шкода, що з вами сталася біда, — прошепотіла, пригадуючи, як ця висохла, побита синькою жінка зовсім недавно нависала над нею, обіцяючи вбити власноруч — за баночку рум’ян, котру сама ж і викинула.

— Скажи, що любиш мене, — наполягала маестра — звідки й сили взялися! — Я витратила на тебе… стільки часу! Ти мусила стати нею.

— Нижчим не вільно любити вищих. Так ви казали. Завжди.

— Не бреши мені, ти!.. Хвойда… — Маестра відкинулася на подушках, але її погляд усе ще пропалював служку. — Я не помру, доки не почую цього. Скажи, що ти любиш мене. Негайно.

— Нижчим не вільно любити вищих. — Канре спромоглася відірватися від вишивки на покривалі, котра приваблювала можливістю до ранку підраховувати дрібні квіточки. — Великий чаротворець Прест розповів про мою старшу сестру. Проте мені не стати Карою, маестро. Нікому не стати Карою. Я — Канре Арлі. І я люблю вашого племінника.

Дівчина інстинктивно очікувала лавини злості, проте пані повела очима вгору до балдахіна і після кількасекундного мовчання прохрипіла:

— Розсунь штори. І відчини вікно.

— Мороз, маестро.

— Знаю, нещастя.

Канре поволі підійшла до дверей, сіпнула штори в боки. Покій залило нічне світло. Місяць та сніг наповнювали все ледь зримим сріблінням, котре стелилося, скільки бачив погляд.

Вікно скрипнуло — повітря ввійшло в покій, виносячи з нього важкий дух, котрий стояв тут до того.

— Столиця красива. Їй хоч синька, хоч кінець світу, — пробурмотіла хвора.

— Згодна, маестро.

— За те, що ти мені тут сказала, тебе вб’ють, Канре.

— Знаю.

— У тебе ніколи не буде спокійного життя.

— Знаю.

— І його це теж занапастить.

— Це його вибір.

— Така, як ти, не мала права й подивитися в його бік.

— Але це вже сталося.

— Зачини вікно. Штори залиш.

Дівчина слухняно натиснула на ручку замерзлими руками.

— Тепер іди, Канре, — голос пані танув у повітрі, як зимове сонце. — Мені не потрібна твоя допомога більше. Смерть не потребує укладених кіс і затягнутого корсета. Хоч за це їй дяка…

Дівчина схилилася в поклоні й прошепотіла:

— Тієї ночі, коли у вас гостював панотець Фільон… Коли він порізав мені ноги, а ви ввірвалися до покою, шарпнули його й виволокли геть… Я була безмірно вдячна вам тієї ночі, я була ладна боготворити вас.

— Що ж… і це краще, аніж нічого. Прощавай, нещастя.

— Прощавайте, маестро.

* * *

Щойно забринів світанок, Канре вийшла до воріт, несучи в одній руці клунок з речами: їх виявилося мало, а валізи в неї однаково не було. Темна сукня, кілька пар панчіх, старі листи з дому, та ще пара хусток, та ще баночка з порошком Гвеннана, котру вона таки забула оддати Жарракові. І серветка з білими квітами, яку Жюссі не встигла закінчити. Канре хотілося мати щось на згадку про молодшу служку.

Вона одягнула плащ із гербом Альвіанні навиворіт, аби сховати візерунок, бо їй уже не годилося його показувати на людях. Звільнена — то звільнена.

Попри втому й гіркоту її опанувала трепетна радість од того, що покидає цей дім.

На воротах зустрів заспаний Осван, білясте волосся котрого настовбурчилося з одного боку, мовби він закимарив, спираючись просто на арку при в’їзді до маєтку. Хоча насправді він узимку ночував у халупці побіля воріт.

— Овва! А куди це ти так зрання летиш?

Радісний голос втішив Канре, бо їй не хотілося прощатися з охоронцем злими словами. Вона вийшла на світанні, аби не розбудити нікого й не пояснювати їм усе. Маестра суворо заборонила відкривати будь-кому хоч словом те, що вона відправляє… чи то пак відпускає свою помічницю з молодшим Престом — і в самісінький Альтесштадт.

Тож дівчина привітно схилила голову, вітаючись із Осваном.

— Панія звільнили мене, я йду на роботу в інший дім. Про це вже домовлено… Спасибі тобі за все! — кинула вона й поспішила минути ворота.

— Таж як? Таж куди!.. А пошесть? Боже, Канре!

— Усе добре, Осване. Не тримай на мене зла.

— Та якого зла, Канре…

— Бережи себе. І Катлі. І Лору та пані Манно.

— Ну куди ж ти підеш?.. Бодай скажи. Аби я знав. Коли що…

— Я напишу. Обіцяю. Бувай, Осване. Бувай.

Канре востаннє усміхнулася до охоронця і, не озираючись більше, пішла вперед, хоча сніг, який з ночі засипав вулицю, ускладнював їй кроки. Спочатку почувала кипучий сором од того, як, немов утікачка, покидає їх. Утікачка, котра одна має захист від синьки. Нічим не заслужений — просто дар. Проте за кілька хвилин вона піймала себе на думці, що не почувалась ніколи легшою і вільнішою, ніж цього морозяного ранку в місті, охопленому страшною пошестю, коли йшла до маєтку Престів, покинувши все знайоме й рідне заради чогось нового.

Розділ 2. Віннська Іскра

Прапори, які вивищувалися на шпилях і флагштоках у сірому ранковому небі над Івеліном, зникли з-перед очей. З ними залягли на дно й сумніви. Канре подобалася дорога, а що мандрувати випадало рідко, то зараз вона з інтересом визирала крізь шпарку у віконних занавісках, розглядаючи заховані під снігом поля й чорно-сіре гілляччя, яке пнулося до неба ламаними лініями. Вона одягла рукавички, бо завважила, що золота година починає цокати, лише коли її оголена шкіра стикається з Жарраковою. Тож прокляття часоспалення милостиво дозволяло тримати чаротворця за руку, поки між ними є два шари чужорідного матеріалу: цупка біла тканина її рукавичок та м’яка темна шкіра Жарракових.

— Як батько відпустив тебе до Альтесштадта? — спитала Канре, згадуючи, з яким твердим переконанням глава Престів недавно повідомив їй про місце, котре його син мав посісти в ієрархії чаротворців Франу.

— Він і не відпустив. — Попри усмішку юнака, щось небезпечне ковзнуло в його погляді. — Зате матір моїм переїздом втішиться. Власне, за законом, усі її діти мали залишитися в Івеліні й битися за Фран. Але моя матір — із надто впливового та могутнього роду. Тож, згідно зі шлюбним контрактом, майбутніх спадкоємців поділили між Франом і Вінном.

— Нагадує поділ маєтностей…

— Так і є. Поділ цінних речей. Ми — речі, зброя… — Чаротворець відвернувся до іншого вікна й продовжив стиха: — Не буду переповідати тобі всіх перипетій сімейних трагедій Престів. Проте батько розірвав контракт, звинувативши мою матір у тому, що вона… начебто навмисне позбавила його ненародженого спадкоємця. Матір по тому забрала мене і втекла додому, в Альтесштадт. Врешті її родина натиснула, тому Прести і Рейзенштейни домовилися, що я житиму у Вінні до того, як увійду в силу, часом навідуючи франський дім. А натомість отримаю родинний артефакт герцогині і знання віннських чаротворців, котрі, як батько сподівався, компенсують нестачу сили. — Помовчавши кілька секунд, юнак додав: — Я не тікаю, Канре. Та Аль-Аканте не рушить уперед під час пошесті. А у випадку війни… що ж, побачимо. Річ у тім, що павутина може сплітатися гірша, ніж ми маємо на думці зараз. Я дуже сподіваюся знайти у Вінні відповіді…

Дорога стелилася вперед, повз незнайомі дівчині села, руїни сторожових веж, котрі втратили своє значення, коли кордони Франу розширилися, понад річками, які, сковані льодом, сіріли й відблискували у сонячних променях. Часом розмова плелася, часом стихала, заколисана розміреним стукотом коліс.

— А що ж робитиму я? — спитала Канре, коли знову заговорили про Вінн. Адже на хвилі невіри в те, що її справді чекає переїзд, дівчина не знайшла часу складати плани.

— Я представлю тебе матері. Розповім їй усе, що необхідно. Ти зможеш жити в маєтку. Однаково після смерті материних батьків вона там самітницею — зовсім як моя тітонька.

— Чи вийде мені влаштуватися туди на роботу? — природно поцікавилась Канре, бо не думала, що попри маестрову прихильність герцогиня Генріена Віннська забажає терпіти у своєму домі таку гостю.

— Це виключено, — Жаррак похитав головою. — У тебе є оливна гілка, коли на те пішло. Я представлю тебе товариству як… скажімо, високорідну з півдня Франу, з дрібної родини, стертої війною Роаля.

— Не смій. — Канре пригадала погрози старшого Преста. — Гілка повинна залишитися таємницею. Нас обох стратять, якщо обман викриють. А дізнатися, що історія «високорідної з півдня Франу» — це суцільне повітря, можна і без чаротворчих сил. Манери, мова, вигляд!

— Моя матір, як і батько, не зацікавлені в тому, щоб їхню цінну зброю стратили. Та і з гілкою на тілі менш обачно залишати тебе в стані слуг. Ти так не вважаєш?

Дівчина позирнула на юнака довгим, уважним поглядом, запитуючи себе, чи ж не тінь Людовіка Преста зараз майнула на Жарраковому обличчі. Кілька секунд керамічне серце припікало між грудей. Та воно не давало відповідей.

* * *

— Вітаємо вдома. Ми не чекали вас так швидко, маестре Гайраку, — повідомив управитель у дверях, схиляючись навпіл у поклоні.

Зі скрипучим віннським акцентом Канре зіткнулася вперше, тож звучання Жарракового імені здивувало, й вона ледь не забула про своє завдання: дивитися прямо і не схиляти голову.

— Але, маю надію, мій покій не віддали під гардероб матінки, котрий росте швидше, ніж ціна на запалювальний порошок? — усміхнувся юнак і швидко роздав розпорядження щодо спочивалень. — А де пані дому? — спитав він, і в голосі теж проскрипіли ноти, відмінні від франської м’якості. — Я написав їй про приїзд напередодні…

— Маестра зараз відсутня, господарю. Справи дуельні.

— Заступницею?

— Ні. На тому тижні її викликала пані Мюллхар. Утретє за сезон.

— Чудово. Отже, вона втретє за сезон розгромить любу кузину та повернеться додому в гарному гуморі, — хмикнув Жаррак, розстібаючи плащ. — Проходьте, маестро, — звернувся він до Канре. — Заждемо, поки моя шановна матір повернеться з черговою перемогою. Тутешні пані так розважаються, не дивуйтесь. А поки що пообідаємо з дороги. І хай подадуть чаю, Густаве. З домашніми наливками. У малу вітальню. Зігрітися кортить шалено.

* * *

Канре обхопила обома руками чашку. У просторій вітальні, світло-сині стіни котрої пнулися вгору, панував ранковий холод. На нього дівчина могла б списати свої дрижаки, хоча насправді її опанувало хвилювання. Вона сторожко спостерігала, як хрускали поліна в каміні, як слуга розставляв на круглому столі чашки й цукерниці, ложки і дрібні блюдця. І цілу тацю з випічкою, від аромату котрої замлоїло одразу ж. Останньою слуга поставив біля чайничка напівпорожню пляшку, де бовталася бурштинової барви рідина.

— Домашня, — з півусмішкою повідомив Жаррак.

— До чаю?

— А чого ж ні? У Вінні ходить така примовка, що в доброму домі повинен бути вогонь для кожного, нічліг для гостя й наливка для гарного товариства. — Юнак дістав скляний корок із пляшки і хлюпнув трохи до обох горнят. — Зігрівайся. І ні про що не турбуйся.

Намагання Канре ні про що не турбуватися розтанули, щойно повернулася герцогиня. Про її прихід сповістили кроки внизу, а тоді крик: «Ліселло!», який, здавалося, міг розітнути дубові двері.

— Ліселла — це служниця матері, — повідомив Жаррак, підводячись. — Вийду-но я першим… привітаюся.

Він обтер руки, поправив жакет. Проте не встиг наблизитися до дверей, як вони відчинились і туди шугнув вихор. Принаймні вихором здавалася ця маестра в перші кілька секунд. Світле, як у Жаррака, підкручене волосся розсипалося по плечах, і лише дві коси над чолом не давали йому падати на лице жінки. Густо-синій жакет розстебнувся, бо йому не ставало кількох ґудзиків. А з-під нього шурхотіла вся у складках, тепла, теж густо-синя спідниця, розідрана над правим коліном. Канре за звичкою потупилась, аби не зіткнутися з поглядом герцогині, проте встигла завважити на одязі жінки кров, котра вже потемніла.

— Гайраку! Дитя моє невгамовне! — Маестра кинула на один стілець свій артефакт, на другий — плащ, на стіл — рукавички і тоді подряпаними руками взяла лице сина та поцілувала його в обидві щоки.

— Ви перемогли, матінко?

— Ще б пак! Мюллхарова жона довго думатиме, перш ніж наступного разу бовкати дурниці в товаристві, де буду я! — випалила маестра Генріена і тут помітила у кріслі біля каміна Канре, котра обіймала чашку, мов щит. — Гайраку, годиться представляти гостей. — Маестра підійшла до каміна, шурхочучи подолом сукні. — Вітаю в нашому домі. Я його господиня, Генріена Рейзенштейн, герцогиня Віннська.

Канре змусила себе підвестись і — найголовніше — підвести погляд на лице Жарракової матері. Та дивилася на неї чіпкими синіми очима й вичікувала.

— Я… Дякую за теплий прийом. Мене звуть Канре Арлі.

Дівчина вмить забула, що ще мала додати за їхньою з Жарраком вигадкою.

Проте маестра Генріена примружилася й відказала стиха, з погрозою та насмішкою:

— Не треба, Канро. Не треба цього сорому. Гайрак уже попередив мене про ваш приїзд. І достатньо прозоро оповів про тебе. Тепер я очікую дізнатися деталі. Деталі ж будуть захопливими, так, сину? — Вона рвучко повернулася до Жаррака і зірвала з шиї поплямлену кров’ю хустину. — Починай.

* * *

Після синової розповіді матір прогнала його, повідомивши, що мусить віч-на-віч поспілкуватися з «гостею». Вона все ще називала нижчу «гостею» — це могло б скидатися на добрий знак, та тільки погляд маестри й артефакт, котрий знову опинився в руках, не навіювали Канре гарних думок.

— Кан-ра-а… — протягнула герцогиня, коли Жаррак причинив за собою високі двері. — Ну й проблему собі вигадав мій син. Нижча. Слуга Юріти… Добре, хоч не хвойда з вихідного дому, бо їх у Франі натицяли на кожному розі.

Дівчина зіщулилась і машинально почала рахувати золотаві квіти на синій емалі чашки у своїх руках.

Проте Жарракова мати ляснула її віялом по пальцях так, що у Канре в очах потемніло, а чашка випала і розбилася об решітку каміна. Остиглий чай зашипів у попелі.

— Ось цього, Канро, дитя моє, не треба. Ось це ти забудь, забудь і не згадуй. — Чаротвориця примружилась, і хоч її очі були оточені тонкими стрілчастими зморшками, ті скоріше скидалися на павутинку-окрасу, а не на слід віку. — Ти не повинна вибачатися, — вела вона далі. — Не повинна опускати погляд і дивитися в підлогу. Видаєш себе одразу. Оцей затаєний страх, намагання сховатися. Розумієш, про що я, дівчино?

— Так.

— Добре. — Віяло опустилось, але погляд не відпускав. — Добре, Канро… Я слідкуватиму за тобою надалі. З цього дому не вийдеш, поки не позбудешся своїх служницьких звичок. Роботи багато, але ти це подолаєш.

Канре спідлоба подивилася на герцогиню, сподіваючись, що та дасть відповідь і на її невимовлені питання. Так і сталося — пані Генріена сперлася на бильце крісла і схрестила руки на грудях.

— Поки що залишатимешся тут. Покій тобі виділю, дякувати святим, місця в цьому домі достатньо. Але у вищий світ, дівчино, тобі ніяк не можна. Будь-хто з двох поглядів зобачить у тобі слугу. І річ не в обтятому волоссі — і не таке траплялося…

— У вищий світ? — перепитала Канре.

— Так, дитя, — в голосі маестри дзенькнуло роздратування. — Думаєш, я триматиму тебе тут таємно від усіх і остерігатимусь, щоб мої гості випадково не помітили? Дзуськи. Будеш навчатися манер, щоб якомога швидше вийти у світ без поривів упасти комусь у ноги. Гайракові захочеться, аби ти його супроводжувала, можеш не сумніватися щодо цього.

Дівчина шукала у словах маестри підступ, але Жарракова матір говорила й говорила: про буденні деталі, про модистку й кравчиню, яким треба замовити сукню, про стрічки для балів, про те, як укладати волосся Канре, аби маскувати його непорядну довжину…

— Чому ти така розгублена? — спитала герцогиня, помітивши на лиці гості суцільне зачудування.

— Я не очікувала цього, маестро. Думала, що мене жде робота у вашому домі.

Жінка хмикнула й плеснула по долоні складеним віялом.

— Ну, дитя моє, Гайрак достеменно забажає твоєї компанії, а він отримує все, чого бажає. Тож навіщо ускладнювати ситуацію й породжувати безліч чуток про мого сина? Та й мені кортить глянути, як очі на лоба полізуть у Ріхгерів і Мюллхарів, коли вони побачать, що Гайрак повернувся, ще й привіз молоду супутницю. Якщо з цієї ситуації можна отримати хоч якусь потіху, то це — їхні витягнуті від здивування обличчя!

— Ви перша високорідна, котра так просто до цього поставилася, — мовила Канре, слідкуючи, аби голос звучав із віддякою, щоб матір Жаррака не сприйняла її слова різко.

Але та сприйняла все одно.

— Не вигадуй казок, — ляснула відповідь. — Зазначмо одразу й назавжди: я не подруга тобі і не соратниця, дівчино. Більше того, я не прихильна до тебе і ніколи не буду. Не смій думати, що крадений знак вивищить тебе чи дасть права, котрих ти позбавлена од народження. Це не так. Вищих творять не їхні гілки. Можеш убратися в червоне, начепити на себе золото, але ніколи не одірвеш підошов од первородної твані. Тільки срібна нитка чару вивищує. — Маестра зміряла Канре збайдужілим поглядом і посміхнулася: — Та, думаю, ти й сама знаєш про це. Не дурепа ж ти, дівчино. Тлумкувата трохи, але не дурепа. Гайрак міг би спокуситися на гарне тіло, та він не просто спокусився. Мій син порушив найбільший закон. Можеш не усвідомлювати цього сповна, але Жгаррак, як ви звете його у своєму Франі, гарно усвідомлював, що робить і які то матиме наслідки. І яка буде покара.

Канре мимоволі опустила погляд, але віяло маестри тут же просвистіло і знову вперіщило її по пальцях.

— Дивись на мене! Дивись на мене, бо від цього залежить твоє життя. І життя мого сина. Тож уяви собі, дитя: він пішов на страшний злочин, потім привіз тебе аж сюди — думаєш, відступиться тепер? Е ні. Ні, Канро. Гайрак — доглибний Прест. Ніколи не недооцінюй Престів.

* * *

Корсет тиснув так, мовби служка отримала від господині наказ задушити непрохану гостю, вбираючи її до виходу.

Служку звали Магрітою, і Канре спершу не хотіла її допомоги. Проте Жарракова матір укотре ляснула дівчину по руці на таку заяву і повідомила, що, по-перше, жодна віннська маестра не вбирається сама, по-друге, якщо гості вдасться затягнути корсет та не втратити на це пів дня, то вона, Генріена Рейзенштейн, визнає її здібною в якомусь незнаному чарі й перепросить.

Магріта з цікавістю позирнула на обтяті коси «Канри» — так гостю назвала господиня, і це ім’я швидко розбіглося домом, де всіх цікавило, з чого це молодий пан прибув так зненацька і кого це він із собою привіз. На кухні вже встигли придумати історію, мовби Гайрак убив на дуелі Канриного чоловіка, а тоді викрав її й забрав до свого дому. А волосся маестра збулася через чоловікові ревнощі.

Поки служка зачісувала Канре і збирала пасма на потилиці під місяцевидну шпильку, дівчина намагалася розпитати її, що до вподоби маестрі Генріені. Та Магріта лише пробурмотіла, що приїзд «Гайрака» — найбільша радість.

Канре ущипнула думка про те, що за Жарраком тут, мабуть, усі служниці тихцем умирають. Проте вона не стала б допитувати про щось таке, зовсім недоречне й невагоме з погляду вищих, і швидко відпустила Магріту. Тоді окинула себе поглядом: акуратне волосся, світла сукенка з мереживними рукавами, з квітковим шиттям і глибоким вирізом — усе це гарно ховало під шарами атласу, пудри й блиску Канре-служку, забуту в Івеліні. Настільки гарно, що вага вічної тривоги й порив опустити голову теж покинули її, хоч попереду був довгий день настанов від пані Генріени.

* * *

Жарракова спочивальня не нагадувала ані темний покій у домі маестри Альвіанні, ані холодну залу у Престів. Тут панував затишок любленого дому — стіл з книгами й філігранним глобусом тулився в першому покої, оточений коробками з паперами і приладдям, ролі якого Канре не знала. Менші столики, заставлені банками порошків, тягнулися біля вікна. Там же примостились і терези, і чорнильниця, і розірвані конверти, ніби лише вчора покинуті. Дівчина не встигла роздивитися всього, хоч їй було цікаво, де Жаррак провів більшу частину свого життя. Проте чаротворець, щойно повернувся надвечір, повів її простісінько до другого покою — розлоге ліжко під балдахіном видавалося надто вже привабливим після дороги. А думка про те, що ось нарешті не доведеться ні від кого критися й нічого боятися, сповнювала Канре щасливого передчуття.

Нова, тонка і біла сорочка до сну й атласний халат зіслизнули так швидко, наче були вигадані саме для того, аби отак нагло падати до ніг.

Жаррак без слів обійняв Канре й зажебонів щось ніжне — вона не розчула, що саме, бо укол у місці, де ховалося керамічне серце, стер усі звуки. Але вони повернулися — з горінням тіла та хвилями приємної млості.

Дівчина мимоволі забула про час, спрагла дотиків і цілунків. Чаротворець торкався її спочатку з пожадливим поспіхом, потім — навпаки, тягуче й виважено, мовби вираховував пропорції порошків, аби сягнути потрібного ефекту. Канре не раз дивувалася тому, яка дивовижа будиться від доторків до любого тіла. Яка спраглість примушує горнутися ближче, обіймати ногами за талію — і все одно ніколи не досить, ніколи не надто. Ось і тепер — здавалося, варто Жарракові провести пальцями по її спині — і вона розсиплеться зоряним пилом. Та Канре вигнулася, потім накотилася хвиля — кілька різких спазмів на межі — і змила її…

Про золоту годину дівчина пригадала, коли маестр лежав поруч, закинувши руку на її живіт і важко дихаючи. Він мовчав, але примружені очі дивилися на Канре й поблискували.

Вона спробувала вивільнитись і перекотитися вбік — аби бути поруч, але уникнути небезпечного дотику. Проте юнак вимогливо згріб дівчину обома руками й притиснув до себе. Міцні, хоч і слизькі від поту Жарракові руки зімкнулися, мов лещата.

— Жакку, мені спекотно, — пробурмотіла Канре.

— І це лише початок.

— Ну справді, пусти.

Дівчина спробувала сіпнутися, з острахом уявляючи, що десь там може цокотіти її остання хвилина. Руки Жаррака не пускали.

«Прести отримують усе, чого хочуть» — чулося їй.

— Мені потрібно відійти…

Усмішка у відповідь. Горіння очей.

Паніка. Паніка. Паніка.

— Жарраку, справді.

Канре спробувала відштовхнути його — і вдалося. Чаротворець відпустив, здивований її напором, але усмішка на його лиці застигла.

Дівчина схопилася з постелі, підняла з підлоги халат і закуталася в нього, мов у броню. Вона минула обидва покої чаротворця, тоді повернулася до свого, меншого, але дуже ошатного і вийшла на балкон. Мороз вкрив усе срібною кіркою. Голі ступні горіли. Канре тіпало від страху.

Вона намацала потрібне місце.

Керамічне серце блискотіло золотом. Стрілка завмерла. Вона мала ще сорок хвилин.

Проклинаючи свою паніку, дівчина швидко розвіяла прокляття і так само швидко повернулася до маестрової спочивальні та пірнула під теплу ковдру, котра збилася вбік під час любощів.

— То що це було? — негайно запитав Жаррак. — Я тебе… Я зробив тобі боляче?

— Ні, Жакку.

— Але ти зірвалася так, мовби…

— Тс-с… — прошепотіла дівчина, прикладаючи палець до його вуст, розчервонілих і порепаних від морозу. — Тихо, любове моя. Мені просто трохи примарилося…

Вона подалася вперед і, щоб убезпечити себе від подальших розпитувань, впилася в губи чаротворця, надміру гостро відчуваючи кожну мить поруч із ним.

Годинник зацокотів знову.

* * *

Жарракові погано спалося.

Канре втекла до себе — це трохи зіпсувало йому настрій, адже звик, що навіть у маєтку маестри Альвіанні дівчина любила розкошувати обіймами до моменту, як засіріє світанок. А тут, у його домі, без загрози за спиною, вона мовби силкувалася віддалитися. Врешті він списав усе на втому з дороги й потрясіння через стільки змін. А може, й матінка доклалася до похмурого настрою Канре…

Юнак тихцем вбрався і спустився вниз, де на столику біля дверей уже лежала ранкова пошта. Конверти, прикрашені хитромудрими візерунками, призначалися матері, певна річ. Жаррак сподівався, що знайде серед пошти й газету, але тієї не було. Він поморщився і спробував пригадати, який же нині день — у вихідні газет не друкували.

Довгастий конверт із чорною каймою випав з-поміж запрошень. Жаррак підняв його і помітив на звороті герб дому Альвіанні. Тоді розірвав конверт і знайшов усередині скупий, офіційний лист, у котрому нотаріус повідомляв: «Ранку 17 грудня, о 6 годині, через непоправну хворість відійшла в засвіття вельмишановна маестра Юріт Даль Альвіанні, 43 літ від роду, незаміжня. Поховання відбудеться, як забажала покійниця, без гостей і згідно з розпорядженнями, на цвинтарі Кьору 19 грудня. Затим, що покійниця не мала прямих спадкоємців, набутки відповідно до її заповіту належить розділити між родиною. Цим листом сповіщаємо, що частку з продажу маєтностей маестри Альвіанні в розмірі однієї десятини отримає її трирідний племінник по братові Жаррак Етель Прест. Про розмір цієї спадщини сповістимо по весні».

Печатка, розмашистий підпис.

Жаррак склав листа й поплентався до себе нагору, пригадуючи останню розмову з тітонькою. Він силкувався зрозуміти, як міг випустити з уваги таку важливу річ. Як міг, заскочений зненацька її проханням забрати з Івеліна Канре, не запідозрити нічого. Маестра Альвіанні вмирала, коли він завітав до неї. Вона лежала в постелі не тому, що хотіла поніжитися в теплі. Вона відпустила Канре не тому, що остерігалася синьки.

На порозі свого покою чаротворець застав дівчину — тій, здається, теж не спалося. Вона сиділа біля вікна. У світанковому світлі фігура з розметаним волоссям й у напівпрозорій сорочці здалася Жарракові примарою, котру можна розвіяти дотиком.

— Доброго ранку. — Юнак смикнув губи в усмішку. Конверт у пальцях видавав його — Канре вже озирнулась і запримітила чорну кайму. — Це від нотаріуса тітоньки, — пояснив Жаррак, і зблідле лице дівчини дало йому відповідь. Адже вона була помічницею своєї маестри. Адже супроводжувала її від ранку до вечора… — Ти ж знала, що вона хворіла, правда?

— Мені не вільно говорити про це. Пані наказала.

Чаротворець кинув листа на тумбу при дверях і наблизився до вікна.

— Немає більше твоєї пані. Вона померла. Чому ти не розповіла мені?

Дівчина вхопилася поглядом за скатертину, на котрій можна було підраховувати візерунки. Проте руки чаротворця вирвали її з цього рятівного заняття, стиснувши обидва плеча

— Канре, чому? Будь ласка, скажи мені.

— Ти б нічого не вдіяв.

— Гаразд. Із мене цілитель ніякий. Але є ж Мерселлі.

— Мерселлі би теж нічого не вдіяв…

— Я не розумію тебе.

— Маестра усвідомлювала, що робить, тому хотіла, аби ніхто про це не дізнався. Вона, Жакку, померла від синьки.

Розділ 3. Зброя в руках твоїх

Почаювати з гостею, котра прийшла до маестри Генріени, Канре погодилася суто з нудьги. Незнайомий дім і відсутність роботи навалилися потоком в’язкого вільного часу, котрим дівчина ще не навчилася розпоряджатися.

Герцогиня мала надто насичене життя, аби бавитися з небажаною гостею, якій і так з добрості вділила кілька сукенок, що їх вшила Ліселла. Жаррака теж не було: пішов чи то у справах, чи то побачити друзів. Дівчина зі страхом очікувала вечірньої розмови про обставини смерті маестри Альвіанні. Аж тут до Рейзенштейнів зазирнула пані Ріхгер — і Канре вирішила, що дурницею буде уникати спілкування.

— А ви маестрові Престу ким будете? — спитала гостя ледь не з порога, після церемонного вітання і кількох беззмістовних фраз про погоду (мороз, чи не так, любонько?) і про мандрівку (довго їхати сюди й дороги погані, еге ж?).

Жінка мружила розкосі очі, які робили її схожою на лисицю.

Канре відповіла, що мусила:

— Я, пані Ріхгер, просто супутниця в мандрівці. Ми з паном Престом познайомились у його родини в Івеліні, а відтак він люб’язно запропонував мені відвідати дім герцогині Рейзенштейн. Я сама з півдня, а там зими майже немає. Тож така люб’язна пропозиція не могла не зацікавити.

— З півдня! — зойкнула гостя, прикладаючи руку до грудей. — О, повідайте мені, любонько, а що ж там на півдні нині коїться? Що каже Аль-Аканте?

— Про це вам краще у пана Преста спитати. Йому довелося побувати аж на лінії фронту. Можливо, і сюди долітали новини про його перемоги. Що ж до мене, то я знаю лише те, що друкували в газетах. Я покинула Лалаку і перебралася до столиці задовго до початку конфлікту.

— Воно й добре, що ви з півдня поїхали. Неспокій там, така непевність. Про мене… ви не ображайтеся, але про мене, що лірці, що франці одне одного варті, бо… — Гостя не закінчила речення й махнула рукою, затягнутою в лимонну рукавичку. — Вічно там щось поділити не можуть. І що — клапоть кам’янистих земель біля моря? Ще й чула, що там пошесть зараз.

— Так, дійсно.

— Нижчі мруть — сотнями, тисячами, кажуть… Співчуваю вам, певна річ. Стільки проблем через ті пошесті. Умирали б лише по селах — було б легше, а так колись моя гарна модистка підхопила болячку і згоріла за день-два.

— А ви бачили, як умирають від міттги?

— Ой, та ні. Я дуже чутлива натура. Мені не можна на таке дивитися.

— Так. Чутливим натурам справді краще того не бачити.

— А ви що… — Очі гості звузились, а голос зійшов на шепіт: — Ви бачили?

— Кілька разів.

— Он як… — Маестра на мить мовби знітилась, а тоді стенула плечима: — Дуже неприємно. Я б наказала всіх хворих вивозити в нижчі райони. А ліпше — взагалі геть із міста. Пошесть, звісно, потрібна й корисна, але вона надто заважає життю, ви так не вважаєте?

— Справді. Біля нашого дому крамниця з марципанами закрилася, — відказала Канре умисно байдуже, випробовуючи, наскільки далеко може зайти пані Ріхгер.

— Отож-бо, бачите, — пожвавилася та. — А якби всіх хворих одразу вивозили, менше зарази розповсюджувалось би в наших із вами домах. Та хіба Сонцесяйний Кловіс за те думає!..

— А куди їх вивозити? — Дівчина нагадала собі, що мусить бути на боці вищих у цій розмові. Просто мусить, хоч як їй хотілося сказати щось ущипливе.

— Ну, то вже вашій владі видніш. Тим, хто цим опікується… Хто це пробуджує, той хай і пантрує далі, як поладити з пошестю, — пробурмотіла пані Ріхгер і стрибнула до іншої теми: — А ви, любонько, до балу Зимової Фортуни ладитеся?

— Я ще не думала про це, — чесно відказала дівчина, змушуючи себе відірвати погляд од віяла, а думки — від слів про синьку. Мовби хвороба слухалася когось, ха!

— О, ви прийдіть, прийдіть! У нас це найбільші зимові фестини. Маестр Прест вас, певна річ, запросить. Ви будете йому милою супутницею, хоч і нікому не знайомі тут. Але в нас, повірте вже моєму досвідові, на це не зважають. Головне, яка ви з лиця. А ви з лиця — викапана франка! Тутешні маестри, простіть мені святі, усі такі трохи розтелепи. Брови набурмосили, коси туго посплітали. Ні тобі якої легкості, ні стилю… За часів моєї молодості хороша мода була. Нині все таке недолуге. Не дивина, що маестр Прест вас собі привіз. Викапана франка!

— Я і є франка. — Канре стрималась, аби не спитати, що означало «собі привіз».

— Отож-то! — Пані Ріхгер заповзято кивнула, мовби отримала надважливу відповідь.

— Пані Адаліно? — Жаррак зазирнув до вітальні й, на щастя, нічим не видав свого здивування, що тут і Канре. — Вітаю вас.

— Маестре Гайра-аку! — Гостя повернулася до нього, вичаровуючи на обличчі найприємнішу усмішку, і взялася жебоніти про те, яке гарне товариство знайшла в особі його любоньки Канри.

* * *

— Я вірю у твою розповідь про тітоньку…

Після того, як Адаліна Ріхгер пішла, вдовольнивши свій інтерес, Жаррак запросив Канре до кабінету, причинив двері, упевнившись, що поруч немає жодної допитливої душі, та повів далі:

— Але мені не доводилося ще чути про випадки з міттгою і високорідними.

Дівчина примостилася біля каміна, що нагадував пащу чудовиська, нашпичений полінами і язиками вогню, які перекочувалися, пожираючи дерево.

— Маестра спершу вдавала, що нічого не відбувається, — прошепотіла вона. — Вдавала, що то не з нею мовби. Потім я навіть повірила, що вона видужує — а то було лиш чаротворення. Вона накладала на себе щось — аби видаватися здоровішою, аби не було гарячки…

— І у вас тоді слуги хворіли в домі. Тож вона могла заразитися. Могла. Якби ця хворість таки торкалася вищих. Але такого не трапляється! — Жаррак занурив обидві руки у волосся та обхопив голову, мовби хотів угамувати думки в ній.

— А якщо синька й торкалася як виняток, дуже рідко, то, думаєш, хтось би сказав про це вголос? — зауважила Канре. — Це ж мовби затаврувати себе — помирати, як нижчі. Таке зізнання може зруйнувати геть усе.

— І того, хто першим заявить про це, першим і вб’ють. Високорідні вміють берегти свої таємниці. Вміють спиняти тих, хто сміє виступити супроти їхнього порядку…

— Я знаю, — дівчина сумно всміхнулася. — Та і з чим виступати — кричати на кожному кутку, що я бачила, як моя маестра захворіла й померла від синьки?.. Як не вб’ють одразу, то у божевільню запроторять.

— Тому так чинити ми, певна річ, не будемо, — усміхнувся юнак і випростався, поводячи затерплими плечима. — Звірюся тобі: зараз у мене є ниточка, яка веде до Ліру. Тамтешні алхіміки співпрацювали з Гвеннаном Альвіанні, бо його таланту стало на те, щоб винайти страшну річ. Я певен, що це змова проти чаротворців Франу, котрих лірці бояться понад синьку. Їхні поплічники є і у Вінні, — Жаррак примружив очі. — Якщо дізнаємося все сповна, то в нас у руках буде неоціненна сила, а з нею і свобода, Канре.

Дорогою до Альтесштадта Канре думала про те, що чекає на неї далі — новий дім, новий обман. Але поза тим їй видавалося, що бути поруч із Жарраком — це спокій. Який-не-який, а спокій. Тепер же ця думка розвіялася, мов туман.

— Ці слова звучать так, мовби ти прагнеш змінити світ, — зауважила дівчина.

— Ні. Ті, хто змінює світ, ніколи спокою не мають. Та коли я отримаю необхідні докази… — Жаррак затнувся і похитав головою. — Рано, ще рано про це думати.

— Та якщо виявиться, що гілка насправді не дає безумовного захисту? Нам краще про це дізнатися, — зауважила Канре.

— Дає. Вона створена саме для того, щоб захистити свого носія.

— Гілка — створена. А пошесть — пробуджена… — Слизька підозра ковзнула в думки дівчини.

— Де ти почула це?

Не треба було й дивитися на Жаррака, щоби примітити його тривогу.

— Гостя. Оця пані Ріхгер казала, що з пошестю мають розбиратися ті, хто її пробудив… Але ж ніхто не знає, як поладити з синькою? Правда ж?

— Так, цього не знає ніхто, — чаротворців голос стоншав.

— Тоді до чого ці слова? — наполягла Канре й тут же зрозуміла.

Адже все було перед очима.

Гілку не принесли святі — її створили.

Межі, крім таланту до чару, не було — її вигадали.

А якщо й пошесть — не справа рук святих?

Що, коли вона — справа рук тих, хто вже прибрав собі все, до чого зміг дотягтися?

— Говори. — Канре підвела погляд. — Ану говори.

Очі Жаррака налилися холодом.

— Що, коли я скажу тобі, що міттга — не покара за гріхи?

— А що вона тоді таке? Чергова ваша гра, розвага така? Що?

Юнак мовчав, мовби його гризли сумніви. Але врешті ковтнув слину і стиснув плечі Канре, ніби боявся, що вона вирветься і втече. Ніде правди діти, вона була близька до цього як ніколи.

— Рано чи пізно ти би про це дізналася, тож не тягтиму. Є ті, хто знає, як синьку викликати. Та це не гра, в жодному разі. Це зброя. Синька — зброя. Як і чаротворці.

* * *

Таки дійсно: не було покари за гріхи.

Не було межі між нижчими і вищими, крім уміння творити чар.

Не було непередбачуваної пошесті.

Кілька секунд дівчині тільки й хотілося впасти і не знати, не чути більше нічого. Аби простіше.

Тоді знову прийшла думка про те, щоб побігти кудись, спинитися посеред найбільшої площі і заволати на все горло: «Вас дурять, люди! Вас дурять!». А тоді б її вбили. Тихо, без галасу. І все — вічна тиша. Мабуть, порожнеча і пітьма, бо як тепер вірити в сади засвіття, коли нема божественної кари?

Керамічне серце цокотіло. Чаротворець шепотів щось заспокійливе, таке, що мало б полегшити цю новину. Мало би втримати Канре на поверхні й не дати їй провалитися вниз.

— І ти все знав, Жарраку. Ти. Все. Знав.

Хотілося повернути час назад, аби ніколи не закохуватися в маестра, ніколи не зустрічати його навіть. Аби жити у світі без цього знання, без привілейованої гілки… Щоб було просто: прокинутися, не думати ні про що, робити своє. Вийти за Освана, народити дитину чи двох. Сконати від пологів чи синьки, через покару маестри чи гнів котрогось із вищих. Стати землею, травою, квітом і піснею на вітрі. Щоб ніхто й не згадав.

— Канре, ти не бачиш усієї картини. Я поясню тобі більше, я…

Слова закутували її, проникали крізь стіну злості.

Зненавидіти б його. Зненавидіти б його — до нестями. За всю ту брехню, котру він теж підтримує. Він, вищий, благословенне дитя, великий пан.

Зненавидіти б — за смерть батьків. І Аннік. І Жюссі…

За силу чаротворців. За жорстокість правителів, котрі випускають на волю пошесть — не з бажання святих, ні. З власного бажання.

Канре підвела погляд на Жаррака — боже, який він юний ще, наївний ще! Розповів їй — і навіть погляду не відвів. Навіть не засоромився своєї належності до цієї вселенської брехні.

Зненавидіти б його!

Дівчина востаннє дозволила цій думці ожити всередині — і погасила її. Як свічку в темній кімнаті.

Знена…

Тс-с.

Все, годі.

Вона заговорила. І він заговорив. Відкриваючи, роз’яснюючи, виправдовуючись, відмовчуючись. Розмова плелася довго й важко, та Канре слухала все й питала про все.

Казала собі: нема вини Жаррака в тому, що вищі колись винайшли синьку, прообразом котрої стала хвороба давнини, яка косила всіх без розбору. Вони вивільняли її — як повідав юнак — у час заворушень, аби придушити їх, у час неврожаю, аби уникнути голоду, у час війни — аби вороже військо полягло. І байдуже, якщо поляже ще половина свого. Однаково все вагоме вирішують чаротворці. Один на вагу сотні простих воїнів. Один здатен спопелити сотню, розкришити їхні кості чи уразити блискавицею — дайте лише добрих порошків і робочих артефактів.

Підсвідомість, котра волала голосами сестер, хотіла ще звинуватити Преста в тому, що він мовчав увесь цей час, мовчав про синьку, хоч і знав правду. Але Канре обрубала голоси в голові, певна того, що чаротворцеві не хотілося додавати їй болю. А це знання чистим болем і було. Тож вона ковтнула його і пообіцяла собі дізнатися глибше, дізнатися про все. Це придасться їй більше, ніж ненависть до Жаррака Преста.

* * *

— Ти, Гайраку, вмієш дивувати. — Маестра Генріена провела пальцями по записнику, котрий лежав розгорнутий перед нею.

— Я потребую вашої допомоги, — відповів Жаррак, ще розгублений після розмови з Канре, котра повернула не туди, зовсім не туди…

— Потребуєш допомоги? Хутко розказуй, що це! — Маестра двічі вдарила свій артефакт пальцями, і він відповів теплом, засвідчуючи готовність до дії.

— Записник, мабуть, щоденник одного чаротворця з Лалаки. Достеменно дізнаюся, коли ви знімете з нього покров.

— Відколи це мій син читає чужі щоденники?

— Від моменту, як вони можуть містити безцінну інформацію, матінко. Важливу для корони Франу, а заразом і для всього чаротворчого правління, — відповів юнак із дрібкою бундючності, котра маестру завжди дратувала.

— Ох, мусила б здогадатися… То все Людо напоумив, так? Може, й підіслав тебе сюди задля цього зошитка? Уже всіх майстрів тайнопису біля себе вичавив?

— Ні, мамо. Проте якщо я заслужив дещицю вашої довіри, то був би дуже радий, якби ви зняли для мене цей покров. Боюся, що сам можу його зіпсувати.

Маестра Генріена зміряла сина поглядом й уже побачила оті непримиренні вогники в його очах, котрі твердили: не допоможете ви, мамо, — пробуватиму сам, поки не випалю всі сили. Або ж піду до кожного знавця тайнопису, доки не знайдеться хтось достатньо майстерний, щоб вирішити цю справу.

Вона зітхнула й, аби не вести даремних розмов, ударила артефактом по палітурці записника, потертій і пожовклій, як його сторінки. Той, хто вів цей щоденник, робив це дуже давно…

Слова лягли на нитки чару. Маестра примружилася, стараючись не випустити їх з уваги: покров тайнопису просочував кожен знак, кожну літеру. Варто було дати своїй силі більше волі, як вона могла не лише зірвати чужий, давній чар, а й рвонути за собою чорнильні завитки і сплести їх в один клубок, котрого вже ніхто не розплутає…

Маестра повторила заклинання наполегливіше, а тоді нарешті лалацький щоденник піддався, хоч і не обійшлося без роси поту на чолі. Не в змозі втриматися на ногах, Генріена вперлася обома руками в стіл і важко видихнула. Вона стрималася від падіння в крісло, щоб син не бачив, скільки сил забрало в неї це заклинання. Натомість зиркнула на палітурку, списану тепер округлим, неакуратним, але все ж цілком доступним для прочитання почерком.

— Астафель Альвіанні почав сі записи року 28 після війни при Кортані… І хто, у біса, твій маестр Астафель? — спитала герцогиня в сина й таки бухнулась у крісло, бо тремтіння прошило, як несподіваний удар.

— Вельми вдячний вам, матінко. — Жаррак узяв записник обома руками. — Я маю сподівання, що він видатний чаротворець, ще й алхімік, хоч ні разу про такого не чув.

— Ну, коли б ми чули про всіх видатних чаротворців та алхіміків, то це було б щонайменше дивно. Тим паче, нині розвелося їх так багато, що куди не глянь — там по чаротворцеві! І всі спадкоємці за правом крові вже іменуються великими…

— Хіба це погано? Ці звання дали за відповідні заслуги. Вони переходять у спадок — але ж і кров та сила не розчиняються так просто.

— Для нас це непогано, — маестра Генріена усміхнулась. — І слава богу. А он, далеко йти не треба: чоловік кузини Ґрети Мюллхар, який опікується в Раді зв’язками з Аль-Аканте, переповідав новини. Знаєш, що Алессант Архес має на думці? Він хоче втяти кількість високорідних. Каже, надто це витратно для держави — мати стількох носіїв гілки.

— І як же він думає «втяти» їх? — спохмурнів Жаррак. — Стратити кожного третього? Чи кинути всіх на війну проти Франу в надії, що ми їх переб’ємо?

— Звідки мені знати? — огризнулася маестра. — І що — вже «ми», франці? Тебе так сп’янила перемога під Свічкою, що назад хочеш, умерти за того манірного Сонцесяйного, котрий сам ніколи не виходив на поле бою?

— Ні, мамо, — заспокоїв чаротворець. — Що ж до Аль-Аканте… Мені в думках не вкладається, що лірський правитель має таке на думці. Чаротворці — найбільша сила. Архес здійме проти себе всіх, якщо лише спробує. Йому мусили чимось дуже сильно допекти…

— Біда не зникне сама… — Маестра Генріена повернулася до вікна й примружилася проти сонця. — Подейкують, мовби Архесові на старості літ муляють око алхіміки: багато їх, і всім подавай гілку. А Франові вони програють і програють, нічого до пуття не можуть вигадати, щоб насолити нелюбому сусідові. Я колись бачила Іскристого короля, Гайраку, він пустопорожніх розмов не любить. Як накаже, так і буде.

— Не вірю. Він не може самовільно підривати лад.

— Я кажу, що чула. Але думаю, якщо лірські майстри порошків нічим не втішать короля в цій війні, то полетять і голови, і звання, і червоні стрічки… А на цьому дай мені трохи спокою та змоги повернутися до важливіших за лірські біди справ. Я твоїй Канрі сукенку справлю до балу. То чи не хотів би й ти з цієї оказії дати лад своєму волоссю? Чи хочеш, щоб шановне товариство подумало, що ти набрався вульгарних франських манер і плануєш відростити коси, як у принцеси Марії Ерманської?

— Дякую за заувагу, матінко. Перед балом я дам усьому лад. — Жаррак пригладив розкуйовджене волосся. — І дякую, що дбаєте про Канре.

— Ще така зірка не зійшла, дитя моє, щоб я почала дбати про нижчу. Але з нею не можна легковажити. Вона буде на виду — маестра Канра Арлі з Франу. Тож має виглядати як маестра Канра Арлі з Франу.

* * *

— Сукня буде жовта. Червоне й багрянець для тебе надто претензійні та яскраві. Мене й так уже тричі питали, кого це син привіз замість трофею з півдня. Не варто привертати зайвої уваги…

— Тоді я можу бути в блакитному, як тут заведено, — запропонувала Канре, проте маестра Генріена відмахнулася від цієї ідеї.

— Між «не привертати зайвої уваги» і «не губитися в натовпі» є певна різниця, котру варто збагнути. Знай: тобі належить супроводити мого сина, а він має дбати за те, з ким виходить у люди. Добре хоч рухаєшся не так, як дворове одоробло. Видно, що працювала в домі, де тебе вишколили. І на тому спасибі Юріті… Завтра прийде кравчиня для нової примірки.

— Так, пані Генріено, — слухняно відповіла Канре, переборюючи природне бажання сказати «так, маестро». — Ваш син — сама доброта до мене…

— І я не знаю, за що ти це заслужила. Гайрак мав завжди популярність. З легкістю вабив панночок, багатих і знаних. Нині половина з них відрізали б мізинці за змогу створити сім’ю з моїм сином.

Слова ці прозвучали, мов виклик.

— Я не будую собі ілюзій про те, щоби створити сім’ю з ним, — відповіла Канре. — Та мені хотілося б приносити вам менше незручностей чи турбот.

— Ти не турбуєш мене, дівчино. Я маю невеликий дім по батьках, за містом, у тихій місцині. З настанням весни зможеш жити там. Гайрак навідуватиметься туди, доки не обриднеш йому. Та моєму синові потрібно вести життя в столиці, побратися з достойною панною, стати на службу чаротворцем, аби здобути собі благодатне місце і нарешті порвати з Франом… Тож не плекай сподівань, що він зможе надалі упадати біля твоїх ніг, як нині.

— Я можу стати слугою, — прошепотіла Канре. — Я була хорошою слугою в Івеліні. Не цуратимуся роботи ні на вас, ні на Жаррака. Чи його майбутню жону.

— У жодному разі. Не з гілкою на твоєму тілі.

Канре ковтнула слину. Вона й сама розуміла це. Проте керамічне серце нагадувало про скінченність її часу.

— І ще одне… — Маестра схилилася, чіпляючись за руку дівчини своїми довгими пальцями. — Навіть не думай про дитя. Діти вищих і нижчих маестрами не стають. А безчарного спадкоємця, якого ти можеш вродити, цьому домові не треба.

— Розумію, пані Генріено.

Канре і не думала про таке. Проте зачаїлися слова заперечення, так і не сказані Жарраковій матері: адже нижчі не отримували золотої гілки. Ніколи. А вищі не помирали од синьки. Ніколи. То чи таким уже певним було оце «ніколи», в котре Канре раніше безоглядно вірила?

Святкова сукня сіла бездоганно, змикаючи талію дівчини в неприродно тонку лінію. Вона отримала ще золотаву маску та крихітну круглу сумочку, в якій лежали скрученими барвисті стрічки. Їх Жарракова матір наказала в’язати на зап’ястя кожному партнерові до танцю, котрий припаде до смаку.

— Для чого? — Дівчина зле пригадувала оповідь Жаррака про стрічки, яку почула колись давно, в іншому житті.

— Це традиція. Висловлення прихильності. Хай кавалер знає, що ти не проти його товариства в найбільш інтимному сенсі, — хмикнула маестра Генріена, мовби її потішила змога сказати це прямо — чого ж критися перед колишньою служкою?

Канре подивилася в холодні очі навпроти.

— Я б не хотіла робити цього.

— Усі роблять, і ти будеш. Ніхто не користатиме з твоєї стрічки насильно, — герцогиня закотила очі. — Символ приязні — не зобов’язання. А в хорошого танцюриста вони більше аби похизуватися.

— А чоловіки теж роздаватимуть стрічки?

— Чоловіки — н-ні, — наморщила носа маестра. — Роздавати нагороди — наша справа!

Вона відкинулась у кріслі й розсміялася, вочевидь, пригадавши якусь свою історію, тому геть не помітила, як Канре пополотніла від стрічок.

* * *

З вікна екіпажа місто скидалося на казкову картку з листів, котрі надходили маестрі Альвіанні під свята. Зі снігом і вогнями на вулицях, з урочисто прибраними деревцями і прилавками, заваленими рогаликами й запеченими яблуками.

Канре уважно роздивлялася дорогою з гостини незнайомі вулиці, милувалася вимкненими до весни фонтанами, осяйними вікнами, гострим шпилем собору, котрий виднівся гарно з будь-якої точки міста, відблискуючи черепицею, де здіймав крила до неба коронований гербовий птах правителів Вінну. Це місто відкривалося їй з найкрасивіших граней — з вилощених фасадів, парадних входів, вишуканих зал… Так і не скажеш, що є зворотний бік.

Дівчина двічі поривалася написати до маєтку маестри Альвіанні — обіцяла ж Осванові, що дасть знати про своє нове «місце роботи». Проте острах видати себе хай і необережним листом у старе життя не відступав, тому Канре вирішила, що ризикувати не варто. Врешті, думала вона, слуг пов’язує праця, але не змушує приростати одне до одного щирою дружбою чи турботою. Тож хай ліпше Осван вважає, що вона, вертихвістка безсердечна, швидко забула про них усіх.

Маестра Генріена саме оповідала, що за театр вони проїжджають, коли в шибку екіпажа влучила сніжка, а за нею — каменюка, котра хоч і не пробила скла, але всіяла його дрібними тріщинами.

Дівчина інстинктивно відсахнулась, а чаротвориця, навпаки, подалася вперед, вихопивши артефакт.

— Не сіпайся, дитя, — наказала вона і приклала вільну долоню до пошкодженого скла.

Екіпаж сповільнив рух, звернув праворуч — і Канре побачила враз усе. Заворушення вирувало, як море в шторм. Солдати намагалися витіснити натовп з головної вулиці під стіни і в найближчий провулок. Натовп був невеликий — сіро-чорна мішанина, білі спалахи листівок. Скрики, приглушені, але від того не менш відчайдушні. Десь тріскотіло розламане скло: розбили вітрину. Летіли сніжки впереміш з камінням.

«Переламати гілку! Переламати гілку! Чи готовий ти?» — розібрала Канре у вирі голосів. Химерне гасло то тонуло в криках, то знову злітало десь надривною нотою.

Проте маестра смикнула штори, й за кілька секунд натовп залишився позаду, а безпека екіпажа і стукіт коліс швидко відмежували гомін з вулиці.

— Є люди, яких ніщо не вчить, — мовила чаротвориця, рвучко ховаючи артефакт у кишеню довгополого пальта.

— Вам відомо, хто це? — спитала Канре, затамувавши подих.

В Івеліні протести зазвичай закінчувалися дуже зле для учасників, тому зійшли нанівець.

— Нижчі, котрим життя обридло, — різко відказала маестра. — Збіговиська, що розбалакують про зміни ладу. Збираються й волають, що хочуть «переламати гілку».

— Що з ними буде?

— Те, чого вони й прагнуть, — жорстка посмішка викривила губи герцогині. — Зміни! Кого спіймають — ув’язнять або звільнять з роботи. Можливо, показово стратять одного-двох. Нікому не хочеться напередодні свят псувати настрій масовою екзекуцією.

— Але ж вони нічого не зробили.

— Тобто, дівчино?

— Вони тільки сиплють словами. Насправді ж нічого не можна зробити з гілками?

— Ну звісно, — хмикнула герцогиня. — Гілка — вершина чаротворчих здобутків. Ти подивися на себе, Канро, подивися: скоцюбилася вся, забилася в куток і глипаєш, мовби чекаючи удару чи ляпаса. Я не буду тобі пояснювати, яка між нами різниця. Просто подивись у дзеркало. Ніхто не може переламати гілку. Бо не в гілці суть.

Розділ 4. Баночка на вагу смерті

Шановний Гвеннане!

Ми були раді дізнатися, що ваші дослідження рухаються з помітним поступом.

Наближені до нашого вельмишановного правителя спрямовують його думки в потрібному напрямку. Слабкість Алессанта Археса стане нашою рушійною силою, як і його непогамовне бажання піти проти законів цього світу.

Попри те, що чаром чи зіллям, яке повертає плин часу для тіла людського, не володіє жоден чаротворець або ж алхімік, Іскристий король пожадливо приймає оповіді про порошок із такими властивостями.

Поки ви завершите дослідження і зберете вдосталь доказів того, що гілку можна зламати, погляд Алессанта Археса буде спрямований на південь Франу.

Мої шанування. Фердинанд Мільт

* * *

Жаррак не знав Фердинанда Мільта. І не знав, наскільки відчайдушним мав бути страх лірського правителя, щоб він увірував у силу, здатну спинити старість. Юнак, хоч і не забував про витривалість чаротворських тіл, не мав ілюзій щодо того, що неміч і вік раніше чи пізніше змусять і його відпустити артефакт, приділяти більше часу відпочинку та вживати цілительські мішанки. Немає рятунку від років і болю. І від смерті немає.

Як і немає — на позір — зв’язку між вигаданим зіллям і франським півднем, куди невідомий Мільт прагнув спрямувати погляд свого правителя. Отже, там мало ховатися щось інше.

Листи лежали на столі, розкладені за датами відправлення. Жаррак пробіг по них поглядом, укотре чіпляючись за завитки та шпичаки чужих почерків.

Переїзд таки дав свої плоди: оскільки алхіміки Вінну вели справи з південцями, а не конфліктували з ними, як Фран, чаротворцеві вдалося дізнатися більше про тих, з ким листувався Гвеннан Альвіанні, і не збурити надмірного інтересу.

Відправники, котрі не приховували своїх імен, виявилися різноманітними: кілька навіть служили при дворі Іскристого короля. Один із невідомих, маестр Е, розпитував про «іншу властивість», котра мала проявитися взимку. То була скабка, яку Жаррак відчував постійно. Бо поки зима в розпалі, він мусив поспішити і розгадати таємницю.

Список імен віннських соратників Ліру лежав поруч — Жаррак виписав їх окремо. Він вирішив скористатися балом Зимової Фортуни, щоби придивитися до них: велике свято збирало всіх вельмож.

А щоденник Астафеля Альвіанні знову ставив попереду стіну. Алхімік виявився химерно везучим батьком пані Ілонни з Лалаки. Це він отримав артефакт Мерселлі в «чесній дуелі». Що чесною вона не була, юнак підозрював давно, але щоденник нарешті це підтвердив: Астафелеві вистачило нахабності записати туди, як напередодні він обпоїв гостя Мерселлі зіллям, котре «чи дасть велику перемогу, чи принесе певну смерть».

Воно принесло перемогу — Жаррак уже знав про це. Але сторінку, на якій, коли вірити попередній, був написаний рецепт приготування зілля, вирвали зі щоденника. А далі вже Астафель замальовував якісь квітки й підписував нерозбірливими замітками.

— Тобі б відпочити, Жакку.

Невагомі руки Канре опустилися на його плечі — бачать вищі, він так замислився, що й не помітив, коли дівчина увійшла. А втім, на її боці було ще вміння «ставати тінню» й привертати до себе якнайменше уваги — адже саме цього вимагали від слуг.

— Рано відпочивати. Мені не вистачає шматочків мозаїки, — зізнався Жаррак, розвертаючись до Канре. — І часу теж.

— То розкажи, у чім річ. Удвох думається легше.

— Лірські алхіміки хотіли, щоб їхній король прагнув здобути південь. Що вони забули там? До всього — ота труйка. Гвеннан мав задум, — відказав чаротворець. — Задум, що має проявити себе взимку — якщо вірити листам від його спільників. Проте я перебрав варіанти, які зміг придумати, й досі не бачу відповіді. А рецептури нема. Треба було попрохати тітку зберегти порошок замість віддавати весь батькові…

— А в мене є ще трохи, — стрепенулася Канре. — Я взяла… самовільно. У день смерті Гвеннана. Якраз і думала, що ти захочеш подивитися. А потім усе так закрутилося, що геть забула.

— Ти взяла його з собою, сюди?!

— Так. Зовсім трохи. Треба пошукати серед речей.

— Божественний талан! — зайнявся Жаррак. — Не згадуй про нього нікому. Цей порошок, можливо, набагато цінніший, ніж ми думаємо. Я мушу дізнатися, що він проявляє взимку… Що, що такого особливого несе зима? Думав про проблеми з артефактами — технічні. Але труйка тут навряд чи матиме вплив. Думав, що, може, він на морозі дає якусь реакцію — та цим і багато бойових порошків грішать. Не вельми корисна чи неповторна властивість, щоб загрожувати найсильнішим чаротворцям. А Гіллан і Гвеннан хотіли загрожувати. Вони ж тому й поїхали до Івеліна — отруїти мене й дати своїм спільникам у Лірі достеменні докази того, що суміш працює навіть на могутніх Престах… Але зима! До чого тут зима?

— Жакку, — округлила очі Канре, — це ж очевидно.

— Справді? — недовірливо спитав юнак. — Тоді я слухаю, о моя покровителько удачі. Яку таку очевидну зимову річ я випустив з уваги через свій задертий високорідний ніс?

— Так і є, випустив, — напрочуд серйозно відказала Канре. — Ти не подумав про те, про що вищі зазвичай не клопочуться. А відповідь — це синька, Жакку. Зима — пора, коли приходить пошесть.

* * *

Порошок розділили на три частини. Одну сховав у глибинах своєї валізи Жаррак, другу він засипав у крихітний кулон і почепив його на шию Канре, взявши з неї обіцянку ніколи з прикрасою не розлучатися. Третя частина, надійно спакована до святкових подарунків, поїхала з посланцем до одного з тутешніх алхіміків. Чаротворець твердив, що знає маестра Ґрехама з дитинства, бо то друг материної родини, і тому довіряє йому в небезпечних питаннях.

— Синька! — Юнак ляснув себе по лобі, вкотре дивуючись, як Канре одразу ж примітила те, довкола чого він блукав не один день. — Якщо вони змогли підкорити міттгу й нацькувати її на чаротворців, то це не просто зброя. Це щось істотно небезпечніше.

— «Чи готовий ти переламати гілку?» — прошепотіла дівчина, пригадуючи слова, котрі скандували заворушники. — Я чула це від натовпу. Це… твоя матір розповідала, що є якісь мовби повстанці, які протестують проти нинішнього ладу. Це їхнє гасло. Я бачила, як демонстрацію розігнали в місті. Вчора.

— Я зустрічав ці слова і в пошті братів Альвіанні. Вони листувалися з лірськими алхіміками — отримували від них гроші чи інгредієнти, яких не могли знайти на просторах Франу. Вочевидь, планували продати цю суміш за велику ціну: чи повстанцям, чи верхівці. Або ж гарно задурювали голови тим і іншим, бо потребували грошей.

— Утім, зілля їм гарно вдалося.

— А не їм. Зілля придумали раніше. Їхній родич Астафель, котрий переміг на дуелі одного з Мерселлі. Нечувано, правда? У Гіллана згодом опинився його артефакт. Той, котрий призвів до трагедії. — Жаррак примружив очі, оживляючи в пам’яті вечір дуелі в тітчиному домі.

— Ти дізнався це в Лалаці?

— Там я отримав нитку. І все ж — вона обірвалася. Рецепт зілля не зберігся. А коли й зберігся — то лише в голові Гвеннана. Але тепер ми зможемо дізнатися його!

— Але повстанці-алхіміки? — здивувалася дівчина. — Чого вищим іти на таке? Гілка — ваш безумовний захист і привілей.

— Припускаю, що одна з причин — це інтерес. Відкрити щось нове, хай і небезпечне, для алхіміка за щастя. Поза тим, за кожним повстанням стоїть той, хто збурює людей. — Жаррак опустив погляд на листи й спохмурнів ще більше. — Південний сусід бідує. Уяви, що комусь захотілося відволікти людей від їхніх бід, дати їм ілюзорну мету… Достатньо скіпки, іскри, слова: «Чи готовий ти переламати гілку?»… І все. Втім, хтозна, можливо, алхіміки лише прикриваються повстанськими фразами. Пригадай, що брати Альвіанні самі вибились із зубожілого роду і дуже болюче сприймали це. Хтозна, чого їм наобіцяли за порошки — чи не високого статусу в Лірі? Адже Іскристий мріє встановити контроль над нашим південним узбережжям…

Жаррак пригадав почуте від матері: Алессант Архес задумав розпоряджатися гілкою суворіше й позбавити її частину лірських алхіміків. Чаротворцеві все ж не вірилося, що правителеві, хай і жорсткому, може спасти на думку щось таке руйнівне й принизливе. Хоч юнак вважав, що нижчі і вищі таки схожі між собою й повинні мати гідне життя, однак зрівняння не мало би йти шляхом, котрий принесе більше смертей і розбрату.

— То що ж ми зробимо з цим знанням далі? — спитала врешті Канре, звикла думати про практичний бік будь-якої справи.

— Перш за все дочекаємося, поки Ґрехам проведе своє дослідження. Якщо цей порошок справді здатний робити вищих уразливими до синьки, то франський король дізнається про це. А навіть якщо твій здогад помилковий, ми однаково зможемо скористати з нової інформації. І листи Гвеннана…

— А ми, Жакку? Тобто такі, як я, нижчі? — тихо спитала Канре, перебиваючи потік його слів. — Нехай ти врятуєш свого короля. А він знову нашле пошесть. Аби коло не розривалося, не звучали зайві питання… Що робити з цим?

Чаротворець не мав відповіді — дівчина зрозуміла це, мигцем зиркнувши в його лице.

— Канре, ще невідомо, чим цей порошок є насправді…

— То уяви, що все так. Що наш здогад — правда.

— Тоді я спершу повідомлю про це короля, — відкарбував Жаррак. — Не можна дозволити лірцям пробити нашу оборону. Не можна підірвати силу чаротворчої гвардії. Це — понад усе. Мені шкода, що пошесть сходить на нижчих, мені щиро шкода, Канре, ти знаєш це, але…

— Пошесть не сходить, Жарраку Престе. Ти сам розповів мені. Пошесть насилає твій король.

— Або король Ліру. Або Суланни. Або Вінну. Перелічувати далі?

— Ні. Ти й так говориш як справжній королівський чаротворець, — відповіла дівчина, проте юнак уперше вловив у цих словах не приязнь, а осуд.

— Не суди мене, Канре, — застережно відказав він. — Протидіяти великій загрозі дійсно повинні чаротворці та правління. Я не знаю, чому небеса дали нам дотик до чару. Він просто є. І є порядок речей. Поки що — ось такий. Я розумію, що ти хочеш сказати, але не маю зараз відповідей чи втішних слів.

— Що ж, ти сам дав мені це право: говорити до тебе, великий чаротворцю. Хочеш його назад? Можеш мені наказати.

— Припини оце. Або скажи, що ти не згодна. Скажи, дивлячись мені у вічі, що я не повинен стати на захист Франу. Що маю дати лірцям застосувати нову зброю. Що мушу змовчати і збоку дивитися на всі підступи. Скажи мені, що чаротворці не кладуть свої плоть та кров на збереження миру. Зможеш?

Канре витримала його скрижанілий погляд та відповіла:

— Не зможу, Жарраку Престе. Але ти дав мені зазирнути на інший бік. Торкнутися вашого, вищого світу та його таємниць. І те, що для вас знайоме та звичне, викликає у мені часом такий спротив, що… — Вона потамувала прокляття і видихнула, позбуваючись іскор наглої злості: — Думаєш, я зможу жити спокійно з цим знанням і забуду, що відбувається по той бік? Що ви чините з нами — думаєш, забуду, бо мене гарно вбрали й посадовили поруч із тобою?

Лице чаротворця перемінилося.

— То я огидний тобі, Канре? — спитав він стиха. — І все це огидне?

— Ні.

— Я був на півдні. Я вбивав. Високорідних. Нижчих. Усіх. І бачив, як убивали лірці. Чи зможеш ти зрозуміти, що перемога в цьому протистоянні — те, що зараз важить найбільше?

Дівчина глибоко вдихнула.

— Розумію. Просто ти не був там, коли Жюссі… І коли маестра. Поки ти захищав наш кордон, я бачила пошесть у столиці. Я розумію тебе. Але зрозумій і ти…

Вони мовчали пів хвилини. Канре підраховувала завитки шнурів на новій жилетці маестра. Золотаві по кармінному — яскраво й претензійно; мабуть, кольори обирала маестра Генріена.

Юнак озвався першим.

— Давай умовимося вирішувати проблеми поступово. Спершу слід відкрити склад зілля. Синька — надто сильний суперник, щоб недооцінювати його.

* * *

— І де це виготовили? — проскрипів маестр Айнфрад Ґрехам, ігноруючи ввічливе вітання та іншу мішуру, котрою вищі обвішувалися, як стрічками в ночі балів.

За цю прямолінійність Жаррак любив алхіміка. Як і за вміння бачити найскладнішу суміш наскрізь — так, мовби вона розкладена перед ним на інгредієнти з інструкцією до приготування. Попри рідкісний талант, який міг би гарантувати йому неабиякий статус, Ґрехам давно покинув службу на короля і тримався на віддалі від верхівки Вінну, бо куди більше любив експерименти і свої суміші, ніж блиск Дому правління.

От і зараз алхімік зустрів гостя у своєму робочому кабінеті, роздивляючись крізь лупу темно-брунатні розсипи в керамічній баночці-наперстку. Крізь затягнуті штори жоден промінь не міг просочитися до кімнати: деякі порошки сонця не любили, а в кабінеті алхіміка під стінами стояло безліч шаф і тумб, заставлених банками й колбами з темного скла. На робочому столі маестра Ґрехама горіли свічники, рясно вкриті топленим воском, — видно, він працював ще від самого ранку.

— Воно з Лалаки, — відповів Жаррак, вмощуючись у глибокому кріслі навпроти столу. — Але інгредієнти можуть і лірськими бути, достеменно не знаю.

— Лірські інгредієнти для франського порошку? — Алхімік хмикнув, роздивляючись закритий уже наперсток. — Знову неспокій у прикордонні дається чути?

— Не те слово. — Жаррак знічев’я взяв зі столу дрібну баночку і придивився до бирки на ній. — У вас є цанія? — Він звів брови. — Жуанська?

— О так, розкішна смерть. — Маестр вихопив зілля, підніс його близько до очей і теж роздивився бирку. — Одна з причин, чому я пішов з посади архалхіміка: ніхто не дасть спокійно проводити досліди з цанією! Її привіз мені старий друг. Давно, ще до страти Гіркого Герцога. За зілля з Центрального Жуану тоді можна було отримати пів маєтку на Рінгу чи Грабені. Але я спускаю її обережно, невеликими порціями, бо коли спадкоємицю Рессів отруїли, вийшов королівський едикт із забороною — то вам не цяцька. Можна й голови позбутись… Ну а в оцій баночці я тримаю інші цінності. Хай напис тебе не здурить.

— Не плутаєтеся через бирки?

— Ні-і. Мене у власному домі не заплутати. А когось іншого — залюбки. Люди надто вірять у написане. Воно збиває їх з пантелику. Якщо комусь забагнеться викрасти в мене цанію, він візьме цю крихітку й розчарується гірко. Бачиш, на дні. — Алхімік обернув баночку іншим боком і вказав на вишкрябану там літеру. — Осьо моя позначка… Якщо ж хтось прийде по твоє зілля, маестре Престе, друже мій, то він може перевернути весь цей дім, але не натрапить на бажане. Його я теж пересипав у наперсток від дешевої сріблянки.

— Гарна ідея. Уявляю розчарування того, хто, забажавши допастися до безцінної цанії, знайде в баночці легке снодійне чи фіалову пелену.

— А так і буде, — посміхнувся Ґрехам. — Бо ж нема дурних відкрити труйку, щоб упевнитися, що то саме вона. Бо один вдих…

— І йдеш до святих! — закінчив Жаррак, котрому в дитинстві доводилося завчати багато властивостей порошків отакими примовками. — Що ж, не заздрю я грабіжникам, які посягнуть на ваше. Втім, до справи. Ви вже розібрали мою мішанку?

— Цікава суміш, скажу тобі. — Маестр Ґрехам відклав лупу та обережно накрив баночку-наперсток відкидним ковпачком.

Жаррак прослідкував, як крихітна ємність із «цанією» зникає в одній з таємних шухляд у робочому столі алхіміка. Тоді той шарпнув штори в боки — кімнату залило світло, змушуючи чаротворця примружитись.

— Суміш цікава, але неоднозначна. Наче була одна, а потім хтось вирішив до неї додати щось нове… Непевна, нестабільна річ. Якби мені таку показали без примітки, що вона здатна на серйозний вплив, то я б одразу сказав, що це забавка алхіміка-самоука. І то не найкращого.

— Попри це вона впливає на сили чаротворців.

— О так! — Маестр Ґрехам виставив вказівний палець угору. — Самоукова це робота чи ні, та вона працює. І працює часом непередбачувано — бо нема балансу, нема.

— Як щодо міттги?

— Теж погана, незбалансована зараза.

— Ґрехаме, ви розумієте, що я хочу знати.

— Я знайшов усе, — посерйознішав алхімік і сперся обома руками на стільницю. — Один інгредієнт — не знаю. Думав, що десь прорахувався, передивився все наново. Але є тут щось, чого мені раніше не траплялося бачити. У Вінні такого зілля не знайдеш. Одна надія — на Фран чи Лір. З одного боку, добре — цю суміш у нас не приготують, з іншого, зле — якщо то якась квітка, котра росте тільки під одним кущем у Симеоні та ще й квітне раз на три роки, то навряд чи ми її завиграшки знайдемо.

— Тоді потрібно дізнатися про всі варіанти, що згодяться для такого зілля й ростуть саме на півдні… Якщо цей інгредієнт не прислали звідкись іще. Я принесу вам щоденник — там автор якісь квіти малював, може, згодиться. Як іще нам звузити коло пошуків?

— Важке завдання, — задумливо прохрипів алхімік. — Щодо міттги — небезпечно торкатися цього питання, Престе. Ти ж не дурень, аби влізти, куди не кличуть.

— Певна річ, Ґрехаме… Тільки вже вліз. Я гарно відчув вплив цієї суміші. А моя тітка, котра теж спробувала її, померла від синьки. Зв’язок не доведено, але він майже напевне існує. Уявіть лишень, що буде, якщо лірці кинуть таке зілля проти Франу.

— Не зможуть. Забагато кроків і ризиків. Я охочіше уявляю, як Сонцесяйний труїтиме ним кожного, хто не задовольнить його вимог… Щодо складу, то щоденник той неси. А поки я чекаю поради від знайомого, який спеціалізується на південських травах і мінералах. Скоро здобуду тобі все, що треба.

— Знайомий? Ви ж не відкрили йому…

— Тихо, Престе. Я вмію мовчати, і ти не городи дурного. Він не дізнався більше, ніж я б відкрив будь-кому. А тепер — іди на бал та розважайся.

— Це я теж планую, — з усмішкою відповів Жаррак. — Ще підкажіть, Ґрехаме: я трохи спустив зілля на півдні, хочу поповнити запаси. Зробите?

— Нема питань. Занеси мені після Фортуни список. А якщо треба буде щось особливе…

— Тобто заборонене до ввезення?

— Заборонене, з біса дороге чи рідкісне, так. То треба буде — черкни записку Касселеві. Він не успадкував мого таланту до змішування порошків, але натомість має материну чуйку й орієнтується в тутешніх торгах краще за будь-кого.

— Дякую, Ґрехаме.

— Потім дякуватимеш. Мені не горить вплутуватися в проблеми Франу.

— Та я вірю вам куди більше, ніж усім франським алхімікам разом узятим. Ви врятували мою матір після смерті Сюзетти.

— Я споював її тими самими зіллями, які нарадив би будь-який цілитель, — хмикнув алхімік. — Іди вже, не піддобрюйся.

* * *

— Маестра Генріена наставляла мене, що неодмінно треба приїхати до початку танців, але вклинитись у момент, коли вже от-от, — пояснювала Канре, коли вони вирушили на бал. — І в жодному разі не прибути серед перших гостей, бо тоді твоя поява мине непоміченою. Та ще й першими приїздять роззяви, котрим кортить покрасуватися чи пороздивлятися всіх.

— Боже, Канре, ти говориш зовсім як моя матір, — широкі брови Жаррака шугнули вгору.

— Я так і старалася, — додала вона. — До речі, вона розповідала, що зі стін у бальній залі колись здирали позолоту, тож довелося її прибрати. Уяви: такі всі багаті та розкішні маестри тупотять попід стінами й шкрябають їх, як пані Манно — пічку на кухні! Хотіла б я це побачити.

— Думаю, після цієї історії ти остаточно повірила в те, що високорідні — теж люди.

— Я давно в це повірила. Та боюся, цього недостатньо, аби проявляти людяність.

Попри внутрішній спротив до надмірної розкоші, що викликала у Канре прогірклі відчуття, її зачарувала бальна зала. Розташована в шпилястому Домі правління, котрий раніше був королівською резиденцією, вона нівроку нагадувала про перше призначення цього місця.

До зали вона ввійшла, спираючись на Жарракову руку: він найкраще знав, як поводитися, з ким вітатися, куди дивитися, тож достатньо було лише повторювати… Канре схиляла голову, слідкуючи за тим, як це робить юнак. Легкий поворот, кивок, мигцем опущені повіки, попри те — завжди бездоганно рівна спина, мовби навіть обвалений дах не зможе її зігнути.

Дівчині хотілося спинитися просто посеред сходів чи вестибюля, задерти голову і простояти так годину, а то й дві, роздивляючись стрункість колон, висоту стель, фігури святих і правителів, однаково недосяжних під склепіннями, котрі хтось розписав хмарами, мов справжні сади засвіття.

І хтось же вигадав це, думала дівчина. Хтось, хто стояв на землі, як і вона, але зміг побачити внутрішнім зором ці височенні стелі, ці зіткнення арок і колон, ці пройми вікон, ці плетіння фарб, золота, ліпнин, котрі увінчували колони, й візерунків, що розтинали паркет. Хтось придумав це — вищий, безперечно, маестр, котрий з дитинства їздив по світу й бачив величезні палаци Ліру і куполи храмів Суланни, емальовану черепицю на дахах Вінну та всебарвні вітражі у франських вікнах. Маестр, котрий читав книги з історії та архітектури, може, й сам учився будівничої справи або ж залучав архітекторів, які б перенесли його видіння на твердь землі. І на місці, де нічого не було, народився палац, під склепінням якого Канре чулася маленькою, невагомою, але зненацька — щасливою.

— Ми неодмінно завітаємо сюди просто помилуватися на фрески та вітражі, — шепнув Жаррак, помітивши захват супутниці. — В Альтесштадті безліч місць, котрі я б хотів показати тобі…

— Ти знаєш, хто звів ці палати? — Вона й сама стишила голос до шепоту, закутана величчю стін довкола.

— Гайрак Айнхар, — з усмішкою відповів юнак, мовби передбачив це запитання. — Найвидатніший віннський архітектор.

— Тебе так кличуть на його честь?

— Ні. Просто ім’я моє для віннців звучить схоже.

— Він був могутнім вищим, мабуть. Маестр Гайрак…

— Просто Гайрак.

— Не високорідний? — здивувалася Канре. — Тоді син багатіїв? Чи якогось професора? Чи церковник з верхівки?

— Він був бідняком з передмістя. — Жаррак задер голову й задивився на фрески. — З дитинства працював на будові і викрадав з канцелярії папери для креслень своїх фантастичних споруд. А потім дуже довго добивався змоги навчатися в Колегіумі, бо не мав на те грошей та прав. Але його проєкт уподобав собі дрібний вельможа, якому, подейкують, Айнхар ставив вікна. Так йому вдалося запопасти покровителя і збудувати перший палац, крихітний та чарівливий, як скринька з прикрасами, — так його й називають досі: Скринька Див. А по тому його кар’єра пішла на підйом… І ось ми тут, під склепінням його найвеличнішого творіння.

— Нижчий, — повторила про себе Канре. — Нижчий. Гайрак, — втішилася вона й ледь що не розсміялася, хоча пильні погляди віннських паній уже слідкували за тим, як колихалися шари її сукні, тож голосний сміх ризикував роздражнити їхній інтерес іще більше. — Він зміг створити щось настільки розкішне!

— Якщо хочеш, я відвезу тебе й до інших його творінь.

— Неодмінно! — кивнула Канре, сповнена гордості за невідомого до сьогодні нижчого, котрий зміг піднятись у своєму творінні на незбагненні для неї висоти.

Тут до них наблизилися Жарракові знайомі — одного чаротворець представив Касселем Ґрехамом, іншого — Уле Бертом. Вони з цілковито віннською прямотою роздивилися Канре з ніг до голови крізь прорізи у своїх синьо-сірих масках, а потім повідомили, що «маестра безміру чарівна, й вони матимуть за честь отримати од неї стрічку сьогодні».

— Не турбуйся щодо стрічок, — шепнув Жаррак, щойно знайомці відійшли. — Вони — церемонність.

— Я надто часто підводила очі, Жакку, аби спокійно сприймати таку «церемонність». Втім, тутешні панії не мають нічого проти — щось непомірно дивне для мене. Де їхня гордість?

— Але ж наше кохання не ображає твоєї гордості, чи не так?

— Сам же розумієш, що це інше. Мені просто незвична думка про те, що високорідні, котрим не треба боятися примусу, так чинять. А стрічок я однаково не роздаватиму.

— Та в тебе нині революційний настрій! Але сподіваюся, ти хоча б погодишся обмінятися зі мною масками, як велить звичай… О. Зажди. — Жаррак задивився в бік входу до зали, й Канре вловила його напругу. — Онде маестр Віллард прибув. Ходімо побалакаємо — він є у списку.

Пан Віллард, високий сивочолий пан, висловив глибоку радість, коли побачив Жаррака, і вони одразу поринули в розмову. Супутниці маестра — найпевніше, дружина й донька — шаркнули туфельками по паркету, обдали супутницю «Гайрака» заінтригованими поглядами й повагом пішли до своїх подруг.

Дівчина з інтересом придивилася до одежі віннського пана: вихідний костюм того вкривало не золоте, як у Жаррака, а срібне шиття. Шийну хустину прикрашала з вигляду надто жіночна брошка — дівчина зі здивуванням упізнала квіт, який бачила неодноразово у візерунках вишивок Жюссі. На біду, Канре не пригадувала, як та квітка зветься, але хустинка, вимережана молодшою служкою, лежала в торбинці поруч зі стрічками, і дівчина, котра роздивлялася її ще нині по обіді, була певна, що не помилилася.

Тут Жаррак легко стиснув її руку — маестр Віллард попрямував до своєї родини, тож і їм випадало відійти.

Дивна річ, та бал, мов одна жива істота, постійно вирував, і якщо ти не поринув у танок чи розмову, то мусив напевне йти кудись, виглядати когось чи просто тягнутися вздовж зали, не спиняючись ні на мить.

— Інших, хто мене цікавить, ще не помітно. — Жаррак кивнув у вітанні комусь із новоприбулих і неквапом повів Канре по залі, описуючи лише йому зрозумілу траєкторію. — Тому поки що ми танцюватимемо.

Розділ 5. Відкриття і викриття

Дівчина тихцем сподівалася, що зможе провести всю ніч у Жарраковому товаристві, проте запрошення сипалися й сипалися, а паркет уже мерехтів перед очима від невпинного кружляння.

Врешті Канре перестала нервувати й зважати на дрібні огріхи, котрими, як їй здавалося, повнилися її рухи.

У якийсь момент перед Канре виріс маестр Віллард і покликав до швидкого, втомливого танцю. Попри свій високий зріст дівчина почувалася крихітною поруч із алхіміком, а перед очима все поблискувала емальована п’ятипелюсткова квітка, пришпилена до його хустки.

Брошка у волоссі після швидкого танцю сповзла, і Канре довелося її зняти. Вона розуміла, що, поки лице ховає маска, небагато в цій залі впізнають її, тож невелика біда. Та однаково поривалася якнайшвидше хоч як заколоти коси, аж тут їй уклонився новий партнер. То був молодий та вельми привабливий юнак — так думала не лише Канре: дівчина мигцем помітила барвисті знаки успіху на його зап’ясті.

— Від мене ви стрічки не отримаєте, — попередила дівчина, тицяючи брошку в коси.

— Сподіваюся бодай на ласкавий зблиск ваших очей, який освітить цю ніч. — Красномовець, здається, не розгубився від зауваги, за що таки отримав від Канре усмішку у відповідь. Від нього добряче несло алкоголем, тож рухався юнак із тією свободою, яку дає вино.

Танець був спокійним — вдалося побалакати. Маестра в багряній масці звали Вілль Фрейріх, він належав до одного з великих домів Вінну і, здається, пережив щире розчарування, коли Канре зізналася, що нічого не знає про великі доми Вінну, які в сукупності ще звалися Вінком. На щастя, згадка про життя в провінції на півдні Франу зустріла цілковите розуміння маестра. Він натомість зізнався, що чаротворцем не вдався, зате претендує на звання наймолодшого королівського алхіміка.

— Я неодмінно покличу вас іще! — повідомив Вілль, коли танець закінчився.

— Від мене все одно не отримаєте стрічку, — попередила Канре.

— У вас є щось набагато краще. — Алхімік відповів усмішкою й повернувся до іншої дами.

Світлу зав’язку маестра в такому ж світлому волоссі прикрашала квітка, котру той мовби зняв з хустки пана Вілларда.

Канре придивилася до біло-золотої емалі, але Фрейріх розчинився серед танцюючих. Залишившись на самоті, дівчина знагла схотіла знайти щось, аби підраховувати, тому вона постановила собі видивлятись отакі білі квіточки, які вже завважила у Вілларда та Фрейріха.

— Чи ви при своєму розумі, маестро Арлі?

Голос герцогині повернув Канре до реальності, й вона рвучко повернулася в бік Жарракової матері, котра стояла просто в неї за спиною й пахтіла випитим.

— Складіть мені компанію, будьте добрі, — вичавила чаротвориця й шарпнула дівчину, вкладаючи її руку попід свій лікоть.

Маестра Генріена хутко обігнула танцюючих, привіталася з кількома знайомими і врешті підвела Канре до прочинених дверей на балкон-галерею, від яких віяло рятівною свіжістю.

— Маестро Канро, — голос герцогині втратив напускне тепло, хоч і залишався стишеним, — що з вашим волоссям? Такий вигляд соромить мою родину.

— Брошка зіслизнула, ото й усе. А я її приладила як змогла. Однаково всі в масках чи зазирають у бокали, — відповіла дівчина, вдихаючи морозяне повітря.

— Очі всюди. Очей більше, ніж вам могло здатися. Та коли це невтямки… Краще вам скоротити своє перебування в моєму домі. Зрозуміли мене, маестро Канро? Ви поїдете. Завтра ж. А далі — хоч голяка по вулицях ходіть. Тепер дайте лад волоссю.

Дівчина незграбно підібрала розпелехані пасма й заколола на потилиці. Почувалася невдячною егоїсткою, проте була певна: Жаррак не дасть матері вигнати її.

Щойно з брошкою було закінчено, дівчина поспішила подалі від гніву чаротвориці. Майнули хвилі подолів, крок-два-три — й Канре вже загубилася в натовпі, надійно відмежована незнайомцями в барвистих масках. Сподівалася, що Жаррак помітить її, — все ж яскраво-жовта сукня виділялась, а інших таких було мало. Проте Канре не бачила його ніде й, підкоряючись потокам довкола, дозволила їм винести себе аж до іншого боку зали. Між колонами шурхотіли панії, прикриваючи віялами важкі коси. Слуги-невидимки снували з бокалами, де бовталися гарячі напої — алкогольний дух горів у повітрі. Кілька юних маестрів гарячково тицяли один одному під носа зап’ястя, оперізані стрічками.

Замість радості дівчину охопила слабкість — керамічне серце вкололо. Вона, притиснувши обидві руки до мережив на грудях, зігнулася, силкуючись не впасти, не поточитися в натовпі, який усе напирав і напирав.

— Чи з вами все гаразд?

Рука незнайомця вхопила Канре якраз у мить, коли запаморочення й біль сягнули найвищої точки, тож дівчина сперлася на раптового рятівника й підвела на нього погляд.

— Так, дякую. — Усмішка набігла на лице сама собою. — Всього лише задуха. Проведете мене до свіжого повітря?

Вона вирішила скористатися зненацька знайденою компанією, аби повернутися на балкон і не натрапити там на герцогиню Генріену.

— Звісно, маестро…

Незнайомець повів її крізь натовп і заговорив приємним, низьким голосом:

— Звідки ви до нас завітали? Зізнаюся, не думаю, що пропустив би вас, якби ми бачилися раніше на тутешніх прийомах. З вимови можу припустити, що ваша домівка — Фран.

— Так, ваша правда.

— Тоді радий знайомству. Мене звуть Рілль Ельбрах, і я герцог Лорингії.

Канре спробувала пригадати, що таке та Лорингія, виходячи в новому товаристві у коридор, споряджений святковими гірляндами. Вона не спромоглася назвати свого імені, концентруючись на тому, щоб дихати і гасити кола перед очима та не впасти від запаморочення.

Маестр впевнено завів її в непримітний вузький коридор, здолавши який, вони опинилися в заскленій галереї з видом на внутрішній двір палацу.

— Як ви, маестро? — поцікавився новий знайомець, мовби йому на цьому щось залежало.

— Значно краще, дякую. — Дівчина поправила волосся, котре знову вибивалося з-під брошки.

— Тому ви й поїхали з Франу, так? — спитав він, помітивши її рух. — Повірте, мене не цікавлять дрібні скандали, я різного надивився за життя… — Маестр видався Канре доволі молодим, але його волосся подекуди зблискувало сивиною. — Потрібно мати гонор, аби вийти в люди, не ховаючись від помилок минулого. Маю сміливість спитати: шукаєте уваги? Чи нехтуєте правилами?

— Багато правил насправді не мають сили, — відповіла Канре, пригадуючи, як колись давно почула ці слова від Жаррака.

— Якщо всі франки такі гонористі, то, мабуть, мені згодилося б поїхати у ваші краї. — Герцог усміхнувся та обсмикнув рукави, призібрані на зап’ястях.

— Так, про характери франок ходять легенди… — Канре помітила спалах знайомих біло-золотих пелюсток на рукавах герцогового жакета й спитала: — А це мода у вас — носити отакі квіткові прикраси?

— Ви перша, хто завважив їх сьогодні.

— Мені доводилося бачити схожі.

Канре не відривала погляду від запонок. Звикла підмічати дрібні деталі, вона була певна, що квітки — такі ж, як і ті, що у Вілларда та Фрейріха.

У спогадах знов ожила Жюссі, та її вишивання, та розповіді про далекий дім. Молодша служка розповідала про матір-травницю з маленького села на узбережжі. Розповідала, що квіти, які в них росли, ніде більше не водились. І про оцю п’ятипелюсткову зірку.

Про отруту.

Назва спалахнула в пам’яті, а тоді спогади потекли рікою, набираючи сили, — всі історії, всі моменти, всі дрібниці. Вони зненацька сплелися, мов нитки чару, й освітили картину, котра до того проступала лиш натяками чи здогадками.

— Чи вам відомо, що це за квітка? — спитала дівчина, сподіваючись почути з Ріллевих вуст певне «ні».

— Вона зветься золотою оливетою. Це красивий символ, — натхненно відказав герцог. — Символ того, що весна завше приходить, проростає нове життя і тягнеться до світла…

— «Чи готовий ти переламати гілку…» — прошепотіла Канре в унісон з маестровими словами, зіставляючи подумки все. Порошок Гвеннана. Розповіді Жаррака. Невідомий складник. Отруту з півдня. Віннських соратників. Заворушення нижчих.

— Де панна дізналися ці слова? — спитав герцог усе ще спокійно, але Канре вловила незначну зміну в його тоні і зважилася на ризик.

— Я знаю гасло, — вона вказала на білясту запонку. — Бо знаю, що це, маестре Ельбраху. Справа Гвеннана та Гіллана Альвіанні.

Канре стулила губи й дістала з сумочки зі стрічками серветку Жюссі, а тоді розгорнула її перед очима герцога, щоб він гарно міг побачити пелюстки з характерними прожилками й незвичною формою. Лунка тиша і морозяний спокій на лиці Ельбраха ледь не запевнили дівчину в помилці, але минуло кілька секунд — і маестр першим озвався до неї:

— Що ж, тоді нам нема потреби прикидатися. — Він з півусмішкою обережно зняв одну із запонок і вклав її в руку Канре. — Зізнаюся, мені невідомо про всіх, кого втаємничили в нашу справу. Але смію припустити, що ви, госте з Франу, знали наших тамтешніх приятелів.

— Можете так припускати, — відповіла дівчина, бо не надто продумала, що робити на випадок, якщо герцог Ельбрах дійсно виявиться серед шукачів Гвеннанового зілля.

— А що привело вас до Вінну? — спитав він, тепер явно більше зацікавлений співрозмовницею. — Прибули з новинами? Бо звістка про загибель обох Альвіанні трохи зворохобила наші плани.

— Не думаю, що це час та місце для таких розмов, — відсторонилася дівчина, напускаючи на лице зверхній вираз, яким часто послуговувалися маестри. — Кажуть, тут і стіни мають вуха. Тому я б воліла повернутися до товариства. Супутник шукатиме мене — не хочу будити недоречних думок.

Вона почепила запонку до кулона з порошком і підвела погляд на Ельбраха.

— А хто ваш супутник, якщо дозволите поцікавитися? — не вгавав алхімік.

— Він непричетний, отже, неважливий, — відрізала Канре, бо їй щонайменше хотілося давати ниточку до Жаррака. — То ви супроводите мене назад до зали?

— Так, певна річ. — Рілль подав їй руку й після короткої паузи додав: — Відкриєте мені бодай своє ім’я?

— У світлі того, що сталося з Гвеннаном та Гілланом, я надто високо ставлю власну безпеку і приватність.

— Прошу, не думайте, що я можу стати небезпечним для вас.

Проникливий погляд не міг одурити Канре, але вона дозволила собі улесливу усмішку і міцніше схопилася за руку герцога.

— Тоді, — прошепотіла у відповідь, — довірте мені спершу якусь співмірну таємницю.

— Як забажаєте! Нам дуже щастить, маестро: знаменитий порошок уже в Альтесштадті. Можливо, навіть у бальній залі. Чи це співмірно для вас?

— Чому ви вважаєте, що він тут? — спитала дівчина, силкуючись не видати нічим правоту маестра, адже бажане зілля пересипалося в кулоні на її шиї.

— Ми уважно слідкуємо за тим, що відбувається довкола. Тож один із наших соратників дізнався, що зілля, яке підпадає під опис, потрапило в Альтесштадт… А тепер зважитеся відкрити мені своє ім’я?

— Гаразд, — видихнула дівчина перше, що спало на думку: — Звіть мене Карою Альвіанні.

— Кар-ра… Тож ви навіть родичка наших рятівників! А де зупинилися? Може, потребуєте допомоги чи заступництва в столиці? Напишіть мені, маестро Каро, після балу. І не розлучайтеся з оливетою. Вона стане вашим захистом, якщо пред’явите її будь-кому з нашого товариства.

— Дякую. Буду обережною.

Дівчина поклала руку на груди, де висіли найнебезпечніше у світі зілля та знак тих, хто хотів його застосувати.

* * *

На півдорозі до бальної зали Канре вирішила: час тікати. Вона остерігалася, що Ельбрах прослідкує за нею. Адже прихильники квітки вхопляться за будь-яку нагоду дізнатися про бажане зілля. А щойно герцог помітить її разом із Жарраком — його ж тут знають майже всі… Ні, цього належало уникнути.

Тож щойно вони минали столик із розкішним свічником на ньому, Канре впевнено, наскільки могла, вдала, що слабкість знову навалилася на неї. Сама вона навалилася на герцога, і — раптовість та напір зіграли на її боці — пишний рукав Ельбрахового святкового жакета втрапив саме до вогню й задимів.

Герцог, звісно, швидко збив тонкі язики полум’я, які вже вгризалися в мереживо, і так само швидко посадовив дівчину в крісло, де вона тут же привалилася чолом до столика і важко зітхнула.

— Чим вам допомогти, панно Каро? — Стурбованість у чоловіковому голосі впевнювала, що гра вдалася.

Канре підвела голову.

— Спасибі. Я волію посидіти тут кілька хвилин. Переїзд трохи вдарив по моєму здоров’ю.

— Коли ви так кажете… — Певності в цих словах не було.

— Так, справді. Ох, вибачте, ви через мене пошкодили свою одіж.

— Це пусте. — Ельбрах кинув погляд на обпалений рукав. — Я зачекаю, поки вам полегшає.

Канре, котра сподівалася, що герцог забажає змінити чи полагодити святковий убір, глибоко вдихнула.

— Але коли б ви були ласкаві дістати мені трохи холодної води…

— Води… — Ельбрах смикнув бровами. — У залі хіба що алкоголь. Я пошукаю когось зі слуг і розпоряджуся, щоб вам принесли воду. Заразом відряджу й мені по нову одіж.

— Звісно. Буду дуже вдячна. — Дівчина видушила кволу усмішку.

Щойно герцог зник за поворотом, Канре піднялась і побігла до зали. На вході вона затамувала подих і відшукала поглядом Жаррака, але спершу вирішила позбутися маски. Примітила ще одну гостю в жовтій сукні, підійшла до неї і з усмішкою, яка ховала тремтіння, спитала:

— Маестро, чи не бажаєте обмінятися з нагоди свята?

Дівчина — чорнокоса й чорноока — сторожко позирнула на Канре, бо вони ні разу не бачилися до того. Втім, поволі кивнула й акуратними рухами розв’язала шворки на потилиці. А тоді простягнула свою чорну зі сріблом маску. Канре віддала їй золотаву і швидко сховала лице під новим покровом, сподіваючись, що це ускладнить Ельбрахові пошук.

Далі швидко, наскільки дозволяв розмірений рух зали, Канре описала півколо й наблизилася до чаротворця.

— Я знаю, чого не вистачає в рецепті, — видихнула вона просто у вухо Жаррака, який наодинці стояв біля виходу на балкон, відпочиваючи після танцю, вочевидь.

— Отакої… — Юнак недовірливо звів брови. — Ти зникаєш на кілька хвилин, а повертаєшся з найпотрібнішим мені знанням? Ти не покровителька фортуни раптом?

— Ні. — Канре мигцем помітила кілька стрічок на маестровому зап’яті й перебрала їх пальцями. — Жакку, я певна щодо цього. Хоч і далека від алхімії. Але нам варто якомога, якомога швидше звідси піти.

— Звісно. А я думав, ти забажаєш лишитися до ранку — це ж твій перший бал.

Канре кинула погляд на залу, що сяяла налакованим паркетом, на блиск люстр і тепле світло, яке струменіло від них, розливаючись у кришталі та склі, у складках шовків, переливах коштовностей і високих вітражних шибках. Бал горів вогнями, шаленів у музиці, коливався в танцювальних кроках, подзвонював зіткненнями бокалів і озивався розсипами сміху. Який гарний він був! На позір увесь — розкіш і блиск. Так, аби сліпило очі. Але Ельбрах уже, певно, розпорядився щодо води, тоді змінить одяг і з хвилини на хвилину повернеться до зали.

Тому Канре взяла Жаррака попід руку й похитала головою:

— Ходімо. Я не хочу тут залишатися.

* * *

— А це Жюстіна розповіла мені…

Дівчина завершувала розповідь уже в Жарраковому кабінеті після короткої перерви на виплутування шпильок з волосся та визволення з бальної сукні. Тепер Канре вимальовувала на чистому аркуші п’ятипелюстковий цвіт.

— Оливета — це їхній символ. — Вона поклала запонку герцога Ельбраха поруч зі своїм малюнком. — Квітка, котра може дати сильну отруту. Лалацьке зілля, якого не знайти ніде — лиш на південному франському узбережжі. Звідки маестрам з Альтесштадта знати про рідкісну квітку? Чому вони носять її — всі? Бо це знак. До того ж непримітний — хто не знає, що шукати, той не знайде, бо кого здивуєш квітковим шиттям чи прикрасами? А символом оливета стала, адже потрібна для порошку. І вони, вочевидь, про це знають. А ще знають — чи принаймні здогадуються, — що зілля в столиці. Це викрив хтось зі спільноти. Але рецепта в них нема — Альвіанні дійсно тримали його в суворій таємниці. Більше нічого певного я не дізналася.

Жаррак слухав уважно.

— Ти вже викрила більше, ніж я міг помислити. Вранці поїду до Ґрехама. Мені не подобаються будь-чиї здогади про наявність порошку в місті — вони можуть привести до мого алхіміка.

Дівчина почепила запонку назад, просиливши ланцюжок крізь неї.

Жаррак торкнувся руки Канре, збуджуючи дрож у ній, — гола шкіра, звільнена від рукавиць, вкрилася мурашками, серце нагадало про себе.

— Тобі холодно? — спитав юнак. — Я ж наче наказав натопити тут гарно.

— Ні, все гаразд. Але що тепер вчинити мені? Написати оцьому Ельбрахові? Він же чекатиме…

— У жодному разі.

Канре обплела шию чаротворця руками й сперлася підборіддям на його плече, вкрите тонкою тканиною сорочки.

— Жакку, а що, коли їм справді хочеться змінити щось… для нижчих?

— Я не вірю в це. Ці люди небезпечні. Вони поки небагато знають про тебе, і краще, щоб не знали. Представитися вигаданим іменем — чудовий вибір. Але не варто шукати зустрічі з герцогом та його приспішниками. Далі — справа за мною, згода?

Його рука пробіглася від потилиці до шиї Канре, розбурхуючи коротке волосся.

— Згода, — видихнула дівчина і крадькома подивилася на розкішний годинник на стіні, котрий сповіщав їй, скільки часу дає немилосердне керамічне серце та його «золота година». Було кілька хвилин по п’ятій.

Золота година, золота оливета, золота гілка… Канре пообіцяла собі, що коли все це закінчиться й вона матиме дрібку спокою, тоді з власної волі ніколи і нізащо не торкнеться золота.

* * *

Дівчина сподівалася, що бал виснажить маестра і вона зможе безпечно повернутися до своєї спочивальні, не мліючи від страху, що час ось-ось доцокотить до останньої миті.

Проте Жаррак, навпаки, мовби дужче розпалився від вечора в гарному товаристві чи від новин про білу квітку. Так чи інак, поцілунки сипалися, й теплі руки безмовно прохали Канре залишитися.

— Жакку, — прошепотіла дівчина, коли знемога навалилася після любощів, проте чаротворець і далі стискав її в обіймах. — Я хочу піти до себе. Така сонливість падає. А за вікнами вже сіріє.

Важкі гардини не пропускали світла знадвору, але дівчина видивилася сіру світанкову смужку на підлозі, котрої штори ледь-ледь, а не сягали.

— Залишся тут, — попрохав юнак. — Залишся, Канре.

— Їй-богу, скоро твоя матінка повернеться.

— Вона не зазирає сюди. Ти ж знаєш.

— Вона на балу наказала мені їхати геть. Через проблему з волоссям.

— Дурниця. Завтра вирішимо це.

— Жакку… — Канре затнулася, бо надмір благання в голосі міг видати її.

Втім, юнак уже відсторонився, сів, схрестивши ноги, й подивився на дівчину без недавньої пристрасті чи вдоволення. Погляд його став тим же льодом, котрий насторожував її від початку їхнього знайомства.

— Що відштовхує тебе, ану? Що лякає?.. Не кажи тільки, що нічого. Я ж не дурне дитя. Бачу, що ти тікаєш мов ошпарена з мого ложа. Здригаєшся од дотиків. Силкуєшся відсторонитися щоразу, мовби тебе згризає огида чи неприязнь.

— Це не так. — Канре подалася вперед, проте Жаррак не зворухнувся.

— Мені видавалося, що то переїзд, може, був важким для тебе. І ще смерть панії. Але… Здається, я дурю себе.

Юнак простягнув руку і поклав її на плече Канре. Обережно й легко, майже нечутно. Продовжував дивитись у вічі й повів пучками далі — униз до зап’ястя, пробіг долонею, зірвав дотик з кінчиків пальців.

— Якщо це образа — скажи, — вів чаротворець, заглиблюючись у свої помилкові здогади.

Проте Канре мовчала, бо їй мовби всі думки заразом вимело з голови. Жодне виправдання не приходило, жодна гарна відповідь.

— Тут немає твоєї вини. Справді, — прошепотіла вона й підсунулася до краю ліжка, щоб піти геть і позбутися розпитувань.

Удень, вона була певна, справа Гвеннанового порошку, загадка оливети й таємне товариство суперників гілки займатимуть Жаррака куди більше, ніж її поведінка.

— Ти боїшся моїх дотиків, — видихнув чаротворець у неї над вухом і спритним рухом зімкнув обійми. — Я вже помітив це, Канре. Ти здригаєшся, мовби боляче роблю. Мені не торкатися тебе? Взагалі?

— Ні, Жарраку. Проте зараз пусти мене.

У кабінеті поруч годинник бомкав шосту ранку.

— Пусти мене.

Канре достеменно пригадувала, що тепер має лише кілька хвилин, тож її голос втратив спокій.

— Ні. Доки не скажеш.

— Жарраку, я не забавляюся.

— Я теж ні. Люди, знаєш, нечасто забавляються, коли йдеться про щось важливе. Ти важлива для мене, Канре.

— Тоді відпусти.

— Тільки якщо відкриєш, у чому річ.

— Гаразд. — Вона вирішила, що краще вже придумати якусь недолугу брехню, аніж…

— Пообіцяй.

— Обіцяю. Скажу.

Руки чаротворця розімкнулись, і Канре ледь не втратила рівновагу. Перед очима все пливло, а липкий піт вкривав тіло, ніби вона оце щойно здолала бігом усю дорогу від пекарні до дому маестри.

Дівчина сповзла з ліжка, проте від знемоги осіла на підлогу й притисла обидві руки до грудей, остерігаючись, що серце вистрибне і впаде під ноги Жарракові.

— Боже, тобі зле? — Чаротворець миттю зістрибнув з ліжка і присів біля неї, але вже не торкався. — Канре, води?..

— Так. Так, — уривчасто видушила з себе дівчина й зачудовано вирішила, що паркет, який розтікається, мов химерне мальовидло, — найдивніше у світі видовище.

Жаррак заляскав стопами по підлозі. Минуло ще кілька секунд — туман, вдихи, холод долівки, — і келих, наповнений водою, опинився в тремкій руці дівчини.

— То тобі справді зле. Вибач. — Чаротворець опустив на її плечі халат. — Ти занедужала? Чому ж не сказала?

Вона хотіла йому відповісти, але не знаходила сил. Пила, і вода стікала з підборіддя по шиї, між ключицями. Холодні краплі. Холодна підлога. Холодні, але такі стурбовані очі чаротворця.

Канре подивилася на нього — і зважилася.

Вона смикнула плечима — халат сповз. Відставила вбік келих з недопитою водою. Повагалася мить чи дві, але таки змогла підвестися на ноги.

Жаррак ривком звівся за нею — боявся, мабуть, що впаде.

Але Канре не впала. Вона повернулася до чаротворця й приклала руку до грудей, викликаючи своє прокляття.

Мить — і назовні проступило красиве, філігранне керамічне серце. Стрілка завмерла за дві хвилини до півночі.

* * *

Таким злим Канре Жаррака ще не бачила.

Зобачивши керамічне серце, він закляк, ніби заморожений могутнім чаром. Тоді метнувся по свій артефакт — той, як звично, лежав під подушкою, готовий у будь-яку мить захищати володаря.

Клац-клац — знайомий звук, і ціпок розкрився в повен розмір. Жаррак шепнув кілька слів — Канре не відчула нічого, але важкі запони балдахіна за її спиною розвіялись, а вікно задрижало дрібно-дрібно.

Чаротворець говорив беззвучно — тільки губи ворушилися. Тільки пальці до побіління зімкнулися біля навершя ціпка. Срібне світло викрешувалося в осерді й тануло.

Канре стояла перед ним, змерзла і зніяковіла, налякана своїм зізнанням і повна по вінця страху перед тим, що буде далі. Що скаже їй безмірно добрий чаротворець, коли дізнається все вповні? Навіщо йому така вона? Адже жінки, котрих торкаються чоловіки, по тому носять дітей, а вона, Канре, коли її торкається коханий, носить у собі смерть і заколисує її щоразу, відраховуючи час, як колись відраховувала пелюстки квітів на стінах вітальні в домі маестри…

Жаррак гаркнув, мов знагла втрапив у полум’я. Пожбурив ціпок до стіни, сам відступив і впав у розлоге смарагдове крісло, котре служило, аби похапцем скидати туди одяг.

Канре присіла й підняла халат. Закуталася в нього, бо дрижаки знову били, і довелося постаратись, аби вгамувати їх. Опустилася на ліжко. Чаротворець не зворухнувся у своєму кріслі, проте здавалося, що все довкола нього перебуває в напрузі. Ще мить — і посиплеться донизу попелом.

— Давно? — спитав він і клацнув пальцями.

— Від дня, коли ти подарував мені гілку.

Клацання повторилося. Жаррак зболено розсміявся. Закинув голову, і сміх його продзвенів чи не божевіллям зірваних — Канре добре вловила ту небезпечну ноту.

Клацання повторилося.

Сміх урвався, мов обтятий.

Юнак опустив обидві руки на бильця, і його пальці вм’яли оббивку, ніби хотіли дістатися до нутрощів крісла й розчавити їх.

— Я напрочуд дурний, Канре, — мовив він і з помітним зусиллям відпустив бильця, тоді зірвався з крісла й метнувся через кімнату до свого зневаженого ціпка, який закотився під дзеркало.

— Вибач, що не розповіла одразу.

Жаррак акуратно склав ціпок — два удари пальцем, далі клацання сегментів. Присунув собі крісло і вмостився навпроти ліжка.

— Я видатний довбень.

Усмішка на вустах і ці слова спантеличили дівчину, але вона дивилась і чекала, нервово зминаючи руками мереживну облямівку халата.

— Недооцінив власного батька і замість порятунку приніс тобі нову біду. Вибач мені. Але — чому ти не розповіла про прокляття?

— Твій батько сказав, що лише той, хто накладає, може його зняти.

— Це так.

— Тож якщо ніхто, крім нього, не може зарадити, то я вирішила не тривожити тебе надаремне.

— Але я хочу, аби ти тривожила мене, Канре. А так тобі доводилося нести вагу прокляття — і я ніскільки не відав… навіть не підозрював про нього. Це не забавка. Це смертельний відлік.

— Розумію. Втім, з найраннішого дитинства й донедавна мене запевняли, що життя нижчої — то не є цінність. Що воно — болото під ногами високорідних. І хоча щось у мені пручається цьому баченню, але дійсно, моє життя завжди залежало від чужої ласки — чи маестриної, чи її гостей, чи синьки, котра могла оминути, а могла забрати. Тож коли воно стало залежати від прокляття твого батька, нічого сильно не змінилося. Я звикла до незручностей і небезпек.

Юнак нетерпляче кивнув і змусив Канре докладно розповісти все, чим погрожував їй Людовік Прест — все про дію серця. А тоді похмуро повів далі:

— Тепер послухай уважно, бо я вивчав це. Прокляття часоспалення працює так, як і розповідав мій батько. Воно дійсно спалює твій час, варто лише нам торкнутись одне одного. Проте є важлива деталь, про котру ти ще не знаєш, і саме тому я так розгнівався. Батько, мабуть, казав тобі: якщо покинеш мене, то житимеш спокійно?

— Наче так, — пригадала Канре.

— Я усвідомлюю, чому він описав дію прокляття так. Але це брехня. Часоспалення, Канре, ніколи не спиняє своєї дії. Воно вбиває повільно, проте не дає своєму носієві шансу на спокій. Скільки в тебе є часу — цього не вирахувати напевне. Ти молода й здорова — значить, маєш іще роки. Але коли прокляття сильнішатиме, то й ці роки стануть стражданням. Я кажу тобі це не для того, щоб лякати чи застерігати. Пізно вже. Але ти маєш знати все.

— Я розумію, Жарраку, — відповіла дівчина, втомлено киваючи.

Знала ж, на що йшла. Знала, що великі чаротворці нічого доброго не принесуть. Знала ж…

— Отже, я скоро помру?

Вона озвучила ці слова, які вмить вибудували незриму стіну між нею і чаротворцем.

Жаррак нахилився і поцілував її в чоло.

— Отже, — сказав він твердо, і стіна дала тріщину, — ми знімемо з тебе це прокляття. Якомога швидше. Маєш слово Преста.

Розділ 6. Свічка Ліхара

Шановний батьку!

Я б хотів розпочати цього листа з новини про те, що мені вдалося відкрити багато несподіваного в лалацькій справі. Ви будете задоволені новинами та матимете що представити Його Величності. Проте пишу вам з іншої причини.

Мені стало відомо про подарунок, який ви зробили колишній помічниці маестри Альвіанні. Скажіть, що мені вчинити, щоб ви забрали цей дар. Я можу запропонувати щось важливіше та корисніше у відповідь.

Мушу додати: я вчинив те саме з собою. І не скасую цього, допоки ви не вділите часу моєму проханню. Сподіваюся, що ми знайдемо порозуміння щодо керамічних елементів, перш ніж вони знищать ваші і мої плани на майбутнє.

Мої вітання Бергатові та Корентіну.

Ваш син Жаррак Етель Прест

* * *

Жаррак сподівався, що отримає відповідь від батька швидше, ніж керамічне серце почне впливати на нього. Врешті, він обклався і захисними та зміцнювальними заклинаннями, а докладно дослідивши тему, впевнився, що до початку реальної загрози має ще час. Та однаково Канре сторопіла, розгнівалась, а згодом назвала його кількома нехорошими слівцями, коли дізналася, що чаротворець наклав на себе прокляття часоспалення з тими ж умовами. Проте юнак поклявся, що поки батько не зніме прокляття з Канре, то хай знає: його безцінна зброя згоратиме так само. Хай дитинний та ризикований, цей метод не міг залишитися без відповіді з боку Людовіка Преста.

Серце, котре спершу змусило Жаррака відчути весь можливий відчай, тепер мовби підганяло: була потреба вдіяти з ним щось, а чаротворцеві подобалося, коли є чіткий напрям руху.

По обіді, прокинувшись після важкого сну, він завітав до матері й повідомив, що коли та дійсно хоче прогнати Канре, то він поїде з цього дому так само. Маестра Генріена, котра повернулася з балу на світанку, напосілася на сина з запалом ще яскравішим, ніж завжди.

— І оці дитячі вибрики покинь! — випалила вона після довгої тиради. — Усе має межі. Твоя супутниця, чи хоч як її зви, вчора ці межі перетнула. Я була багряніша од своєї сукенки, коли на мене напосілися цікаві: а що це за панна така з моїм сином? У неї обтяті коси розсипаються по плечах, а вона й не зважає. На очах у всього товариства! Спасибі. «Панна», авжеж! Схаменися, Гайраку. Якби я не сказала їй зашпилити волосся, вона б і не подумала…

— Я почув вас, матінко, — усміхнувся Жаррак.

— Чого так посміхаєшся? — Маестра примітила на його лиці надмір безтурботності, котрий не в’язався з їхньою розмовою ніяк. — Ти здоровий?

— Я прекрасно почуваюся, матінко. Отже, ми з Канре негайно поїдемо з цього дому, якщо ви цього дійсно бажаєте.

Маестра Генріена зміряла сина поглядом, шукаючи слабке місце, але оцей його усміх, оцей підступний спокій — вони тривожили її, тривожили незриме материнське чуття: щось відбувається, щось вислизає з поля зору.

Вона опустилася в крісло й хитнула головою.

— Тоді ти вмреш для мене, Гайраку. Згинеш без сліду. Посмієш поїхати — і ти мертвий для мене. Донька згинула — і син згине. Так і знай.

— Я почув вас, матінко, — повторив він, мовби на зло усміхаючись самими кутиками тонких, її рідних губ.

Крутнувся. І вийшов. Навіть двері причинив спокійно, без гнівного хряскання, яким дитиною заявляв усе, що думає про материні настанови чи заборони.

«Я почув вас». Маестра Генріена проспівала ці слова подумки і підперла голову рукою, не відводячи очей від входу до покою: ану ж вирішить повернутися, перепросити.

Не вирішив.

Полум’я сили зімкнуло язики довкруж серця маестри Генріени, нашіптуючи, що все легко виправити. Що нижча — не рівня їй. Вона може померти — дуже легко, непомітно, як тінь, розтанути. Достатньо лише взяти в руки артефакт. Достатньо лише торкнутися плетива.

Але маестра вгамувала чудовисько всередині, ввігнавши нігті в долоні, аж доки вони лишили закривавлені півмісяці-сліди на шкірі. Вона подивилася на кров — і гукнула Ліселлу, поки пиріг до полуденка не вистиг.

* * *

Жаррак погано уявляв, як виконає поривну обіцянку поїхати з материного дому. Грошей на дороге життя в Альтесштадті він мав обмаль. Усе знову мовби наказувало повертатися до Івеліна…

Попри те він поспішав до дому маестра Ґрехама в напрочуд доброму гуморі. Рецепт зілля — вважай, у руках. А далі можна знайти протидію і цьому товариству поціновувачів квіток, і батьковому свавіллю. Коли б вдалося подати інформацію королю напряму, то й віддяка б не забарилася. Сонцесяйний був у вузьких колах знаний своєю непогамовною прихильністю до чистоти й не менш панічним страхом підхопити якусь хворобу й безславно згинути, як сталося з усіма його молодшими та старшими братами. Тож Жаррак заледве стримав широку посмішку, уявивши, як Його Величність почує про найменший шанс високорідного загинути від синьки…

Чаротворець зрізав шлях вузькою вулицею, котра впиралася в церквичку, — храм пнувся вгору, затиснутий будинками з обох боків, і його видовженість нагадувала чи то стрілу, чи струну чару.

За церквичкою, на сусідній вулиці, так само рішуче втискався в обмаль простору високий і вузький дім алхіміка Ґрехама. Над черепицевим дахом клубочився дим, викочуючись чорними хвилями з вікон.

Коли чаротворець наблизився до дому, розштовхавши ціпком споглядачів пожежі, то арка над входом репнула та обвалилася просто на вулицю, тріснувши ще в трьох місцях після падіння.

Уже гасили.

Жаррак кинувся допомагати, носив воду у відрах і барильцях, але то все було як у пісок. А в нього не було з собою ані потрібного порошку, ані вогнезахисту, ані хисту до вичаровування вод — дитинні спогади про те, як вода заполонює тіло й тисне обіцянкою найжахливішої смерті, начисто позбавили його вміння підкорювати її собі.

Полум’я не влягалося, порскаючи з голих віконних рам.

Казали, що сусіди Ґрехама послали вже по свого сина-чаротворця, котрий мав допомогти погасити. Уже хтось прийде — от-от. Але отой хтось усе не йшов.

— А де господар? Господар дому, алхімік, він де? — питав Жаррак в очманілих, переляканих слуг, які збилися разом під ворітьми й лупали очима на те, як темний дим тягнувся вгору, а зверху падав лапатий сніг, красивий і недоречно святковий.

— Ми не знаємо, маестре… До нього не можна було входити нікому, — пробелькотів один зі слуг, старанно дивлячись собі під ноги. — Він забороняв навіть зазирати, поки сидить за роботою. Аби ми чого не пошкодили… У нього ж…

— Порошки. Знаю, — нетерпляче відрізав Жаррак. — Ну а пожежа?..

— Вогонь з панового боку пішов. Бухнув одразу. Ми не могли навіть підійти туди. Він — самі бачите…

Чаротворець, котрого покликали погасити пожежу, прибув пізно — вочевидь, учора теж засвяткувався.

Жаррак дочекався, поки загасять. Першим піднявся поруйнованими сходами, остерігаючись скреготу дощок, які могли провалитися після необачного кроку. Як міг, поспішав. Знав, що Ґрехам надто ретельний, надто уважний — ніколи б не зневажив безпеки, не залишив би порошків, ще й вогненебезпечних, отак — щоб загорілось усе.

Тож це було потрібно комусь.

Кому? Жаррак не знав. Не відав, з ким вів справи Ґрехам, з ким ворогував чи товаришував. Потаємний алхімік не видавав імен ані своїх замовників чи покровителів, ані недоброзичливців. Приймав гостей завжди наодинці…

Кабінет Ґрехама перетворився на руїну. Бите скло валялося всюди. Порошки, змішані з уламками скла, засипали підлогу мерехтливими скупченнями. Подекуди суміші вигоріли до попелу, залишивши чорні й сірі сліди на стінах, стелі та підлозі. Закіптюжені рами стояли оголені й порожні.

Жаррак підозрював, що записи Ґрехама не вціліли теж. Рецепт Гвеннанового порошку, який був майже в руках, лежав десь тут, серед попелу і скла. І наперсток темно-брунатного зілля, такий цінний та важливий, зник. Принаймні ані в обгорілих шухлядах столу, ані на поличках, які заціліли, його не було. Жаррак непомильно примітив, що зникли і деякі з баночок, які показував йому алхімік під час останньої зустрічі. Хтось спокусився на крихітні наперстки, повні «цанії», котрої там не було. Отже, палій шукав зілля. І знався на ньому — бодай трохи.

Тоді чаротворець відвернувся від розграбованих сховків у пошуках самого Ґрехама. Усередині билася надія, що друг устиг втекти.

Жаррак знайшов його не одразу — алхіміка привалила одна з його величезних шаф, ущерть набита зіллями. Юнакові подумалося, що якби якийсь із порошків у невпинних алхімікових експериментах дав несподівану реакцію, то це могло б статись. Але в Ґрехамовій руці не було артефакта. Не було його і в полі зору — а чаротворець знав, що зброю нелегко знищити, навіть вогнем, навіть сукупністю порошків.

Жаррак обережно торкнувся ціпка, і обпалена шафа зсунулася, вивільнивши тіло загиблого. Чаротворець заплющив очі й пробурмотів кілька слів, якими проводжали давніх друзів у сади засвіття.

Тоді він опустився навпочіпки та обдивився тіло.

Вогонь стирає всі сліди. Проте спостережливості Жарракові вистачило на те, щоб зрозуміти: Ґрехама вбили.

* * *

— Шановний чаротворцю, артефакт просимо залишити при вході. — Слуга вклонився і вказав на шафу ліворуч від подвійних дверей. Більші й менші скриньки стояли на полицях, очікуючи на те, що зброя опиниться всередині. — Такі правила гільдії.

Жаррак і сам знав це. Серед алхіміків багато тих, хто зовсім не знається на чарі. Врешті, саме тому лише чаротворцям довіряють виготовлення золотих гілок, і деякі з чаротворців при нагоді хизуються позірною послугою, яку роблять алхімікам та їхнім дітям. Але через невпокорену гордість ніхто з алхіміків ніколи б уголос не визнав, що він чимось поступається тому, хто вповні торкається чару.

Юнак, прогнавши засторогу, зняв складений ціпок із ременів, які кріпилися до його пояса, і простягнув артефакт служникові.

— На ньому лежить трикратний кривавик і пісок Маргарі, — повідомив чаротворець, аби попередити про неприємний вплив, який може мати його зброя на того, хто спробує заволодіти нею попри бажання власника.

— О, тоді звиняйте… але ще хвилинку. — Служник підійшов до високої вузької шафи, котра вклинилась у проймі між дверима і стіною, та дістав з верхньої полиці грубі, міцні з вигляду рукавиці, помережані плямами та швами. — Тепер давайте, маестре. — Він простягнув відкриті долоні Жарракові, і той опустив у них артефакт.

Служник пригнувся, ніби вага ціпка була в кілька разів більшою, ніж на вигляд, а тоді повагом, повільно відніс артефакт до однієї з кованих скринь, зачинив його там і подав Жарракові ключ із номером 14 на бирці.

— Гарного вам дня, маестре. Ласкаво вітаємо в гільдії алхіміків Вінну.

Другі двері, прикрашені медовими вітражами, прочинилися, впускаючи гостя у довгий, тьмяно освітлений коридор без вікон, котрий вів до круглої зали, прикрашеної вигадливим плетивом алхімічних символів від підлоги аж до склепінчастої стелі.

— Я до пана Вілля Фрейріха, — повідомив Жаррак управителеві, котрий підійшов до нього перший, затуливши від цікавих очей інших присутніх.

В обідню пору алхіміків тут було мало, проте чаротворець упіймав кілька поглядів, котрі наткнулися на нього, оцінили, мабуть, як не особливо важливого гостя, й повернулися до своїх співрозмовників.

Управитель мовчки кивнув і провів Жаррака до столу в глибині зали, під вузьким вікном, котре більше скидалося на бійницю.

— Маестре Фрейріху.

— Маестре Престе.

Чоловік, на вигляд не набагато старший від чаротворця, рвучко схопився, щоби привітатися.

— Будете наливку чи ви більш схильні до франського вина? — Він кивнув на кілька графинів, котрі в ряд стояли поруч із порожніми бокалами.

— Дякую, після балу Фортуни я б волів кілька днів не дивитися на спиртне. — Жаррак усміхнувся, вмощуючись навпроти нового знайомця. — Я отримав ваше запрошення, тож починати розмову вам.

Чаротворець опустив руку до пояса, але замість артефакта там висів ключ із биркою. Тоді він позирнув на Фрейріха, намагаючись видивитися в його вбранні символ оливети: Канре попередила, що бачила в нього білу квітку на балу.

— У світлі трагедії, котра сталася з Айнфрадом Ґрехамом, я зрозумів, що відкладати не можу, — озвався алхімік стурбовано.

— Трагедія в його домі — справжнє потрясіння, — опустив очі Жаррак, уже шкодуючи, що погодився на зустріч у цьому місці. Йому не вистачало артефакта під рукою більше, ніж він думав. До всього, чаротворець був майже певен: Ґрехам не просив би нікого зв’язуватися з ним. Він би не відкрив імені замовника.

Алхімік повів далі:

— Трагедії стаються всюди — що ми можемо зробити проти того? Лише сподіватися на милість святих і могуть чаротворців. Ви ж належите до великого роду Франу, маестре Престе?

— Так, я маю певні претензії на високу посаду, — погодився Жаррак. — Втім, часом небезпечно мати гучне прізвище.

— Навпаки, воно дарує покров своєму власникові. А чи дозволите поцікавитися, який ваш інтерес в Альтесштадті?

— Зимові святки йдуть, то я вирвався навідати родину… Але в мене не так багато часу, маестре Фрейріху. Тож я б волів дізнатися причину нашої зустрічі.

— Звісно. Пан Ґрехам незадовго до смерті розглядав цікаве зілля. Не казав, звідки воно, проте зауважив, що замовник близький до верхівки Франу. І тут — ви. Не схоже на збіг. Тому я й вирішив з вами зустрітися.

— Думаєте, я єдиний франець, який проводить тут свята?

— Звісно, ні. Та я, щоб ви знали, експерт з трав та мінералів південного узбережжя. Вивчав їх у Колегії Нансіна кілька літ, бо на тому наполягли мої батьки. Страшні були в гніві, коли я не виявив родинного таланту в чаротворенні, тож змусили мене штудіювати все, аби вибитись у королівські алхіміки щонайменше!

Світлі очі Фрейріха спинилися на Жарраковому лиці, очікуючи реакції, але той зберігав мовчанку.

— Гаразд. — Алхімік поклав обидві руки на бильця крісла. — Тож до справи. Маестр Ґрехам шукав моєї допомоги й поради, бо родзинка тієї суміші, котрою він займався, була пов’язана з півднем. Отож він просив підшукати пари зілля для певних реакцій…

— Я загалом нічого в розробці сумішей не тямлю, — осміхнувся Жаррак, сподіваючись, що йому вдасться переконати алхіміка в цьому: вони-бо подекуди вважають чаротворців неотесаними бовдурами, котрим треба пояснювати різницю між запалювальним порошком і тіньовою смертю.

— Вам і не треба тямити. Проте, якщо бажаєте, я міг би продовжити справу маестра Ґрехама і завершити її для вас. Матиму за честь прислужитися франському великому. Адже і я — великий. А це зілля — воно для мене, якщо можна так висловитися, становить експериментальний інтерес. Я ж за науку перш за все, пане Престе. Наука і гарні жінки — ніщо не збуджує краще!

Жаррак обвів поглядом стрункий графин, де чорніло вино.

Надто багато невідомих.

— Але для успіху справи потрібна сама суміш, — додав Фрейріх. — Маестр Айнфрад, боюся, не встиг нею поділитися.

— Це було правильне рішення з його боку. Конфіденційність клієнтів — святе правило хороших алхіміків.

— Та не завжди на користь. Подейкують, що Ґрехамів дім — попелище. Стільки зілля погоріло. — Фрейріх потягся по бокал і провів пальцем по обідку, видобуваючи тонкий звук, котрий мовби бовтався всередині скляної форми.

— Якщо хтось хотів добути його суміші, то він або забрав їх перед смертю Ґрехама, або втратив у вогні.

— Ви так вважаєте? — Очі Фрейріха зблиснули. — Вважаєте, що був грабунок? Я, зізнаюся вам, не чув про таке. Хоча в нас новини поширюються так швидко, що часом не встигнеш зняти стрічки після балу, а тебе вже й зісватають на словах.

— Чутки, самі чутки. Та я ціную вашу добру волю й бажання допомогти. Якщо такі послуги знадобляться мені, знатиму, де шукати підтримку. Але порошку в мене немає.

— Ви твердите, що віддали всю безцінну суміш Ґрехамові?

— Перш за все, я навіть не стверджував, що взагалі мав із ним справу, — відказав чаротворець, стримуючи усмішку, бо Фрейріхів вираз обличчя миттю видав, що той знав більше, ніж казав.

— Та ви берете мене на кпини, — зблід алхімік. — Ґрехам переконував, що то франське зілля. Що то щось винятково цікаве.

— Може, хтось із нас двох говорив дурницю. Чи думаєте, я б оддав без останку щось вагоме? Борони боже. Ну, суміші в мене немає. На цьому, думаю, нам варто попрощатися. Не сприйміть за образу, але справ зібралося багато, а гулянка на Фортуни витягнула з мене надто сил.

— Усе гаразд, маестре Престе. Чи згодитеся підняти зі мною келих за спокійні сни в садах засвіття для нашого доброго друга Айнфрада? — Алхімік спохопився і плюснув вина на дно двох бокалів.

— Звичайно. — Жаррак пригубив бокал, але не ковтнув ні краплі.

Він першим пішов до дверей, подумки прокладаючи маршрут додому. Зі смертю Ґрехама залишатись у Франі стало небезпечніше. Ця смерть, а тепер несподіваний алхімік, котрий хоче допомогти. Ні — хоче отримати зілля. Якщо ж убивці Ґрехама не знайшли його порцію порошку з оливетою, вони шукатимуть його ще дужче. А судячи з реакції Фрейріха, прихильники квітки нічого не отримали…

Жаррак із вдоволенням повернув складений артефакт собі на пояс і покинув гільдію.

Надворі дощило: надійшло несподіване потепління, і сніг, котрий запорошив усе місто, тепер сповзав на вулиці та падав з дахів, осідаючи темно-сірими купами, позбавленими попередньої магії. Чаротворець слідкував за тим, аби йому на голову не впали розкішні бурульки, які обвішали всі дахи, а зараз капотіли вниз, наче кровоточили відкриті рани міста, котре важко переживало зиму.

Жаррак пригадав у деталях свій візит до Ґрехама. Знав, що не матиме змоги шукати вбивцю, щоби принести йому покару. Більше того, тут він не має жодної посади, придатної для того, щоб ту покару присуджувати. Тож єдиний варіант — дуель з убивцею. Але певна річ, що то справа не одних рук, і, якщо обрубати одні, нічого не зміниться…

Юнак помітив, що за ним ідуть, щойно вийшов за межі Рінгу й покинув шум центру. Навмисне обрав собі шлях, помережаний різкими поворотами.

Відчуття погляду в спину спочатку не турбувало чаротворця, проте згодом він упевнився, що погляд цей підкріплений не лише його уявою, а й щонайменше двома постатями, котрі маячили неподалік.

Жаррак перетнув річку, сподіваючись, що його згублять у невеликому парку з засніженими стежками. Проте трійця переслідувачів — двоє позаду й один попереду — перестріли його саме тут. Сутінки вже опускалися, торкаючись настовбурчених гілок.

Постаті — у плащах без гербів, з напнутими каптурами — пришвидшили ходу. Чаротворець розумів: ці не говорити йдуть. Проте, поки пальці діставали артефакт, він хотів звично заявити, що бойові чаротворення заборонені за межами дуелей. Аж тут пригадав, що це не Фран. Віннські монархи вірили в добропорядність своїх громадян і не забороняли застосування бойового чару.

— Маестре Престе, — озвався голос позаду, — ви проявляєте надто багато інтересу до чужих справ. Вам наполегливо радять триматися осторонь від квітки.

Хвиля атаки прийшла настільки нізвідки, що вибила в Жаррака землю з-під ніг. Він випустив артефакт, але вхопив його на льоту і вдарив ребром долоні.

Нічого не сталося.

Один із двох нападників позаду вгаратав його в голову так, що ноги підігнулись і в очах замерехтіло, як під час феєрверку.

Жаррак спробував удруге пробудити артефакт. Той не послухався.

Чаротворець гарячково старався усвідомити: у чому помилка? Чому рідна зброя не кориться?

Відповідь прийшла після третього удару незнайомців і пекучого болю всередині. Крайку сегментів ціпка оточував ледь помітний у сутінках сіро-синій оплавлений порошок.

Жаррак ледь не застогнав: сам дав підказку! Сам сказав, який чар захищає його зброю, — й алхіміки використали той порошок, який вступить у реакцію та заблокує артефакт.

Він не встиг висварити себе за те, що не перевірив усе одразу ж. Удари сипалися: нападники помітили, що він беззбройний, тому не гребували тим, аби просто бити ногами у важких чоботях. Після вбивства чаром завжди є місце для скандалу й розслідування. Але що таке просто пожежа? Ще й у домі алхіміка, знаного схильністю до експериментів… І що таке загибель одного немісцевого маестра від побиття в парку? Хтозна, на кого він наткнувся, — п’яниць чи дебоширів ніхто не рахує.

Жаррак обламав нігті, силкуючись здерти оплавлений шар порошку, проте той надто затвердів. Врешті він впустив зброю і спробував закрити голову руками: на потилиці під пальцями розтікалося липке криваве місиво.

У голові було напрочуд порожньо. Затулити голову. Дихати.

Усі думки втекли кудись без сліду.

Залишилися два спалахи.

Затулити голову. Дихати. Дихати. Ди…

Окрик, розгніваний і владний, просочився крізь закладені вуха. Удари стихли. Шипіння ввірвалося в голову — спершу дуже гучне. Потім Жаррак зрозумів, що це закипає сніг, торкнутий спалахом чару.

Поки він силкувався підвестися й не зомліти, нападники один за одним, мов ганчір’яні ляльки, сіпнулися й повалились. Чар тріпотів довкола, розтинаючи повітря, і хльоскав без жалю.

— Господи, ви подивіться, які розумники! — хрипкуватий голос герцогині Генріени стьогнув незгірш, ніж заклинання.

Вона змахнула артефактом і вперіщила срібним плетивом одного з нападників, який намагався підвестися.

— Лежи, голубе, — проскрипіла чаротвориця, пробираючись між кущами; пишна тепла спідниця й довгий жакет заважали їй, зачіпаючись за голі гілочки. — Лежи.

Вона облизала потріскані губи й зашепотіла слова чару під носа так, мовби лаяла про себе нездалу кухарку. Плетиво зірвалося з артефакта — спалах минув Жаррака і зацідив по руці іншого нападника. Той зашипів, впускаючи ніж. Кров умить залила його долоню та порснула на сніг.

Маестра приклала два пальці до артефакта й видихнула щось, ледь не торкаючись його губами.

Сніг довкола неї розтанув весь, темно-синій поділ сукні й поли жакета розлетілися, мовби заклинання набухало довкола. Коли воно звільнилося, незнайомці в каптурах застогнали й заметались у болоті і талому снігу, як черви після дощу.

— Ноги пообриваю, — процідила крізь зуби маестра Генріена, насуваючись на них. — Руки пообриваю… А моєї дитини ви не матимете. — Вона присіла на одне коліно біля Жаррака. — Ну, гарно ти поїхав, так?

* * *

— Я вбила б їх, Гайраку, вчора, якби не… — Маестра Генріена шарпнула штори в боки, впускаючи до кімнати світло. — І я вб’ю їх. Тому ліпше тобі розповісти, хто це такі.

Жаррак прикрив очі рукою: світло било надміру яскраво, віддзеркалюючись у кристалах снігу, котрі знову заполонили все довкола після нічної хуртовини.

Маестра сіла при вікні. Її волосся, схоплене, як завше, у дві коси над чолом, підсвічувалося сонцем, і неслухняні волоски витворювали німб.

— Говори зі мною, — наказала герцогиня, не дивлячись на сина, й гнівно зчепила руки на грудях.

Жаррак бачив: вона гнівається, ще з учора. Через те, що дала нападникам утекти: їм на поміч прийшло надто просте і явне рішення — спалах дурманного порошку, використання котрого в пристойному товаристві вважалося за поганий тон. Але кому б там учора йшлося про поганий тон — йшлося про виживання і тільки. Жаррак, хоч йому й туманилося в голові, добре пригадував, як матір кидалася чаром в усіх трьох нападників не розбираючи, знавісніла від злості.

— Я не знаю, хто вони, мамо.

Він погано пригадував учорашній вечір. Рана на потилиці виявилася гіршою, ніж Жарракові спершу здавалося. Після втечі тих трьох, коли дурман розвіявся, він поривався сам іти. До дитинної паніки боявся, що матір побачить його слабкість. Його — великого чаротворця, який здобув форт Блакитної Свічки. І дав себе забити до півсмерті, не в змозі дотягтися до чару.

Але пориви змусити тіло рухатися розбивались об конвульсивне тремтіння. Матір, клацаючи язиком, примудрилася вивести його до алеї, а там уже чекали екіпаж, слуги, темрява…

— Га-айраку, не випробовуй мого терпіння, — повторила маестра Генріена, відриваючись від вікна. — Нізащо не повірю, що варто було приїхати, як знайшовся натовп охочих позбавити тебе голови. Ще й у такий варварський спосіб. Це ж не захолустя Дуйсбургів, дитя моє, щоби посеред білого дня забивали чаротворця ногами!

— Матінко, я був би спершу дуже радий, якби ви розповіли мені, як це встигли знайти мою дурну голову, щоб порятувати її.

— Свічка Ліхара, — голос маестри раптом вицвів, мов старе полотно. — Я мусила знати, куди ж ти втечеш, Гайраку. І, бачать святі, я вчасно запалила ту свічку.

Жаррак мовчки подивився на матір, на золотаве з сивиною волосся, котре вихором зметнулося над її головою, на вперті тонкі губи.

— Я не поїхав би без слова, — видихнув.

Вона мовчала.

Жаррак зціпив зуби. Він мало знав про Свічку Ліхара — давній віннський чар. Але того, що знав, було йому достатньо. Свічка здавна вважалася заклинанням жінок: мовляв, придумала його ревнивиця, чоловік котрої внадився до іншої. Заклинання, що потребує великої сили й однієї-єдиної свічі, неодмінно приводить до того, кого любить чаротвориця, яка «запалює». Але за свою силу Свічка Ліхара, немов часоспалення, пожирає відтин життя.

— Ніколи не запалюйте її, мамо. — Жаррак звівся на ліктях. — Чули мене? Ніколи більше. Пообіцяйте мені.

— А ти пообіцяєш мені, що не поїдеш? — у голосі герцогині майнула слабина. — Роби що забажаєш. Хочеш — стань на службу. Хочеш — гульбань і розважайся, в мене стане грошей. Хочеш — учися в Колегіумі. Навіть ту свою… хочеш — хай тобі буде. Поки забажаєш. Але не залишай Альтеса. Це не по правді. Твій батько відібрав усе, що зміг. Вигриз. Гайраку, я не винна в смерті Сюзетти. Але він однаково…

— Я знаю, мамо, — скривився юнак, тамуючи спогади, давні й розмиті.

Маестра Генріена Прест носила четверту дитину, коли це сталося. Свавільна Віннська Іскра, котра могла дорівнятися до свого чоловіка і силою, і запалом, не давала собі спочинку ніколи. Та мусила лежати вдома й пити ромашковий чай із сумішшю від найіменитішого королівського алхіміка Рошнана, аби дитя було спокійним і легко вийшло на світ. Жаррак пригадував запах того чаю. Лакований паркет, сині штори в материному покої та напій у кришталевій різьбленій заварничці. І її хрипке «Гайраку!» — у Франі матір однаково звала його на віннський манер, мовби вже фрахтувала собі на майбутнє.

Маестра Генріена не ви́носила четверту дитину. Вона билася на дуелі, коли вже не могла схилятися. Дуель була взимку — навісна суперниця, що сподвиглася наразитися на злість жони Преста, не знала про стан тієї. І не дізналася, бо впала зранена, а її лялькове лице збіліло — й бездоганно вписалось у снігове обрамлення.

Він був там, бо матір викликали зненацька — за що? Задля чого? Жаррак не дізнався. Він стояв тоді, рука затерпла, задерта вгору, — материна слуга тримала. А далі, коли суперниця впала й не підвелася, матір повернулась і усміхнулась йому. Вона йшла в улюбленій синій сукні просто по снігу. Жаррак пригадував дуже гарно: синє і біле. Біле і синє. І раптом — червоне.

По білому снігу розтягнувся червоний шлейф. Тоді йому здалося, що це красиво. Але служниця закричала, відпустила його руку й кинулася до маестри — та осіла просто в сніг.

Потім, увечері, вдома була вже паніка, крики, материн стогін, батькові прокляття. Бергат, єдиний, хто звернув увагу на переляк молодшого брата, розповів, що матір «втратила дитину». Жаррак не розумів, як це — втратити дитину, але знав, що це зле. Бергат сказав: це означає, що Сюзетти не буде. Сюзеттою батько хотів назвати сестру — матір запевняла, що то буде дівчинка. Бергат сказав, що то справді була дівчинка. Жаррак спитав, звідки брат знає, якщо Сюзетти вже не буде. Але той не відповів.

Далі — спалахи. У тих спалахах було багато батька і його крику. Потім — ніч, екіпаж, руки матері.

«Ти належиш мені, Гайраку! — повторювала вона у стрімкій дорозі до Альтесштадта. — Така домовленість. Хай що тобі кажуть, знай: ти — мій».

Він слухняно кивав, хоч і не розумів тоді нічого.

— Я думаю, що мушу поїхати, мамо, — відповів Жаррак і помітив, як чаротвориця здригнулася.

Він промовчав про те, що хоче ще відшукати вбивцю Ґрехама. І про те, що викрадені з алхімікового дому зілля неодмінно десь проявлять себе. Варто лише прослідкувати за торгами цанією. Матір могла б зайнятися цим, та він не хотів втягувати її.

— Що ти вже накликав на свою голову? — із засторогою спитала герцогиня.

— Це державна таємниця Франу. А я все ще Прест.

Маестра схрестила руки, мовби до останнього сподівалася, що зможе позбавити його цього імені.

— А ще я ваш син, мамо. І завжди ним буду. Але вам мого шляху не перепинити.

* * *

Жарраку Етелю, мої вітання.

Ваше послання дісталося до мене вчасно. До вашого відома, Аль-Аканте розірвало Зимовий договір. Ми готуємося до атаки.

Я закрию очі на ваш вчинок і спробу, вочевидь, спонукати мене до потрібного рішення. Але гра, у котру ви граєте, не принесе очікуваної перемоги. Тому закликаю тверезо оцінити ситуацію та не наражати своє здоров’я, а перш за все — чаротворчу силу на невиправданий ризик і випробування.

Щодо дару, то я здивований тим, що ви так пізно дізналися про нього. Я був кращої думки про ваші уважність та кмітливість.

Ваше прохання легко було передбачити.

Моя ціна: ваш остаточний переїзд до Франу, вигідний шлюб і клопотання про роботу на короля. Але спершу — виграйте для мене цю війну.

Мої шанування,

Людовік Армер Прест, глава королівських чаротворців армії Його Величності Сонцесяйного короля Франу

Розділ 7. Правила гри

Канре здавалося, що з моменту, як Жаррак поїхав, дні стали тягучими, мовби глевке тісто, у котре занурюєш руки по лікті і ніяк не можеш обтріпати їх по тому, бо клапті тіста липнуть і липнуть, липнуть і липнуть, заважаючи робити будь-що інше.

Вона знала, що Жаррак поїде. Знала з того дня, коли він відкрив таємницю про керамічне серце. Зняти прокляття міг лише Людовік Прест. Отож Жаррак мусив поїхати, і Канре не хотілося думати, яким чином, якою ціною він отримає бажане в батька. А чаротворець не поспішав відкривати свої плани. Тільки прохав її не шукати проблем і зачекати трохи. «Зачекати трохи» — мовби йшлося про щось буденне й неважливе, мовби він не в далеку далеч їхав, а всього лиш до міста, щоби привезти їй дарунок.

— Синька, Жарраку! — нагадувала Канре у відповідь на його впевнені й легковажні фрази. — Ти знаєш, що сталося з пані Альвіанні. Знаєш, що це, певніше за все, через Гвеннанів порошок…

— Я листуюся з Есті Мерселлі. Він сказав, що пошесть у столиці заспокоїлася, та й на півдні її теж уже майже погамували.

— Тож ти одразу на південь… — здогадалася Канре, кусаючи губу.

— Договору більше немає. — Усміх стерся з Жарракового лиця, а на чолі проступили зморшки. — Але матінці не кажи, що я туди.

— Вона тебе не спинить.

— Так. Але не кажи. Хочу, щоб тепер ти заопікувалася моєю поштою. Мені мають написати про торги порошками — лист надійде від Касселя Ґрехама. Це Айнфрадів син. Будь ласка, прослідкуй, чи не сплине в його листах оголошення про продаж жуанської цанії. Вона офіційно заборонена, та на чорному ринку можна збути і знайти все.

— Що мені зробити, якщо ота цанія таки з’явиться на обрії?

— Дізнайся про продавця та придбай зілля за мій кошт. І заховай так, щоб ніхто не знайшов. Я певен, що ти впораєшся.

— Неодмінно, — кивнула Канре й ковзнула ближче, приглядаючись у півтемряві, чи посходили вже синці після недавніх страшних побоїв.

Мюллхар-цілитель хитав головою й казав, що дуже пощастило: поламані ребра не пробили легень. Жаррак віджартовувався й дякував святим та цілителеві. І врешті, залікувавши рани так-сяк, вирушив до Франу.

Дні бігли, та про торги порошками Кассель усе не повідомляв. Канре нипала в нудьзі. Зима, котра відвоювала собі велику частину маестриного дому, чатувала, варто було відійти від каміна, зазирнути до порожньої Жарракової спочивальні чи до будь-якої іншої кімнати, де зле натопили.

За кілька вечорів Канре втомилася від бездіяльності та тривоги, тому зважилася й написала Ріллеві Ельбраху. Думала собі: якщо Жаррак рятує її життя, покинувши іншу вагому справу, то й вона не сидітиме осторонь. Бо справа не жде. Свого запізнілого листа герцогові пояснила застудою: маестра Ріхгер так натхненно скаржилася на погане самопочуття під час гостини, що дівчина вирішила й собі послатися на нього.

Відповідь не забарилася.

* * *

— Чи не треба вас супроводити, маестро?

Магріта з пересторогою дивилася на двері дому герцога Ельбраха, перед котрим Канре наказала спинити екіпаж. Дім личило б називати палацом, і сусідні будинки, набагато скромніші, мовби засоромлено тулились один до одного, боячись підступити до споруди, увінчаної гербом над високою аркою, що вела у внутрішній двір.

Канре скосила погляд на служку. Слухаючись настанов маестри Генріени про гарний тон, дівчина вийшла з дому в супроводі Магріти, проте брати її на зустріч алхіміків не ризикувала. А що ті вирішать про панну, котра сама-одна прийшла в таке товариство… ну, на це Канре було начхати.

Служка, певна річ, не знала цього й думала собі, що маестрі залежить мати тут гарне ім’я, залежить знайти друзів та влитися в товариство. Магріта запримітила, що господиня не дуже вподобала франську гостю, але що ж — матері ніколи не люблять тих, кого приводять у дім їхні сини. І не було тут великої відмінності між високорідними і нижчими, хіба що в маестрів у домі завжди ставало місця, навіть якби комусь забаглося привести собі не одну жону, а десятьох. Магріта чула, що такий чудний звичай мали великі в Аміраті й Терецці. Але служка думала собі, що не воліла б жити в такій родині, навіть якби їй і бути аміратською маестрою.

Канре, наслідуючи пані Генріену, відказала служці, щоб та не балакала дурного, тоді відчинила дверцята сама й вистрибнула надвір.

Магріта подивилася їй услід і висварила себе за недоречне питання. Сама винна: надто звикла, що франка добра й привітна, — при ній часом і забуваєш, що то високорідна. Та і як не забути, коли маестра Канра вистрибує з екіпажа, мовби й не панна зовсім, а роззява-служка на кухню біжить, бо пригорає молоко!

* * *

— Якщо будемо надто покладатися на Лір, то самі залишимося біля розбитого артефакта. Вони скільки вже не давалися чути? — пробурмотів один із алхіміків, котрий сидів найближче до каміна.

Канре відчувала на собі погляди: чи відверті, чи скошені, чи похапцем кинуті в її бік. У товаристві було ще двоє жінок: ті трималися окремішньо й зиркали на гостю з сумішшю інтересу й осуду.

Маестр Ельбрах представив гостю Карою Альвіанні — не забув-таки — й майже урочисто повідомив, що вона соратниця з-під Лалаки, гостює в Альтесштадті. Дівчина вмостилася за невеликим круглим столом.

— А як ви приєдналися до нашого товариства? Чи знали маестрів Гвеннана та Гіллана? — спитав один із алхіміків, блискаючи очима, темними, як вугіль. Він здавався роздратованим — мабуть, до прибуття Канре розмова вже точилась і загострювала кути на небезпечних темах.

— Так. Ми були в далекій спорідненості, — спокійно відказала дівчина, бо напередодні вигадала непогану біографію для «Кари Альвіанні», котру однаково буде важко перевірити, бо ж нема жодної маестри з таким іменем. — Від них я й дізналася про оливету. — Дівчина опустила погляд на запонку з квіткою, котру зняла з ланцюжка, аби показати при вході, й досі тримала в руці, мов амулет, хоча сподівалася, що знайомство з братами й «титул» соратниці стануть їй гарною стіною.

— Від війни втекли? — спитав пан біля каміна. Після його слів одна з маестр виразно хмикнула.

— Звісно. — Канре схилила голову й усміхнулася. — Ну бо що жінці робити на війні?

Вона вирішила, що найпевніший спосіб дізнатися щось важливе — то вдати, ніби самій їй відомо надто мало.

— Там і коси втратили, на війні? — спитала маестра, нижча й огрядна настільки, що навіть корсет не виправляв ситуації, а лише підкреслював її.

— Ні. — Канре неуважно заклала вільне пасмо, яке вирвалось із зачіски, за вухо. Магріта і через зачіску бідкалася, та в Канре був щодо цього свій задум. — Дурноверха служка й інцидент із лампадкою. Волосся гарно горить, тож і вам раджу бути обережними. — Вона усміхнулася до обох паній, котрі тулилися біля каміна, як химерні статуї, затягнуті в темні сукні — витончена й опасиста.

— Служка, котра підпалила волосся господині… — у голосі витонченої маестри майнуло співчуття. — У голові не вкладається! Я б наказала такій обрубати руки. Роботи вона однаково більше не знайде, правда ж, пані Каро?

— Чого ж? Наприклад, у домі… у вихідному домі, як у вас кажуть.

— Вельмишановні пані, — старший алхімік кашлянув, — якби ви покинули обговорювати своїх служок та інші непристойності, ми були б усі тому раді.

— Ну й гаразд. — Канре нап’яла на лице усмішку, котру намірялася не скидати до закінчення зборів. — То ви, шановне товариство, співпрацювали з моїми любими родичами?

— Так. І ваші любі родичі обіцяли нам зілля, про яке ви вже знаєте, — пробуркотів чорноокий маестр, розвертаючись до Канре. — Але через їхню самовпевненість…

— Пане Мільте. — Ельбрах виразно зиркнув на чорноокого, і той змовк. — Ми перебуваємо в скорботі через те, що брати Альвіанні загинули задля справи. Але великі зміни завжди пов’язані з великими жертвами. Ті, хто приносить себе на олтар нашої місії, назавжди залишаться в пам’яті…

Канре здавалося: ще мить, і над головою герцога спалахне оливна гілка та втопить його в сяйві благочестя… Чи радше то буде квітка оливети — адже гілку алхіміки прагнули переламати.

— Але великі жертви не завжди ведуть до змін, — зауважила дівчина. — У Франі косить міттга, та всі загиблі — безіменні й забуті.

— Бо нижчі не здатні на зміни, — процідив чорноокий маестр, якого кликали Мільтом. — Вони сповнені гріха та ницості й здатні робити щось лише під страхом. Кажуть про обмеженість їхніх знань, про те, що кожен може бути обмеженим у силу обставин… Та попри те я твердо переконаний, що червивість — не від нестачі освіти. Червивість нижчих — уроджена, і наївно, пробачте мою прямоту, маестро, наївно вважати, що це можна змінити. Така кров.

— О, ви так думаєте? — Канре не згубила усмішки, але прикрилася віялом, бо кутики губ сіпнулися.

— Звичайно. Чи ви бачили коли-небудь, щоб нижчі зробити щось вагоме? Самі, без настанов і дбайливого керівництва? Щось видатне?

— Тутешній Дім правління. Той, де проходив бал. Я чула, що його побудував архітектор з нижчих…

— Панове! — Маестр Ельбрах гучно плеснув у долоні. — Я ціную вашу прихильність до дискусій, бо в них народжується нове бачення та спалахи ідей. Але поговорімо про те, задля чого ми зібралися. Про порошок з оливетою. Чи не залишали родичі вам, маестро Каро, рецепт або зразки зілля?

— Я хотіла поставити це питання вам. — Канре зустрілася поглядом із герцогом.

— Якби відповідь моя була ствердною, ми б зараз збиралися тут із зовсім іншої причини. На нашу з вами біду, брати Альвіанні дуже остерігалися, що спраглі до їхнього відкриття лірські шпигуни викрадуть рецепт, тому тримали його в страшенній таємниці. А далі — ви самі знаєте, що сталось… Але ми не віримо, що записів чи зразків не лишилося зовсім. Вони не могли йти на такий ризик, знаючи, які надії покладають на цю суміш їхні доброзичливці.

— На жаль, я погано знаюся на сумішах… — зізналася Канре тоном дурненької дівчинки, котру — вона могла б закластися — половина з присутніх у ній і бачили.

— А ви хоча б знайомі з алхімією, панночко? — озвався пан, котрий сидів із газетою при вікні й мовчав до того.

— Ні краплі, маестре. Я також не маю схильності до чаротворення.

— Як же вам жилося вдома? Чи у Франі ці вміння вже не в такій пошані? — спитала витончена маестра. — Ні чаротвориця, ні алхімея…

— У Франі красу цінують вище за схильності панни до чару.

— Дійсно, мова ж про ваші краї… — жінка закотила очі. — Цей південь!

— Я чула, що в Алессанта Археса є інтерес на півдні Франу, — додала Канре, звертаючи розмову до того, що направду цікавило її.

— Іскристий на старості зовсім з’їхав з глузду, — махнув рукою пан при вікні. Лірці невдоволено забубоніли — правитель навряд чи заслужив у них любов. Алхімік повів далі: — Він бажає собі ваше узбережжя, бо йому гарно навіяли, що там росте унікальне зілля. Зілля, котре прислужиться на те, аби позбавити його від хвороб і обернути час.

— Іскристий — на порозі смерті, — обірвав Мільт. — Він ладен увірувати в усіх святих, якщо це дозволить не йти в засвіття.

— Але такого зілля немає, — мовила Канре, пригадуючи численні розмови з Жарраком, коли той відкривав їй ті чи інші боки чаротворчого знання.

— Звісно, немає, — хмикнув Мільт. — Але цього пориву достатньо, щоб наш правитель кидав усі сили проти вашого Сонцепикого. І кидатиме. Кидатиме, поки ми не матимемо в руках єдине місце, де росте оливета.

— Ага, або поки він у нестямі від поразки не накаже стратити всіх неугідних алхіміків, — докинув чоловік при вікні. — Я казав, що погана це гра. Казав! Але ніхто мене не слухав. І ось, помилуйтеся, ми тепер відморожуємо носи в Альтесі, далі від біди, а Іскристий метає громи в Аль-Аканте на голови наших соратників. А Лалака досі за Франом. Трясця, як усе гарно складається! А все чому? А все тому, що впертий хлопчик Гвеннан не міг залишити копію рецепта бодай під тайнописом.

— Панове, панове, ви в товаристві, — примирливо відказав Ельбрах.

— Я чула, що лірці мали на меті використати Гвеннанів порошок проти чаротворців Франу, — втрутилася Канре.

— Це теж, — кивнув герцог, перехоплюючи нитку розмови. — Проте справа набагато важливіша… До вашого приходу ми саме обговорювали, що столичний алхімік, який, за чутками, здобув зразок зілля, трагічно загинув.

— Трагічно? — перепитала дівчина.

— Непорозуміння. Ми воліли вести діалог, вигідний для обох сторін. Але сталася неприємність. Надто багато вогнезаймистих сумішей. Алхімік, на біду, сам спровокував пожежу — і якщо наше зілля чи рецепт десь там були, їх пожер вогонь.

Канре обмахнулася віялом і, згадавши пані Ріхгер, швидко додала:

— Ох, панове, я надто чутлива для того, аби вислуховувати такі страхіття. Та й звідки ж зіллю взятися тут?

— Подейкують, що порошок привіз франський вельможа.

— Він теж трагічно загинув?

— Ні, але покинув Альтесштадт. Маємо сподівання, що він зрозумів пересторогу, яку отримав. — Герцогові очі потемніли. — Проте у Франі він спадкоємець великого. Таких важко налякати чи переконати сидіти тихо… Та бачте, маестро Альвіанні, ми не підтримуємо контактів із францями. Вони — загроза для всіх. Жага Сонцесяйного невгамовна, його війська в повній силі. Якщо він посягне на Лір, то не мине й кількох років, як простягне руки в наш бік… Дякувати святим, сталося так, що першими про зілля Гвеннана Альвіанні дізналися лірці. Проте коли вони візьмуть форт Блакитної Свічки й потім усе південне узбережжя, то єдине місце росту оливети буде у владі наших найпівденніших сусідів. Тому нам краще бути з ними в гарних стосунках.

— Ви такі впевнені, що Свічка буде за Ліром?

— А ви хіба не чули про атаку? — буркнув Мільт.

— Чула, звичайно, — збрехала Канре.

— Якщо вірити посланням наших тамтешніх соратників, — Ельбрах знову перехопив ниточку розмови, — алхіміки Алессанта Археса мають створити щось достатньо загрозливе, щоб і без синьки розбити франських чаротворців.

— Щось загрозливе? Дуже вже туманно, — усміхнулася Канре, обмахуючись віялом. — Армія Франу ніколи ще не поступалася лірському наступові. Нехай пробачать мені присутні тут, та це чисті факти… То що це? Що готують південці? — Дівчина спохопилася, що голос її звучить надто напружено.

— Відповідь на це запитання потрібно шукати не тут. — Ельбрах простягнув їй бокал. — Проте випиймо за їхній успіх. Бо цей успіх буде й наш.

— За успіх, — повторила за присутніми Канре і обережно вмочила губи у вино.

* * *

— Маестро Каро, чи не бажаєте залишитися ненадовго? — запропонував герцог, коли збори завершилися. — Чи зникнете, як і на балу?

Канре погодилася, бо хотіла розпитати більше. Алхіміки зовсім утратили інтерес до неї, коли виявилося, що гостя з Лалаки не має ні найменшого поняття про те, як і де їм здобути бажане. З усього дівчина зрозуміла, що серед присутніх було кілька лірців, котрі покинули рідний дім і мусили перебратися до Вінну.

— Я розпоряджуся щодо розігрітого вина. — Ельбрах, котрий на балу видався Канре приємним, зараз мовби пнувся вистрибнути зі своєї шкіри. Проте вона старалася триматися спокійно й зі ввічливим усміхом спостерігала, як слуги розставляють на маленькому столику мармелад, мед у крихітних креманках і зацукровані фрукти.

Коли подали вино, герцог сів біля Канре за той же круглий стіл і підніс бокал за оливету першим.

— Ви виглядаєте розгубленою, маестро Каро. Втомило товариство?

— Що ви, маестре Ріллю. Мені було надзвичайно приємно потрапити в коло людей, які так поважно ставляться до роботи моїх родичів. Проте мене не покидає думка про те, що цей порошок може стати ціною свободи Франу, котрий усе ж дім мені.

— Хіба протистояння між Ліром і Франом колись спинялося? Ні. Роль порошку, люба маестро, інша… Та випиймо краще за ваші очі, повні вогню.

— Дякую, — відповіла Канре. — Ви красномовні.

— А ви прекрасні, коли отак опускаєте погляд.

Усе хилилося геть не в той бік, що потрібно, тому дівчина відставила бокал.

— Маестре Ельбраху, ваші слова мені лестять. Проте я так і не зрозуміла — то яке таємне призначення порошку? Поза тим, щоб перемогти чаротворчу гвардію Франу. Ви, звісно, краще знаєте все…

Герцог зітхнув і помасажував перенісся.

— Чаротворці, панно Каро… Чаротворці певні, що вони — вершина світу. Недосяжні й непереможні. Уявіть собі, що буде, коли вони стануть уразливими до синьки. Помиратимуть, як нижчі, як оте болото! Уявляєте?

Канре розширила очі від удаваного здивування.

— То це достеменно правда? — стишено спитала вона. — Я чула від братів Альвіанні, що вони хотіли зробити, але чи вдалося це? Чи вдалося їм приручити міттгу?

— З оливетою — мало вдатися! Ми віримо, що рецепт завершено. Оливета принесе зміни. Королі будуть у небезпеці. Чаротворці будуть у небезпеці! Усі будуть… А алхіміки — о, вони будуть у виграші, люба панно. — В очах Ельбраха майнули небезпечні вогники, й Канре попросила святих, аби то було лише від вина. — Це неспинні перспективи! Будь-який правитель погодиться віддати колосальні суми, аби вберегти себе від хворості. Серед великих і могутніх ширитиметься паніка й розгубленість, але саме тоді алхіміки повернуть собі колишню славу та статус. Адже ці чаротворці, вони зневажають нас, маестро Каро. Вони створюють золоті гілки для наших дітей і пишаються цим. Виходять на поле бою — і самі пожинають плоди перемог. Наша ж праця невидима, часто нехтувана… У великій Раді Вінну втричі менше алхіміків, ніж чаротворців. А в Лірі — чули про те, що Іскристий король надумав?

— Ні… А що?

Запал в очах герцога ожив зі ще більшим полум’ям.

— Руйнацію. Він хоче позбавити слабших алхіміків гілки, викинути їх з аристократичного кола і влаштувати перевірки для всіх. Кваліфікацію мовби. І хто знає, чи не перейме цю думку хтось іще: Суланна, Ермана?..

— Але ж якщо гілка більше не захищатиме од синьки… Ви не боїтеся, що нижчі втратять віру в непереможність чаротворців? Що повстануть?

— Нижчі? — хмикнув герцог. — Як і казав пан Фердинанд Мільт, вони не здатні вдіяти нічого.

— Але я бачила протести. Вони вірять, що гілку можна зламати.

— Це наші сіянці, дрібна вистава. Для чаротворців. Ті ж мов вогню бояться таких заяв. Боягузи вони, панно. — Рука герцога вмостилася на оголеному вихідною сукнею плечі Канре. — Забери артефакт та порошки — і чаротворець не здатен буде дати відсіч навіть власній тіні.

— Я бачила направду величних, — заперечила Канре, скидаючи віялом руку зі свого плеча.

— Я теж. Але не вірю, що хтось із них збереже цю велич, якщо побачить на своїх зап’ястях плями від синьки.

— Та чи не запідозрять алхіміків у підступах, коли хвороба впаде на вищих? Адже саме на них лежить вироблення отрути…

Вона достеменно пригадала роз’яснення Жаррака, котрий здався перед її натиском і розповів усе, що дівчина хотіла дізнатися.

Проте герцог не поділяв її стурбованості.

— Війни на нашому боці. Завжди можна подати це як підступ ворогів. А уявіть, скільки фінансування вдасться отримати на протидію! Або… або ще гірше — якщо заявити, що синька змінилася сама собою, розвинулась у щось нове й непогамовне і несе загрозу всім… Це неосяжні перспективи.

— Тож ніхто направду й не мав на думці покращувати життя нижчих, — усміхнулася дівчина. — А я була вирішила, що в надійних руках це зілля може стати великою зміною.

— Нижчим гріх скаржитися на життя. Смерть від синьки легша, ніж смерть від голоду.

Рука герцога наполегливо повернулася на плече Канре й зачепила пасма її волосся, котрі вибились із зачіски, а голос герцога озвався низьким гуркотінням:

— Маестро Каро, наразі годі справ. Ну ж бо, підведіть на мене ваші прекрасні очі.

Дівчина здригнулася. Змусила себе заспокоїтись і зверхньо подивитися на алхіміка, нагадуючи, що вона не слуга, а рівна йому. Тож він не може наказати їй «підвести очі».

— Маестре Ельбраху, така поведінка будить у мені гостре бажання покинути ваше товариство. Припиніть, будь ласка.

— Маестро Каро, мені незле знайома культура Франу. Обтятими косами там не хваляться. Їх не виставляють напоказ і не нехтують своїм образом, як ви на балу. Хіба що вам геть байдуже, яку матимете репутацію.

— Ви праві. Мені геть байдуже. А тепер заберіть ваші руки.

— Ви перелюбниця, маестро Каро. Чого ж зараз поводитеся, мовби благочестива панночка, котра чоловіка у вічі не бачила? — голос герцога обпікав уїдливістю.

— Не хочу чути таких слів від вас. Ані від будь-кого іншого. Не я хизуюся тим, що назбирую оберемки стрічок на святах, — огризнулася Канре й оглянулася в пошуках шляхів до відступу.

— Не рівняйте себе до чоловіка, панно, — хмикнув Ельбрах, рука якого стиснулася довкола зап’ястя Канре. — Ви ж у дивні ігри граєте. Ідете з незнайомцем під час балу в порожню залу — на самотині. Залишаєтесь у домі чоловіка сама ввечері, без товариства. А тепер кажете, щоб я вас відпустив?

— Більше того, вимагаю цього.

— Годі-бо дражнитися. Я не гратиму за вашими правилами.

Канре втягнула повітря.

— Гратимете. — Вона різко висмикнула свою руку з Ельбрахової та обдала його поглядом, котрому міг би позаздрити й Жаррак у моменти гніву. — Гратимете, бо я маю безцінний порошок Гвеннана Альвіанні. А тепер відпустіть мене й підберіть вашу щелепу, маестре Ельбраху, бо вона от-от упаде на цей розкішний паркет. Якщо хочете змінити світ, то спершу вам не завадило б змінити своє ставлення до партнерів у справі.

* * *

— Нонсенс! Ви переконували товариство, що не маєте ніякого зв’язку з порошком. Бавились у дурепу весь вечір! — відрубав герцог.

Його пальці вчепились у тонкий ланцюжок на поясі й почали теребити його: дівчина вирішила, що до ланцюжка кріпиться артефакт, який ховається у кишені.

Вона сподівалася, що герцог не пустить його в хід, бо навіть якщо він і слабкий у чарі, на противагу в неї не було нічого.

— Маестре Ельбраху, мені важливо було познайомитися з альтесштадтським товариством поціновувачів квітки, — продовжила Канре повільно та обсмикнула рукавички. — Проте відкривати таємницю такій великій кількості присутніх, котрих я за невеликими винятками бачу вперше, — чи не вершина необачності це?

— Кого ви боїтеся, маестро Каро?

— Я лишень слабка жінка. Мені нема звідки чекати підтримки чи захисту. Тож я поставила на вас. Ще в ніч балу. Я помилилася?

— Не чаротвориця, не алхімея. Таємнича, нікому не відома маестра, котра приїздить і каже, що має найцінніше зілля. Хто ви така? Навіщо це вам?

Алхімік зовсім сторопів, і Канре перелякалася, що зараз він пірне в підозри та почне допитувати її, поки не дістанеться до промахів чи дірок в історії «Кари Альвіанні». І отоді-і…

— Ви могли б продати його за всі гроші світу! — озвався герцог чи не розгублено.

— І загинути? — хмикнула Канре. — Гвеннан та Гіллан, мов кари небес, боялися, що їхню працю хтось викраде. То чи могла б я сама зберегти цю таємницю, не наражаючись на небезпеку? Спасибі, та ні, без упевненого заступника в цій справі я і пальцем не поворухну. Я волію бути в тіні. Що ж до моєї мети, то… Ви казали, що прагнете повернути алхімікам їхню велич, бо чаротворці вважають, що вони на вершині світу… Як бачите, — дівчина ривком зняла серповидну шпильку з потилиці і тріпнула волоссям, — я поділяю ваші думки. Ви гарно здогадалися, що історія про дурноверху покоївку — вигадка. Та я не перелюбниця. Це зробив зі мною могутній франський маестр, великий і самовпевнений до краю. Він, пане Ельбраху, вирішив, що я не рівна, аби почувати щось до його сина. Він зробив зі мною ось це і багато гірше.

— Ви не брешете, — самими губами шепнув герцог, придивляючись до синього камінця на кінці ланцюжка, котрий він нарешті видобув з кишені. — Карлінет гарно відчуває брехню.

— Це ваш артефакт? — поцікавилася Канре й тут же зрозуміла, що промахнулася, бо маестрові брови сіпнулися вгору.

— Я, звичайно, знаю, що у Франі карлінети заборонені, та ви мали б про них бодай чути.

— Пробачте, та в нас на півдні вони дійсно більше легенда, тож я не одразу впізнала в цьому присмерку… — Канре приклала долоню до чола. — Та тепер ви бачите, що і я маю причини неприхильно ставитися до чаротворців. Це і підштовхнуло мене до від’їзду.

— А можу я дізнатися, як ви отримали порошок? — Уже не криючись, герцог підніс синій карлінет на рівень очей.

— Я отримала його, маестре Ельбраху, коли сам Гвеннан Альвіанні гостював в Івеліні з братом — у маєтку, де я жила на той час. — Вона примружила очі й усміхнулася: — Чи це все?

— Маестро Каро. — Герцог виструнчився, сховав камінець до кишені й урочисто зиркнув на неї. — Маєте моє слово: вашого кривдника чекає помста. Я подбаю, варто вам назвати його. А моє ім’я стане вам достойним щитом в Альтесштадті й далеко за його межами.

Канре схвально кивнула:

— Я певна, що ми з вами матимемо чудову співпрацю, маестре Ельбраху.

— Чи дозволите попросити щирого пробачення за недостойну поведінку, яку я собі дозволив? — усе ще недовірливо спитав він, мовби боявся, що Канре стане димом і втече у шпарину під дверима. — Її спричинили лише гранична втома останніх днів та вино, можу вас запевнити.

— А я вірю, що причиною цієї поведінки став мій негідний вигляд, чи не так, маестре? У товаристві завжди судять людину за іменем та зовнішністю. Ім’я моє невідоме тут, а обтяте волосся позначає, що я несу на собі котрийсь із гріхів, які напоказ не виставляють. Гріхи мусять бути творені в тиші й потемки. Гріхи варт прикрашати стрічками на балу. Чи личить їх звати просто розвагами?

— Боюся, що ваші слова не несуть пробачення мені, маестро Каро.

— А чи потребуєте ви його, герцогу? Вас цікавить порошок.

— Маестро Каро…

— Прошу, не треба. — Канре на мить підвищила голос. — Я пробачаю вам, маестре Ельбраху. Я чудово знаю своє місце у світі. Тим більше, ви щойно мені вказали на нього вельми красномовно. — Вона простягла вперед обидві руки, вкриті червоними слідами від дотиків маестра, котрі випиналися там, де закінчувалися тонкі рукавички й мереживо рукавів.

— Я готовий просити пробачення, як слуга, — видушив із себе маестр, — якщо це допоможе вам забути про мою негідну поведінку.

— Мені не потрібні такі вибачення. Слуги не вибачаються з великої щирості, вони лишень бояться, що їх позбавлять роботи, рук чи життя. Я б воліла замість вибачень дізнатися про всіх, хто залучений до вашої ліро-віннської… коаліції. Я мушу знати, з ким веду справи.

— Ви отримаєте потрібну інформацію. Більшість членів нашої спільноти у Вінні переїхали з Ліру у світлі того жаху, який хоче втілити Алессант Архес. Думаю, з Мільтової нестриманості ви вже зрозуміли його походження.

— Тож усі ці алхіміки слабкі і тому їм загрожує зрівняння з нижчими?

— Вони достойники з давніх сімей. Але талант до творення порошків не завжди переходить по крові. Та серед нас є й направду могутні. Про себе говорити неґречно, але якщо ви мали задоволення зустріти Вілля Фрейріха…

— Так, мала. На балу.

Канре з легкістю пригадала добродушного захмелілого маестра, котрий врізався в пам’ять на тлі коловороту подій.

— Він не приєднався до нас сьогодні через справи домашні. Та з приємністю можу сказати, що Фрейріх — спадкоємець великого роду і належить до Вінка Вінну.

— Чого ж не вистачає такому обдарованому юнакові? Ім’я та кров, титул і статки… Чи він прагне потруїти старших братів і отримати весь спадок?

— Боюся, ім’я великого не завжди йде з відповідними статками. Не мені розповідати про це, маестро Каро, та, попри відмінний талант, наймолодший Фрейріх впав у неласку своєї родини, тож конче потребує фінансової підтримки… Проте наша мета благородна, й ми віримо в неї. Перш за все, не можна допустити того, щоб славні й старовинні роди Ліру були зрівняні з нижчими. Нижчі, маестро Каро, повинні мати певність у тому, що їхні життя не зміняться. Якщо ж десь прослизне іскра, то ніколи ніхто не знатиме, чи вдасться уникнути спалаху.

— Ви так думаєте? — здивувалася Канре. — Адже пан Мільт гаряче твердив, що нижчі не здатні до змін і така їхня доля.

— Так, так, це він гарно сказав. Але я, маестро Каро, схильний тверезо оцінювати ситуацію. І знайте, що ящики з запалювальним порошком теж не схильні вибухати самі, але достатньо часом випадкової іскри… А це не принесе нічого хорошого. Тільки багато смертей. Чаротворці — чудовиська, котрим завиграшки вдасться придушити будь-яке заворушення. Вони здатні дати відсіч самому дияволові. Що вже казати про нижчих.

— Ви забуваєте начисто про людський фактор, маестре Ельбраху.

— Який іще людський фактор?

— Великі чаротворці — теж люди, — усміхнулася дівчина. — Із серцями, дякувати святим, не скам’янілими ще. Чи думаєте, що вони отак бездумно винищували б нижчих, якби ті й повстали?

— У минулому серця їм ніколи не заважали виконувати такі накази. Ні при Нансіні, ні в Роалевому пасьянсі. А різня Отторіно?.. Маестро, ви часом говорите якісь дивні речі. Мовби приїхали не з Франу, а з замор’я Терецці і не знаєте нічого.

— Та ні, можу запевнити вас, що я цілком тутешня й бачила всі темні боки нашого краю. Просто мені пощастило знати чаротворців зі щирими й гарячими серцями, котрі, як мені здається, не здатні на такі звірства.

— Здатен ти чи не здатен, маестро Каро, ніхто не питає, коли приходить указ. Щодо сердець, то в чаротворців вони переважно нечулі.

— А які ж? Керамічні?

— Ну, — герцог раптом розсміявся, — боюся, чаротворець із керамічним серцем війну не виграє. Ох, збавте святі, та я не знав нікого, хто прожив би з ним довше, ніж п’ять літ.

* * *

— Маестро Генріено, я повертаюся до Франу, — повідомила Канре ввечері, коли опинилася в маєтку герцогині після довгої прогулянки містом, його найзаплутанішими вуличками й захаращеним парком, котрим дівчину майстерно провела Магріта — на випадок, якщо Ельбрах відправив когось прослідкувати за нею, як і за Жарраком, коли той не дійшов згоди з Віллем Фрейріхом.

— Отакої, дівчино. — Герцогиня відірвалася від трапези й підвела очі на Канре. — Гайрак узяв з мене обіцянку, що я дам тобі захист і притулок, поки він не повернеться. Не минуло й кількох днів, а ти вже тікаєш за ним?

— Це справа державної ваги, — уперто відповіла Канре.

— У тебе? — хмикнула герцогиня. — Атож. Звичайно. Чи ви з моїм сином змовилися?

— Я не можу розповісти більше задля вашої ж безпеки.

Тут маестра Генріена відкрито розсміялася, завівши голову назад.

— Дожилася! Дівчисько розповідатиме мені щось про мою безпеку.

— Я також попрошу вас забути начисто, що я гостювала у вашому домі, і не згадувати про це нікому.

— Дитя, — маестра посерйознішала теж, — не знаю, що ти вигадала собі, але не торкайся справ, яких не зможеш осягнути. Залиш війни чоловікам і виконай побажання Гайрака, якщо мої слова для тебе що град по дахівках.

— Коли ви врятували Жаррака від нападників, маестро Генріено, то теж думали, що треба залишити війни чоловікам?

— Не рівняй себе до мене. Гайрак — моє дитя, і немає такої битви, у яку б я не вступила, щоби врятувати його.

Канре слабко всміхнулася.

— Ось і ваша відповідь, маестро Генріено. Немає такої битви, у яку б я не вступила…

Дівчина сподівалася поїхати негайно — швидше, ніж алхімік спохопиться, що «Кара Альвіанні» не поспішає принести йому обіцяне зілля. Проте він спохопиться рано чи пізно — та що ж, пошуки високорідної маестри навряд чи приведуть до успіху.

— Мені необхідно зникнути зі столиці, — повідомила вона. — І попередити Жаррака про загрози.

Матір чаротворця довго вдивлялася в лице Канре — так довго, що та хотіла вже перевести погляд на будь-що, тільки б уникнути цих синіх очей.

Тоді маестра заговорила:

— Перше я можу тобі залюбки влаштувати. Хоч знай: у цьому домі ти в безпеці, більшій, ніж будь-де. Що ж до другого, то чим тебе не влаштовують послуги пошти?

— Листи перехоплюють. А це направду важлива інформація.

— Замість бути такою впертою, ти могла б звернутися по допомогу до мене. Зокрема, чи знаєш про заклинання тайнопису? Ні, дівчино, правда? А воно дозволяє зашифрувати послання так гарно, що ніхто, крім відправника та адресата, не зможе побачити написаного. Чи вважаєш, що ти перша, кому знадобилося відправити важливе послання?

Канре зачервонілася від сорому.

— Що ж, дівчино. — Герцогиня відчула переміну і склала руки на грудях. — Вирішуй: або ж ти ламаєш дрова, прикриваючи це жертовністю почуттів до Гайрака, хай бережуть його святі від такої допомоги. Або відкриваєш мені свої ці таємниці, і ми дамо їм раду, бо я маю сумніви, що ти впораєшся сама.

Канре глибоко вдихнула й вирішила таки оповісти про порошок, дивлячись, як міниться лице герцогині.

— Я бачила, як помирають його жертви. І є ті, хто здатен усе віддати за це зілля чи його рецепт. Усе — включно зі своїми життями та чужими. Включно з життям вашого сина, — завершила вона.

— Що ж, — відповіла Генріена, — якщо на мить уявити, що я тобі безоглядно вірю… То де ж цей усемогутній порошок, дитя?

— У Жаррака. І у мене.

Розділ 8. Два фронти

— А все-таки я не думав, що ти повернешся!

Естіенн Мерселлі завів голову й розсміявся, перекрикуючи вітер, котрий немилосердно бив по обличчю, зривав каптури з голів і брязкотів усім металом, до котрого міг торкнутися.

— Чого ж? — крикнув Жаррак у відповідь, силкуючись застібнути плащ під горлом міцніше: вітер уже був зірвав його і пожбурив просто в болото під ногами. А що дрібні побутові чаротворення вдавалися йому не дуже, то і плями після спроби їх вивести лише трохи посвітлішали.

— Та бо… Говорили — ти вже служиш у Вінні. І маєш когось там на оці — наречену з тамтешніх великих. То я собі думав: і тут він мене обігнав, скотина така! — Естіенн зареготався.

Жаррак хотів був відповісти, що сам той скотина, але вітер так стьобав, що чаротворець змовчав. Замовк і Мерселлі. Зимовий перевал забув про літнє буяння. Запах моря, котрий у спекотні ще осінні дні розливався й просочував усе, зараз не нагадував про себе нічим, окрім холодного вітру, котрий часом приносив відтінки солі.

— Але тепер ми на рівних, так? Обоє їдемо на південь… і справа таки серйозна, якщо Сонцепикий вирішив зібрати всі великі роди… Ото вже себе покажемо! Нарешті позбудусь у братів імення хатнього цілителя! — Мерселлі зиркнув на Жаррака через плече. — Ну, зізнавайся, а що це тебе рвонуло додому? Невже справді перейнявся розривом договору?

— Есті, дбав би ти про свої справи, — буркнув чаротворець і зсутулився в сідлі, бо плащ захищав від пронизливого вітру не так гарно, як хотілося б, а легенький чар, котрий мав підсушувати його, не встигав робити це, бо злива періщила невпинно. І сховатися нікуди.

— Ну а на ділі?

— Я хотів повернутися, якщо війна почнеться. Зимовий договір догорів — і я тут.

— Будеш знову пнутися в королівські, правда?

Цікавість так і лилася з Есті, і Жаррак подумки дякував зливі та вітру, котрі заглушували розмови, а ще змусили їхню колону розтягтися вервечкою на солідну відстань. Інші чаротворці позакутувались у плащі й мало дбали про те, щоб слухати молодих Преста й Мерселлі, котрі рвонули зовсім уперед, ніби всупереч негоді прагнули якомога швидше дістатися до лінії фронту і кинутися з усіма своїми силами до глибини пекла, обіцяного Ліром.

— Нікуди я не пнувся. І не пнуся, — заперечив Жаррак, міцніше хапаючи віжки, котрі норовили вислизнути з мокрих і слизьких рукавиць, оторочених підмерзлим хутром.

— Тоді яка в тебе справа на півдні? — не вгамовувався Мерселлі.

— Проста, Естіенне. Я маю виграти війну.

* * *

Канре заспокоїлася лише тоді, коли передмістя Вінну й замерзла річка, котра оточувала старе місто, залишилися позаду й розтанули за завісою туману.

— Годі позирати з вікна так, мовби за тобою примари женуться, — смикнула її маестра Генріена. — Пошуки маестри Кари Альвіанні навряд чи приведуть до нашого самотнього екіпажа, дівчино.

Канре змусила себе відвернутися від вікна, але тривожні роздуми не вдавалося залишити позаду, як черепицеві дахи столиці та її широкі проспекти зі святковими вітринами. Втім, вона вірила, що в супроводі маестри зможе покинути Вінн, а далі руки алхіміків не дотягнуться. Не одразу принаймні.

— Не знаю, коли листи дістануться до Гайрака, — поморщилася маестра, — бо він так рвонув на південь, ніби без нього там не владнають ситуації. Але коли Людо на півдні теж, тобі навряд чи загрожуватиме щось в Івеліні.

— А вам? — блиснула очима Канре. — Вас гарно знають в Альтесштадті. І той гурт алхіміків свідомий того, що зілля або було в Жаррака, або ж він принаймні знав про його існування і властивості.

— Дівчино, — видихнула чаротвориця чи не погрозливо, — ще не народився той алхімік, якби посміє кинути виклик Віннській Іскрі. А те збіговисько — боягузи, котрі чкурнули геть із дому, бо злякалися, що не зможуть підтвердити своє право на гілку. Таких я не боюся.

Канре ледь стрималася, щоб не закотити очі. Наскільки слова маестри гарно звучали, настільки ж вони мало допомогли б їй у разі дійсної загрози.

— Вони напали на Жаррака, — зауважила дівчина.

— Вони напали на Жаррака голіруч, підступно змусивши його залишитися без чару. — Маестра зважила в руці свій артефакт і любовно провела пальцем по його тонкому руків’ю.

— А ви не лякаєтеся підступів?

— Припини, дівчино. Якщо я коли й дала тобі підставу вважати, що ти, носячи таємницю цього диявольського зілля, маєш право закидати мені щось чи розсипатися в порадах, то раджу про це забути. У нас попереду ще довга дорога.

Канре не відповіла. Дратувати Жарракову матір не хотілося.

Маестра Генріена супроводжувала її аж до кордону з Франом. У прикордонні, в маленькому старовинному містечку, котре приткнулося під горою з руїнами замку на ній, жила добра подруга маестри. У неї Жарракова матір хотіла залишитися погостювати, буркочучи, що столиця випила з неї всі соки, а гулянка до Дня Фортуни була до того нікудишня, що вона навіть не втомилася від танців.

Чаротвориця спершу хотіла, щоб там залишилася й Канре. Проте та наполягала на своєму: зілля має покинути Вінн.

— Самотня, молода дівчина-мандрівниця, — відкарбувала маестра, — це підозріло і без того, що тобі нема куди йти. Ще ж війна!

— Війна на півдні.

— Війна всюди. Страшною помилкою буде вважати, ніби вона горить лише там, де стикаються чаротворці та гвардії. Вона вплітається повсюдно, руйнуючи довіру, загострюючи підозри, муштруючи небезпеки й страхи. Війна оселяється всередині, коли ти бодай раз зануришся в неї, і не покидає більше ніколи.

— Я однаково поїду, маестро Генріено. Якщо хтось і прискіпається, то скажу, що мандрувала зі слугою, котра сконала від синьки. А мандрівку високорідної не перепинить ніхто. У столиці мені все знайоме. Я знайду, де зупинитись, і…

— Припини жебоніти, — обірвала її Жарракова матір. — Їдь одразу до Престів. Прямо туди. Тебе не відмовляться прийняти, коли назвеш моє ім’я. Я напишу їм сьогодні ж… Дитя, ти ж не чкурнеш на південь? Там таки війна. Це не жарти.

Канре осміхнулася.

— Війна всюди, маестро Генріено.

* * *

Жарракові ніяк не вдавалося зрозуміти, звідки у ворога така армія. У Франі він тільки й чув про те, що лірці свавільні та жорстокі, проте бідні, що їхні війська не протримаються на передовій і місяця. Що їх зітруть, зметуть, винищать. Що вони не здатні ні на що. Що чаротворці лірські крадуть артефакти у своїх суперників, коли ті ще дихають. Що їхні алхіміки підмішують до запалювального порошку пісок з узбережжя і продають задорого.

Проте всі ці чутки розбилися об реальність.

Лірці встигли блискуче взяти форт Блакитної Свічки, поки франські щити святкували Зимову Фортуну. Тоді Алессант Архес повідомив, що розриває Зимовий договір. І поки ніхто не оговтався, південь пішов в атаку, мовби його підстьогували шквальні вітри з узбережжя. Вони забули про перемовини і про чаротворчі дуелі, забули про ввічливість і про ті закони, які регламентували конфлікти й убезпечували який-не-який спокій.

Велика й могутня армія Франу на чолі з великими й могутніми чаротворцями, які поспішно з’їжджалися на південь, щоб дати відсіч, опинилася затиснута горами й морем. І не могла відтіснити лірців чи зайти з будь-якого боку, бо скелі та перевали, гірські дороги й урвиська не давали їй розгорнутися.

Його Величність Сонцесяйний король, котрий спершу наказував за будь-яку ціну стримати рух лірців уперед, після несподіваних втрат милостиво погодився, що найкраще відступити й зустріти ворога біля Нансіна.

— Вони одуріли, — бурмотів Естіенн, бинтуючи руки, сині від яскравого порошку, котрий він повсякчас засипав у свій артефакт. — Одуріли! Чуєш: піди, Мерселлі, та зціли нам з десяток поранених.

— Ти цілитель, — відказав Жаррак втомлено.

— Я чаротворець! Воїн! Мені вже ця рутина осточортіла. «Піди зціли, Мерселлі», — перекривив він прохачів. — Ось буду вкладати все в зцілення, а коли на нас нападуть, то що?

— На нас не нападуть, — заперечив Жаррак.

І вкотре помилився.

Невдовзі він забув, коли спав удосталь. Руки швидко вкрилися дрібними ранами — коли треба було серед ночі швидко засипати порошки в артефакт, Жаррак часом не встигав відшукати рукавички, тому обдирав шкіру, силкуючись відкрити сегменти, котрі затерпали на морозі. Він лаявся і змащував їх вчасно, але наступного разу шкіра знову сповзала з пальців, а часу не було, часу не було…

Чаротворець лише одного разу зустрівся з батьком. Повідомив про свій приїзд і, не ховаючись від розгніваного погляду Людовіка Преста, підтвердив, що прокляв себе сам, хоч батько і без того вловив би все в його аурі.

— Жарраку Етелю, якщо хочеш вижити й побачити свою коханку, — з натиском на кожному слові мовив королівський чаротворець, — то мусиш зняти з себе прокляття. Керамічне серце не толерує жартів та легковажності.

— Серце ще не має на мене помітного впливу. Та воно вбиває Канре щодня, — відрізав Жаррак. — Тож я хочу розділити з нею цю ношу.

— Вона — не чаротворець! Вона — не на війні! — Глава Престів спалахнув так передбачувано й швидко, що юнак устиг виставити свій артефакт супроти батькового і відбив атаку. — Згинь з-перед моїх очей, — відповів Людовік Прест, зі здивуванням стираючи криваву доріжку з чола — черкнуло. — Іди. Я не буду з тобою бавитися. Хочеш вмирати — вмирай. І вона вмре. Через твою дурість.

— Я вже йду, батьку. — Жаррак склав артефакт і завів руки на спину, як солдат перед вищим за рангом. — Проте маю попередити вас: остерігайтеся синюшної міттги всіма можливими методами. В Альтесштадті я продовжив своє розслідування щодо лалацького порошку. Скоріше за все, це зілля дає чаротворцям уразливість до хвороби. А ви приймали його.

— Тоді я радше помру від синьки, аніж дивитимусь на те, як мене соромить власний син, — відказав королівський чаротворець, мовби геть не сприйняв попередження всерйоз.

Та не було вже часу щось доводити. Лірці взяли Свічку і просунулися значно далі — Жаррак важко сприйняв цю новину, бо форт був його першою і поки що єдиною перемогою. Їх разом з Естіенном Мерселлі розподілили до чаротворчого загону під керівництвом верховного д’Олена. Есті буркотів, що це зробили, бо д’Олен не перейматиметься за долю дітей своїх суперників, але Жарракові від серця відлягло, коли він дізнався, що не муситиме перебувати під керівництвом батька й повсякденно вислуховувати погрози чи накази зняти своє прокляття часоспалення. Він розумів, що дурницю вчинив, що з серцем легковажити не варт, — але все чекав відповіді од батька і не рушив серця. Примітив, що дрібку більше втомлювався після важких атак, проте нічим іншим прокляття себе не проявляло. А втома — вона могла приходити й від постійної холоднечі, нестачі сну чи котроїсь менш фатальної причини. Жаррак часом наодинці перевіряв його стан, хоча зовні прокляття нічим не змінювало вигляду, й тут не було Канре, щоб оживляти «золоту годину». Юнак помирати не планував, та все одно його пробирали дрижаки від думки, що все-всеньке життя припнуте до такої дрібниці, такої з вигляду гарної прикраси.

Щоразу викликаючи серце проявити себе, чаротворець слідкував за ним як заворожений і так одного разу ледь не потрапив на очі Есті Мерселлі, котрому було непереливки від постійних наказів зцілювати. А Естіеннові кортіло йти в бій.

— Якщо я вмру, чуєш, Престе, — однієї спокійної ночі сказав Мерселлі, — то ти подивися, щоб мій артефакт не дістався нікому з проклятих південців.

— Ти чого це помирати надумав? — здивувався Жаррак, котрий полірував і змащував свій ціпок — це заспокоювало його і давало віру в те, що завтра клята зброя не затерпне на морозі в найменш підходящий момент.

— Не надумав. Я просто завбачливий. Ліпше хай би той артефакт провалився в болото, аби тільки не дістався лірцям.

— Ми переможемо, Есті. Я тобі кажу.

— Та ти завжди багато кажеш… — Мерселлі раптом підвів на нього очі й тицьнув пальцем у груди. — Ти винен мені життя, Престе.

— І як ти хочеш цей борг забрати?

— Не знаю. Але щось мені не подобається все це. Холод і мжичка. Як не снігопад, то злива. І скелі. І ці лірці. І лізуть, і лізуть. Я не так уявляв це. Тому не забудь про мене. Ти мені життя винен.

— Прести не забувають. Але якщо не даси мені зараз закінчити з артефактом, а завтра він не відкриється, то в тебе може більше не бути боржника. Іди випий чогось гарячого, Есті. І спи.

— Еге ж. Випий і спи. Якби все було так просто! Випий і спи… Якого синькового чорта ти завжди такий спокійний, Престе?

— Я не спокійний, Есті. Тільки змерз як собака і втомився.

— Ну, скоро буде по всьому. — Зачувши про слабкість Жаррака, Мерселлі тут же став піднімати бойовий дух. — Скоро — якщо ми виберемося з цих пригірків. Під Нансіном великі чаротворці вдарять так, що від ворожої армії тільки обгорілі підошви й залишаться. Закладаюся, саме це вони й хочуть зробити.

— Ми з пригірків виберемося, — скептично відказав Жаррак. — А лірці — ні. Вони обсядуть усі перевали й дороги, відріжуть узбережжя і до весни щонайменше навіть кроку не зроблять у бік Нансіна. Щойно пригріє — дороги стануть болотом. Ні нашим, ні вашим.

— Я би плюнув на цей південь. Стільки мороки — і задля чого? Купи каміння, скель, шматок узбережжя і села нижчих. Чого б не спалити їх усі разом? Закрити периметр і… — Есті розвів руками, уявляючи, якого розміру повинна бути лінія робочих артефактів, щоб здійснити його задум.

— Не говори дурного, — буркнув Жаррак і роздряпав учорашній поріз, необережно шурхнувши долонею по сегментах ціпка. — Якщо так вирішувати, за що боротися, а за що ні, то дійде до того, що кожен просто засяде у своєму маєтку й триматиме оборону лише в межах рідних стін і, може, у парку перед ворітьми.

— А в тебе все ще ні натяку на почуття гумору.

— Можливо, це тому, що влітку я вже спалив селище нижчих. І бачиш, проблема досі не вирішена.

— Хочеш, я добуду лікеру? У Вінні ж усі впиваються лікерами.

— Чаєм і лікерами, Есті. Але більше — чаєм, — виправив Жаррак.

— Не хочеш — справа твоя. А я все одно добуду. Випий і спи, так ти казав?

— Саме так. Щасти тобі в пошуках.

— Щасти мені в усьому!

Мерселлі широко всміхнувся й щез надворі, на мить впустивши до намету холодне, свіже повітря.

* * *

Жаррак готувався до гіршого. Лист від Канре, який сповіщав, що лірським алхімікам зараз горить вразити Алессанта Археса, лише підтвердив його здогади. Але барабани в голові вистукували одне: «Ти маєш виграти війну». Такою була ціна, названа батьком. Ціна керамічного серця у грудях Канре.

Новина про те, що Людовік Прест завітав до форту під Нансіном, де вони очікували під керівництвом д’Олена на подальший рух, здалася Жарракові поганою ще до того, як він дізнався причину. Батько, певна річ викликав його до себе одразу по приїзді.

Він очікував у порожній залі, при заґратованому вікні. Чіпкий погляд з-під важких повік стелився полями — Жаррак був певен, що перед зором королівського чаротворця шикуються всі можливі варіанти того, як розгорнеться бій. А розгорнеться скоро.

— Очільнику, маестр Прест прибув, — повідомив чаротворець умисно офіційно.

— Вітаю, — пробубнів батько і різким жестом відправив охоронців геть із зали. — Бачиш отой видолинок? — Він махнув рукою в бік вікна, й Жаррак примружив очі, щоб роздивитися далекий пейзаж, котрий йому розмивав слабкий зір. — Мусимо спинити їх отам. І задушити лівим флангом. Д’Олен уже відправив своїх людей готувати робочі артефакти. Сьогодні буде гаряче.

Жаррак кивнув, не зводячи погляду з видолинка. Був певен, що мета батькового візиту — в іншому. І не помилився.

— Твоя коханка, — стишив голос Людовік. — Вона зараз де?

— Чим це стосується плану нинішньої атаки? — процідив Жаррак, остерігаючись усіх причин, з яких батька могла зацікавити Канре.

— Не говори до мене таким тоном, самогубцю, — у стишеному голосі глави Престів клекотіла сила. — Відповідай.

— Вона щойно повернулася до Франу. І здобула для нас вагому інформацію.

— Яка радість.

Чаротворець врешті відірвався від вікна. Погляд чорних очей знайшов синове лице.

На Жаррака накинулися мурашки від цього погляду, в котрому він не міг видивитися відповіді. Тільки тамований гнів, тільки скупа, тиха неприязнь. Проте було там щось іще, щось понад загрозу.

— Батьку?.. — Жаррак несвідомо підступив ближче, але королівський чаротворець сахнувся назад.

— Не торкайся мене.

Він ривком розстебнув золотаві ґудзики, задер угору жорсткий манжет, майнула призбирана тканина на зап’ясті, і — Людовік Прест простягнув Жарракові свою жилясту руку.

— Ти переміг. Вважай, що нашу угоду скасовано. Хай приїде сюди, хай. Я зніму з неї все. Бо часу немає.

Жаррак ковтнув слину. Першої миті він спробував запевнити себе, що це синці від ударів зміяться по батьковій руці. Але слова Людовіка Преста і щось у його очах упевнило молодого чаротворця в тому, чого він боявся найбільше. І дійсно — якщо плями розповзлися вже по руках, то часу в них геть не було.

* * *

Жарракова матір, як звично, виявилася права: у домі Престів радо кинулися приймати гостю, яка приїхала з Вінну, користуючись іменем і листом маестри Генріени. Панна Арлі шукала короткочасного притулку в столиці, перш ніж вирушити на південь. Ніхто не запідозрив у ній колишню служку.

«А як вони мали б це запідозрити, коли ти була тут одного разу, та й то на світанку і кілька місяців тому?» — насміхалися сестри, котрим страхи Канре з віддалі їхнього засвіття видавалися недоречними.

Небавом після того, як «шановна гостя» розташувалась у своїй спочивальні, вона розкошувала теплим вином у вітальні і простягала руки до вогню. Тепло позбавляло скутості й холоду, який в’ївся, здавалося, просто під шкіру після довгої дороги.

Двері з рипом прочинилися — Канре озирнулась і зі здивуванням зрозуміла, що ім’я служки, яка стояла на порозі, випурхнуло з її пам’яті. Та минула мить, друга, третя…

Юонна. Її звали Юонна.

Дівчина машинально підвелася назустріч колишній співробітниці, котра то недовірливо на неї позирала, то вишукувала поглядом щось за спиною.

Насуплене лице Юонни повернуло Канре в минуле, і холод хльоснув: адже цю не обдуриш, адже цій добре відомо, де правда.

Дівчина негайно наказала собі не турбуватися. Нагадала собі: її слово зараз важить. Варто вигнути брову, і Юонну заберуть геть, а хто стане слухати обвинувачення слуги? І кому вона взагалі доноситиме їх, ті обвинувачення? А нікому.

Та подих однаково затерпнув десь на шляху до легень, і руки однаково міцно вчепились у віяло, пригадуючи все так чітко, мовби це було вчора.

Юонна ступила всередину спершу несміливо, а тоді підійшла до Канре. Дівчина примітила, що колишня співробітниця босоніж — кроки заляскотіли по паркету, тонкі, але затерті панчохи чорніли плямами.

— Що ти зробила? — видихнула Юонна, підводячи гнівні очі. — Я знаю тебе. Я тебе знаю. — Її погляд горів нестямою. — Я бачила тебе. Хто ти? Як ти… ні, ні-ні, ти не можеш бути… — Дівчина зненацька вчепилася собі в голову — волосся лежало на плечах, скуйовджене так, мовби то не вона раніше укладала бездоганні коси.

— Ох божечки! Що ж ти…

У прочинені двері влетіла, не позираючи вгору, одна зі служок і — лясь! — схопила Юонну за руку, а тоді поволочила, мов безвольну ляльку, до виходу. І турнула в коридор. І причинила двері. І позирнула в бік Канре, сапаючи важко, мов бігла довго-довго.

— Просимо пробачення, маестро. — Вона клякнула на підлогу. — Щиро просимо. Не гнівайтеся, такого більш не станеться.

Канре забили дрижаки.

— Се Юонна, вона несповна розуму. Не гнівайтеся на неї. На тих, кого святі збавили клепки, гніватися однаково не варт. Будьте милостиві.

— Я не гніваюся, — відказала Канре, дякуючи вищим, що слуга дивиться в підлогу й не бачить страху на лиці панни Арлі. — Ця дівчина, вона завжди такою була?

— Ні, маестро.

— А що з нею сталося?

— Мені не вільно оповідати. Це справи глави дому, — пробурмотіла служка.

Не розповідати ж гості з Вінну, що їхній глава витворив із Юонною такого, що вона загубилась у безтямі й більше не могла чи не хотіла повертатися до звичного світу.

— Гаразд. Я не маю бажання втручатись у справи вашого глави. Хіба б він сам волів мені повідати. Але як я розумію, пан Людовік Армер буде відсутній ще якийсь час?.. Підводься вже.

— Так, пані. Ми не отримували від пана вісток уже давно, — пробурмотіла служка. — Але він завжди приїздить зненацька, тож хтозна — може, вам вийде перестрітися.

— Я ненадовго у вас, — відказала Канре, котра була певна: ще одна зустріч із Жарраковим батьком стане для неї останньою.

День по тому дівчина в супроводі служки Престів вирушила до міста. Вона жадібно всотувала óбрази столиці, знаючи, що покине її з дня на день і хтозна, коли побачить. Вирішила спершу зазирнути на пошту й надіслати вісточку маестрі Генріені.

Дорогою назад дівчина не втрималась і попрохала — чи радше звеліла — поїхати повз маєток маестри Альвіанні, зачинені ворота якого дивилися на неї мовби з осудом. Наказала спинити біля воріт і спурхнула на землю, припорошену снігом.

Маєток по той бік, на пагорбку, мовби дрімав. У сутінках не горіло ні вогника у вікні.

Канре підійшла до воріт і поклала руку на металеве плетиво, мовби чекала, що воно пропустить її. Та нічого не сталося. Вона видихнула — біла хмарка здійнялася в повітря і розтанула.

— Шановна маестро, не можемо вас впустити, бо господарів цього дому немає, — віддалік знайомий голос забринів на морозяному повітрі, й Канре схопилася та нап’яла каптур, який би сховав її лице. Хоч у чорній пітьмі могла однаково не дуже тим перейматися. Тоді шепнула служці прохання, бо не хотіла, аби її голос зазвучав.

— Панія бажають знати, чий це дім, — проспівала служка Престів.

— Покійної, хай квітнуть їй небесні сади, маестри Юріт Даль Альвіанні, — послужливо відповів Осван, такий пронизливо близький, що тільки руку простягти, і… — По весні її маєтності підуть на продаж, але до того часу ми оберігаємо дім, бо в часі війни всяке буває.

Канре кивнула і рвучко повернулася до екіпажа. Служка задріботіла за нею.

Дівчина відчувала майже сущим погляд, який свердлив їй спину.

«Дарма ти сюди заїхала», — шепнули Кара, Юппер й Аннік усі разом.

Та вона пірнула в темряву і тепло, переконуючи себе, що Осван нічого не помітив.

Усю дорогу назад теребила пальцями кулон із порошком і постановила собі не покидати маєтку Престів без нагальних справ. Вистачало вже і Юонни в домі, котра може наговорити зайвого. Хай це і сприймуть за балаканину божевільної, та хтозна, чи слова забудуться без сліду.

Наступного ранку всі турботи щодо власної таємності відступили, щойно ніж для паперу розітнув жорсткий конверт, надісланий до дому Престів із прикордоння, і тонкий папірець вислизнув з пальців.

У листі «з великою гіркотою» повідомляли, що під час атаки лірців на Нансін у «підло облаштованій пастці» героїчно загинули маестри Бергат і Корентін, перший та другий спадкоємці глави дому, хай святяться їм небесні сади. Сам глава дому зліг із раптовою хворістю. Доля третього спадкоємця, Жаррака Етеля, тепер у божих руках, бо рани, отримані в битві, не співмірні з уміннями королівських цілителів.

Розділ 9. Перед ликами всіх святих

Канре не пригадувала, як віддавала розпорядження щодо від’їзду на південь. Як відсилала служок, що принесли їй пахощі, котрі мали б заспокоїти — заспокоїти, хах! Не пригадувала, як перечитувала листа з-під Нансіна, боячись, що зрозуміла щось не те, випустила щось із уваги. Їй дуже хотілося випустити щось із уваги. Тому вчитувалася в поривчастий почерк, хоча слова перед очима розбігались, і розбігались думки, і все перетворювалося на сплетіння страху і болю — майже фізичного, який напливав з кожним усвідомленням.

Бергат Прест мертвий. Корентін Прест мертвий. Жаррак Прест…

Канре провела язиком по піднебінню, мовби обводила кожну літеру в слові, якого боялася найдужче.

А потім — страх мов відрубало. Жаррак був надто життям, аби опустити руки і здатися.

«І ти не можеш здаватися дочасно», — вторували голоси сестер.

Тож дівчина заморозила тривогу й змусила себе не думати про найгірше, бо дорога попереду лежала довга.

Дивлячись, як шпилі столиці віддаляються й тануть у ранніх сутінках, лілових і сірих, Канре судомно зчепила руки. Як мала би вчинити в цьому випадку вища панночка: чекати вдома листів? Клякати в найпишнішому храмі? Плакати за зачиненими дверима? Дівчина думала про одне: якщо бог вирішить, що Жаррак має її покинути, то вона сидітиме біля його ліжка і триматиме за руку, допоки останній подих чаротворця не розтане. Якщо ж до моменту, коли вона дістанеться Нансіна — чотири дні, у кращому разі три! — він перетне межу життя і смерті в бік безповоротної пітьми, то вона відвезе його додому. Хоч і не знає, де його дім направду.

Канре спробувала уявити це в деталях. Уявити, що його немає. Уявити так відверто і сповна, що скрижаніння всередині діткнулося її пальців, вириваючись назовні дрижаками. Останні місяці вона неодноразово думала про смерть. Та тільки думала: смерть ця — завжди така близька і зрозуміла — чигає на неї, стискає керамічне серце і серце справжнє, аби розтрощити обидва. Жарракової погибелі в помислах не було — хай він і поїхав на війну, хай і наражався на небезпеки куди частіше від неї. Але — він був самим життям.

* * *

Стеля колихалася, мов полотнище.

Жаррак повів очима вгору, і погляд затуманився. Мить чи дві він намагався сфокусувати зір. Свідомість загрузла в чомусь глибокому й тихому. Він розумів, що довкола повинні лунати звуки — бодай якісь. Та звуків не було. Тільки гудіння, мірне й плавне. Воно наростало в його голові, допоки не стало нестерпним. Але навіть сили потрусити головою не знайшлося — він не чув свого тіла.

Блаженні миті напівпритомності минули, і вогонь захлиснув так різко, що Жаррак вигнув спину. Це не вгамувало вогню, тільки ввігнало вздовж хребта залізні гвинти, котрі мовби хтось вкручував глибше і глибше, роздираючи плоть і сягаючи тих пластів, про котрі він ніколи не думав, поки вони не почали розриватися від болю.

— Тримайтеся, маестре! — Голоси долинули чи не із засвіття, бо Жаррак їх ледь розчув. Здавалося, що вогонь заглушує всі шляхи чуття, залишаючи тільки всепоглинаюче «нехай це припиниться!».

Це припинилося — темрява ковтнула його.

І темрява відступила.

Він втратив лік тому, як світло і темрява чергувалися, як згасав і розгорявся вогонь. Він, що мислив себе завжди могутнім і сміливим, відчував, як б’ється жилка у скроні. І як б’ється всередині зрадницьке бажання розпастися на пил, зникнути, згоріти врешті.

Коли вогонь улягався, Жаррак уловлював квацяння чужих кроків, мовби щось в’язке розлили під ногами. Липкість власної шкіри, доріжки поту на чолі. Важкий дух у покої з заґратованими вікнами, у якому змішувалися запах крові, сморід порошків і бинтів, просочених сирістю. Тут усе просякло нею. Так, що Жаррак і сам почувався просоченим наскрізь, мовби він — пліснява і гниль попри вогонь усередині.

Темрява знову приходила і відступала. І тоді, в один із просвітів, коли він зміг розмитим поглядом роздивитися лице Бернажа (його ж Бернажем звати, так?), він дізнався новину: це — життя. Це — бік життя тут. Але полум’я в ньому — справжнє, вбивче і не піддається зціленню через мудровану атаку лірців. Їхні алхіміки, вочевидь, похопилися, що можуть справді позбутися титулів, якщо не здивують свого правителя. Тож консиліум постановив: франським цілителям доведеться усунути джерело вогню в тілі Жаррака.

— Я розумію, — кивнув він, зціплюючи зуби до оніміння, коли вислухав усе. — Ріжте, не сумнівайтеся.

Холодний піт обернувся крижаним. Тіло знечулилося від передчуття того, що воно більше не буде тим тілом, що раніше. Озвалися страх і думка: а чи не серце винне? Чи не воно не дає йому зцілитися? І чи буде він узагалі сам собою? Чи зможе бути?.. Що скаже батько, коли дізнається: його спадкоємець слабкий, його зброя понівечена й ніколи не стане повноцінною знову? Знайде Жаррак тоді свободу чи буде знищений, щоб не плямити ім’я великого?

— Маестре Бернажу, як глава мого дому? — спитав Жаррак, перш ніж темрява, тепер наслана цілителями перед операцією, заковтне його.

Маестрове лице пополотніло. Він вагався, перш ніж відповісти, але, мабуть, щось у Жарраковому погляді прозирало за гарячкою й потрісканими капілярами, вимагаючи відповіді негайно.

Бернаж протер чоло зіжмаканою серветкою і відкарбував:

— Маестре Престе, тепер ви — глава великого дому.

* * *

— Де він?

Канре силкувалася говорити впевнено й твердо, як личить маестрі, та була певна, що жодна маестра не зберегла б свого холоду тут, у форті при Нансіні, вкритому попелом перемоги — не поразки, ні, — перемоги, що коштувала життів, яких не злічить ніхто. Хіба що імена полеглих чаротворців впишуть на кам’яній плиті, й установлять її в центрі столиці, і зведуть поруч колону, високу, як королівське чоло, високу, як помисли тих, хто оспівував війни, не бачивши ніколи справжньої бійні.

Канре й сама не бачила бійні, та сліди її двигтіли в повітрі, падали в око виїмками від снарядів і криками поранених. Нансін вистояв. Нансін іще здригався.

— Де він? — Вона зчепила пальці довкола зап’ястя, де, не прихований тепер нічим, висів кривавий браслет. Дорогою Канре здавалося, що Жарракова кров у срібному обрамленні припікає її руку, та вона впевнила себе, що то все від нервів.

— Пан Прест відпочиває. Ми повинні впевнитися, чи він готовий прийняти гостю, — повідомили їй незнайомі маестри, котрі — слава всім святим! — сказали, що він живий.

Після цього «шановній панні» принесли води, бо вона як прихилилася до стіни, так і осіла просто на кам’яну підлогу, бурмочучи під носа чиїсь імена й примовляючи «сестро, сестро».

Усе, що сказали їй потім, змусило Канре забути імена сестер і зішкребти докупи останки рішучості. Бо Жарракові велося гірше.

Тоді її привели до покою.

Вона ввійшла тихо, щоб не потривожити. Він чекав уже — запалені очі дивилися просто на неї. Жарракові губи сіпнула ніякова усмішка. Канре дочекалася, поки всі вийдуть, поки рипнуть двері, й озвалась — як їй здалося, тепло й спокійно озвалась:

— Привіт, Жакку.

— Привіт, Канре.

Їй сказали, що сталося. Розповіли без деталей — мабуть, боялися шокувати тендітну панну. Повторювали, що це щастя. Велика удача. Всі святі усміхнулися. Не мав вижити. Не міг вижити. Така удача. Повторювали так, мовби боялися її. Не знали, що вона нижча. Просто нижча. Теж — просто велика удача.

Підійшла. Сіла. Взяла за руку. Нахилилася поцілувати. Знову сіла. Рука його була холодна, губи пошерхли. Очі блискали від гарячки. У лиці не було крові, і шкіра, здавалось, просвічувала. У покої стояла півтемрява, тож він мружив очі.

— Мене позбавили ноги, Канре.

— Мені сказали.

— Не врятували б. Там пекло було. Лірські алхіміки змогли здивувати.

— Мені повідомили. Коротко.

— Я витягав Есті Мерселлі. Есті дуже хотів у бій. Його поранило… — Жаррак затнувся, і його очі сягнули вгору, над плечем Канре, тоді ще вище.

Вона озирнулась, але нікого позаду не було. Чаротворцеві губи безмовно заворушилися, права рука пробігла по важкій ковдрі — дівчина могла закластися, що він шукає артефакт.

— Спокійно, Жакку. — Вона накрила його долоню своїми — обома. — Тс-с, усе позаду.

Вона шепотіла це, поки його пальці сіпались, а очі — надтріснутий лід — шукали щось і шукали. Та врешті він отямився.

— Я згадав, — мовив так приголомшено, ніби здійснив найгіршу мандрівку вглиб власних думок. — Я пригадав, Канре. Есті нема. Есті помер. Есті вбили. У нього була родима пляма, велика, отут на шиї. — Жаррак сіпнув пальцями й провів по спітнілій шкірі. — Тут. Його поранило. Крові було… Він сам мовби не повірив. Він… дивився на мене так, мовби я мав врятувати його. Мовби я обдурив його. Зрадив чимось. Зрадив, бо не помер теж…

— Ти зробив усе, що міг, — мовила Канре пошепки, відчуваючи, як він вислизає — вглиб, вниз, у непроглядність, де залишились Есті Мерселлі, і Бергат, і Корентін.

— Я врятувався, бо його артефакт… артефакт Есті… він був набитий щитотворчим зіллям. Досить іскри — і добрий захист із тобою. Я обіцяв забрати його додому. Так і врятувався. А він — ні. Щит не можна підтримувати, поки твориш складну атаку. Він дуже хотів битися…

— Ти зробив усе, що міг, — повторила Канре, не певна, чи чує він її, чи хоче почути.

— Мій батько загинув. — Жаррак потупився.

Канре пригадала листа.

— Мені написали, що він хворий.

— Так. То була синька. Він… він хотів, аби ти приїхала. Мав зцілити тебе. Але не встиг. Якби я не пролежав у безтямі кілька днів. Якби написав тобі швидше. Якби він не був таким упертим і… — Жаррак застогнав і вдарив себе в чоло. — Я зруйнував усе. Тепер достеменно.

Канре замовкла, тамуючи дихання. Мовчала й усвідомлювала, що керамічне серце з нею навіки — і це «навіки» буде коротким. Проте тут, у кімнаті з пораненим, у форті Нансіна, на стику миру і війни, це нове знання не здалося їй аж таким шокуючим і важким. Вона знову стиснула чаротворцеві долоні й усміхнулася.

— Ти показав мені життя, Жарраку. Більше життя, ніж я мала до того. Тож припини винуватити себе.

Мовчанка впала знову.

— Тобі боляче? — за пів хвилини Канре ковзнула поглядом по ковдрах, під котрими ховалося понівечене тіло.

— Стерпіти можна. Врешті, нікуди я від цього більше не подінуся.

— Тобі й не потрібно. Скажи ліпше: я чула про так званий знеболювальний чар. Він допомагає?

— Накладали вже. Ще день-два, і я зможу повернутися до чаротворення сам та заопікуюся знеболенням. Хай зцілювати рани не можу — хоч позбавлю себе супутніх відчуттів.

— Тебе ж не залишать тут?

Канре обвела поглядом невелику кімнату з заґратованим віконцем. Вона не розпитувала, де лірці зараз, та перебувати в такій близькості від недавнього поля бою було однаково тривожно.

— Ні, — похитав головою Жаррак. — Відправлять додому, щойно трохи загоїться. Бо буде вершиною дурості вижити після такої рани й померти через гарячку чи брудну кров у дорозі. А потім… Канре, я зможу все налагодити.

— Я знаю.

— Ні, справді зможу. На видужання знадобиться час, але все буде гаразд.

— Звичайно, буде. — Дівчина погладила маестрову руку, але він хмикнув.

— Ти кажеш це так заспокійливо й недовірливо. А я не брешу. Я видужаю, Канре. Замовлю протез, із найновіших. І знову ходитиму. Ціпок і так уже є. — Чаротворець кивнув у бік свого артефакта, який спочивав в узголів’ї його постелі. — Тільки, мабуть, буде не до танців… Матінка мене страшенно сваритиме. Але вона зрозуміє. — Жаррак задер голову, щоб сльози не збігли з почервонілих очей, але вони блискотіли надто явно. — А якщо я не зможу більше ходити…

— Зможеш, Жакку.

— …то ти не мусиш залишатися поруч із… із отаким. Навіть той час, який залишить тобі серце, ти не мусиш марнувати на мене. У тебе є гілка, у тебе будуть кошти — я подбаю. Я…

Канре милостиво вдала, що не бачить його сліз, і притулилася чолом до холодної руки чаротворця, не відпускаючи її, поки він не ковзнув у тривожний сон.

* * *

— Їм потрібен південь, щоб мати в своїх руках оливету та єдине місце, де вона росте, — повідомила Канре, коли за вікнами екіпажа пролітали поля на північ від форту Нансіна. — Якщо в них буде рецепт, то буде й необмежена влада, і змога чинити тиск. А Іскристий король таки дійсно задурманений і впевнений, що тут росте зілля, яке відверне від нього смерть.

Вони не ризикували говорити про Гвеннанову отруту, поки готувалися до від’їзду, — Жаррак був певен, що серед франців теж забагато вух. А делікатна справа порошку мала залишатися в таємниці. Як і причина смерті Людовіка Преста, тіло якого з почестями доставили до столиці. У закритій труні — так розпорядився король. Двоє старших братів Жаррака загинули в битві. Їхніх тіл не знайшли.

Їхати назад постановили за кілька днів: гарячка відступила, рана після ампутації почала затягуватися зі звичною для чаротворців швидкістю. Та й сам юнак ожив — або принаймні добре вдавав, що ожив. Або намагався переконати в цьому і себе. Канре примітила, що Жаррак часом впадав у дивний стан, коли блукав поглядом над головами інших, виглядав когось і хапався за артефакт, приторочений до пояса двома шворками, ніби остерігався нападу з-за кожного повороту поміж похмурих і міцних стін форту. Але більшість часу він зберігав чистий розум і попрохав Канре притримати історію про її віннські відкриття на час дороги, коли їх ніхто не потривожить.

Дорогою дівчина розповіла йому все про відвідання зборів у домі герцога Ельбраха, про втікачів із Ліру та їхні бажання. Підтримка заворушень, котра спершу затуманила її мрією про зміну суспільного ладу, виявилась оманою.

— То, може, й Рошнан теж у це втягнутий? — спохмурнів Жаррак. — Вони згадували когось із франців?

— Ні, — похитала головою Канре. — Вони остерігаються Франу і воліють затиснути його в лещата. І Лір, і Вінн вважають, що Сонцесяйний та його амбіції погублять найближчих сусідів.

Жаррак слухав мовчки, суплячись, уточнюючи щось і кривлячись від болю, який він раз по раз намагався заглушити тамівним закляттям. А Канре раз по раз поривалася спитати, чим йому допомогти, але спиняла себе. Бо в ранок від’їзду маестр доволі різко повідомив, що він готовий до мандрівки й не потребує, аби над ним здригалися кожної миті.

— Але чому ти видала Ельбрахові, що маєш порошок? Диво, що він відпустив тебе, — відказав маестр на середині розповіді. — Згадай, що сталося з Ґрехамом. Ця спілка квіткових фанатиків на все здатна.

Канре ковтнула слину.

— Я мусила більше дізнатися про їхні плани. Про те, чого не обговорювали в широкому колі. Тому залишилася наодинці з герцогом, бо ж він, як я розумію, очільник…

Жарракові брови сіпнулися вгору, і він упер руку в здорове коліно.

— Ти не мала цього робити.

— Господи, таж ні! Я й не робила того, про що ти щойно подумав, — спаленіла Канре і схрестила руки на грудях. — Але якби цього вимагала наша справа…

— Наша справа ніколи такого не вимагатиме. Бо вона нічого не варта, якщо це змушуватиме тебе страждати чи принижуватися.

— Не базікай дурного, любове моя. Принизити мене не зможе ніхто, якщо я відчуватиму, що роблю щось правильне. А протидіяти свавіллю й спиняти даремні смерті — це правильне, — відказала Канре стиха. — Що ж до Ельбраха, то так, спершу він потрактував усе по-своєму і ледь не почав розпускати руки. Але я остудила його порив інформацією про порошок. І запевнила, що хочу співпрацювати саме з ним. Бо не довіряю перебіжчикам із Ліру. Віриш чи ні, але я бачу, що віннці теж зверхньо дивляться на лірських утікачів.

— На тих, хто покинув свій дім у часі біди, завжди так дивитимуться, — мовив Жаррак. — Дякувати моїм батькам та їхньому поділу спадкоємців, на мене однаково криво позирали що в Альтесі, що в Івеліні. Але я навчився здобувати прихильність товариства, згодна? — Чаротворець повів бровами, втім, не став чекати відповіді. — Вибач, звучить так, мовби я шукаю твого схвалення… Розповідай далі про Ельбраха. Як тобі вдалося затуманити голову цьому лисові?

— Я говорила щиро. Він перевірив правдивість моїх слів якимось чаротворчим каменем. І дозволив піти, приголомшений новинами та сповнений надії на те, що отримає омріяне.

— То в нього є карлінет! Зізнаюся, я й сам не відмовився б від такого…

— Якщо цей камінь здатний визначати правду і брехню, то чи не мав би його тримати в себе кожен могутній чаротворець?

— Не все так просто. Насправді, мало який чаротворець уміє його відчувати й тлумачити без особливого дару та років підготовки. До всього, у Франі карлінети заборонені через давній інцидент, коли через неправдиве звинувачення, підтверджене цим каменем, стратили цілу велику родину. Коли брехня відкрилася… Словом, у нас потреба в карлінетах під великим сумнівом.

— Але ж не можна зрікатися великої сили, яка може служити з користю, через одну лише помилку.

— Через страшну помилку, Канре. Через фатальну й криваву помилку, котра радше була й не помилкою, але домовленістю, підкупом і гарно спланованою брехнею… До всього, король різкий та категоричний у рішеннях. Тож коли він вирішив, що цієї помилки досить, щоб відмовитися від карлінетів та проголосити їх забороненими, то так воно й буде… Та менше з тим. Тож тепер, як я розумію з усієї цієї віннської історії, Ельбрах відгризе собі руку, аби знайти тебе. Тебе й безцінну суміш, яку він необачно випустив із рук, коли ти перебувала зовсім поруч. Це був шалений ризик!

— Знаю. Та я думала, вбивці маестра Ґрехама вже одного разу обпеклися тим, що не отримали порошку. Тож не стали б нападати на мене, коли я пообіцяла Ельбрахові співпрацю, а щирість наміру карлінет підтвердив. Щойно я повернулася, розповіла частину історії твоїй матері й одразу ж вирушила до Франу.

— Матір знає? — Жаррак застогнав. — Вона наріже кружальцями тих, хто причетний до вбивства Ґрехама. Вони давні друзі.

— Пані Генріена супроводила мене аж до кордону і поїхала по тому до своєї подруги гостювати. Я певна: твоя матір не кидатиметься у вир проблем. Хоча під час поїздки мені видалося, ніби вона має щось на думці.

— Неодмінно має, — хмикнув чаротворець. — Я напишу їй одразу ж, коли зупинимося біля Симеона. Боюся, що викривлені новини про Нансін можуть зіпсувати матері настрій. А синька їх зна, які чутки розходяться. Заодно дізнаюся, чи не навідував нас в Альтесштадті оцей невсипущий герцог Лорингії.

— Ельбрах мене не знайде, хай хоч трісне, — усміхнулася дівчина. — Маестра Кара Альвіанні з Лалаки — ось кого він шукатиме. Або ж, якщо викриє наш зв’язок, — маестру Канре Арлі, котра гостює в Альтесштадті. Жодної з них не існує. Шанси на те, що він приваландається в Івелін і зустріне мене на вулиці в столиці, такі ж, як і на те, що святі нині зійдуть на землю.

— Блискуче, панно Каро! Та в мене є краща ідея, — раптом усміхнувся Жаррак. — Маестру Прест він дійсно не зможе зіставити з тобою.

— Хтозна. Товариство оливети напало ж на тебе. Вони знають, що ти — з франської верхівки. Власне, це й утримало їх від подальших дій — високе ім’я і твій від’їзд. У Франі їхні руки куди більш зв’язані.

— Власне. — Жаррак і далі усміхався. — Погоджуйся.

— А що, ти плануєш підробити мені папери про народження, ще й внести вигадані записи в церковну книгу?

— Ні. Я збираюся внести в церковну книгу справжні записи, — осміхнувся Жаррак. — Найсвіжіші. Я ще мав би тут подарувати тобі обручку своєї матері, але вона залишилася вдома.

Канре заціпеніла: не чекала, звісно. Не вірила в таку несусвітню дурню.

Жаррак примітив емоції на її лиці, тому зітхнув важко, вперся в спинку, обшиту синьою тканиною, і прошепотів:

— Візьми в мене весь можливий захист. Жоден Ельбрах не торкнеться великої маестри, ніхто не погляне на тебе зверху вниз, ніхто не зачепить. Погоджуйся. Перш ніж матінка внесе свою пропозицію. Вона — і всі, хто дізнається, що живих та неодружених Престів тепер менше, аніж мертвих.

— Якщо це потрібно для захисту нашої справи… — непевно почала Канре.

— До тьми бісової справу. Я хочу тебе задля тебе одної. Погоджуйся. Дорогою є церквичка над скелями. Неподалік Симеона. Там дуже красиво. Там… — Жаррак раптом затнувся й опустив голову.

Дівчина простягла руку, та юнак відсмикнувся і втягнув повітря носом, ніби зачув небезпеку. Він дивився в стелю екіпажа кілька секунд, перш ніж заговорив знову.

— Канре, я не впізнаю себе. Зовсім не знаходжу правильних слів. Але послухай: у битві під Нансіном дуже багато речей втратили сенс. Це дивно звучить, це все так похапцем — мовби я біжу, біжу і не встигаю вчепитися за власне життя. Але деякі речі стали кришталево ясними: я хочу мати честь зватися твоїм марі́. Я хочу ділити з тобою щит цього імені. Бо, бачать вищі, щит нам знадобиться.

— Ти ж знаєш: часу мало. Керамічне серце вб’є мене, — нагадала Канре, котрій хоч і лестили всі ці слова, та не позбавляли голови. Не позбавляли відчуття того, що попереду — лише догорання.

— А мене могли вбити при Нансіні, — відказав чаротворець. — І зможуть іще не раз і не двічі. Хіба це причина? Темрява завжди поруч. Вона уможливлює наше вміння цінувати те, що є. Отож мені потрібна формальна відповідь.

— З однією умовою. — Канре стиснула губи.

— Ого! — Жаррак розсміявся з полегшенням. — Ми торгуватимемося щодо посагу? Щодо суми твого утримання? Не чекав, та якщо ти так бажаєш…

— Зніми з себе прокляття, — видихнула дівчина. — Сьогодні ж.

— Канре…

— Ні, слухай. Ти знімеш його. Бо хай я проклята без шансу на рятунок, але ти — скалічений. Твоєму тілові потрібна сила, щоб зцілитися. А це не буде легко. Тому не треба більше. Більше не носи серця. Хочеш дати мені щит — то подбай, щоб він був міцним. Тільки так. Не інакше, великий чаротворцю.

* * *

Церквичка на скелі справді виявилася красивою. Вона стояла в місці, де призахідні промені вливалися крізь конічні вікна і запалювали вогні у вітражах та позолоту на ликах святих. Канре завжди цікаво було, чому святі такі скорботні на всіх образах. Мовби хтось обдурив їх, і вони нависали тепер із храмових стін, упевняючи: сади засвіття — не таке вже й хороше місце.

Сьогодні їй здалося, що святі позирають із осудом, знаючи вже все, що можна знати в цій історії. Важкі повіки з потрісканою фарбою й лаком мовби опускаються на очі вищих, і ті не хочуть бачити нічого.

«То й не дивіться!» — хмикнула сестра Кара.

Адже самій Канре було так радісно, що аж соромно. Все склалося — все, чого й бути не могло. Вона і Жаррак, помаранчеві скісні промені на його лиці. І добродушний усміхнений храмівник, який був таким добродушним, певна річ, через кількість грошей, яких йому відсипав щедрий маестр Прест. Щедрий маестр хотів таємну церемонію вже й негайно, хоч помічник храмівника пробубнів щось про те, що великому личить сплітати гілки в найбільшому гостроверхому соборі столиці, а тоді правити свято на три сотні персон. Та старший церковник дав молодшому добрячого потиличника і примовив, що хто-хто, а великий чаротворець має право бодай на власному весіллі втекти від обов’язку робити непомірне, непотрібне свято, і взагалі в країні війна, а святі вищі закликали до стриманості й поміркованості, тож хай благословлять вони ваше добре ім’я, маестре Престе і маестро Арлі, які нині сплітають перед ликами всіх святих золоті гілки двох високих родів на честь, і славу, і силу, і…

Слова лилися й лилися, світло лилося й лилося, і Канре раділа, що тут немає нікого, крім старого храмівника, який вписав у церковну книгу їхні імена, і цей день, і цю дивовижу, яка вмістилася в кілька слів, увінчаних її та Жарраковим підписами.

Коли впали сутінки, маестр і маестра Прест вийшли з дверей храму і ввічливо відмовилися від пропозиції храмівника завітати до його дому й провести там шлюбну ніч. Натомість вирушили в дорогу.

* * *

Дім Престів зустрів їх жалобою. Чорні полотнища звисали обабіч воріт, поруч із прапорами й гербами. Вікна позатуляли важкими шторами. Для кожного, хто минав дім Престів, він промовляв: у нас горе. Хоча ті, хто міг направду переживати горе від смерті його господарів, — сам Жаррак і його матір — обоє були далеко на мить оголошення жалоби.

Щойно чаротворець незграбно вибрався назовні, впер ціпок у гравій на доріжці, критично позираючи довкола, як двері прочинилися. Гостроносий управитель, ледь не шпортаючись на східцях, вийшов назустріч. А за ним — і помічники, й покоївки, котрі дріботіли всі як одна з чорними траурними хустинками, запнутими на грудях.

— Святий боже! — гаркнув Жаррак так, щоб точно всі почули. — Я ж наче віддав у своєму листі чіткі розпорядження! — Його очі звузились, а рука міцніше стиснула навершя ціпка. — Приберіть це негайно. Траур завершено. Я одружився і радий представити вам маестру Канре Прест, нову господиню цього дому.

Управитель і слуги, всі як один, повклякали спершу на місці, а тоді попадали їй у ноги. Канре здригнулася: їй не хотілось, аби вони робили це, й подумки вона вже плекала задум запровадити в цьому домі віннські правила. А там вважали падання на коліна зайвою витратою часу й підлабузництвом.

— Підводьтеся, — вів далі Жаррак. — З нагоди мого шлюбу — всім подвійну зарплату в цьому місяці. А сьогодні дозволяю влаштувати святкову вечерю й відкоркувати доброго вина. Певна річ, по тому, як завершите роботу.

Канре бачила на лицях служок усе ще траурні маски, та примітила і блиск в очах. Пригадала сама, як тішилася найменшій подачці від маестри Альвіанні, а тут — подвоєна плата!

— Ласкаво прошу додому, моя пані.

Жаррак усміхнувся до неї й зашкутильгав уперед першим, уперто намагаючись рухатися так само швидко й поривчасто, як зазвичай. У світлому волоссі чорніла жалобна стрічка — єдиний знак того, що залишилося під Нансіном і тепер завше супроводжуватиме його.

* * *

По приїзді Канре незчулася, як буденні справи заковтнули її й не давали видихнути. Вона усвідомлювала, що не має часу, і водночас ловила тонку, незриму, непоясниму насолоду від життя, яке соталося довкола, сповиваючи спокоєм і повсякденням, мовби цього вистачить, аби заглушити все інше.

Розпорядження по дому поки що бадьоро роздавав Жаррак, та Канре однаково довелося зустрітися зі служками та обрати собі двох до помочі. Ті дуже тішилися, з чого дівчина зробила висновок, що мусить їм доплачувати. Їй належало замовити повно одежі й прикрас, туфельок, плащів, віял, носовичків, шпильок і всього того побутового дріб’язку, без якого маестри не мислили свого життя й виходу в люди. Служки зводили брови, що нова господиня приїхала без багатого посагу, але, навчені не ставити питань, вони й не ставили. Хоч Канре мала певність: десь на задвірках маєтку її обговорили вже з ніг до обстриженої голови.

Порадившись із Жарраком, Канре оголосила слугам, що в її домі пануватимуть такі ж правила, як і в Альтесштадті, щоб нагадувати маестрові Престу про дім, де він провів юні роки. Тож вона з великою приємністю повідомила, що не терпітиме жодних клякань, а кожного місяця служкам випадатиме цілий день вихідного. І до всього, ніхто відтепер не мусить підводити очі на високорідних гостей. Вона не вирішила ще, як повідомить про це самим гостям, але поки в них із Жарраком було забагато справ, аби влаштовувати прийоми.

Новина про таємниче й поспішне одруження наймолодшого Преста просочилася поміж іншими домами так швидко, що не минуло й тижня по приїзді, як Канре отримала запрошення на гостину від кількох івелінських вельмож. Вона склала їх акуратною купкою на круглому столику у своєму покої й вирішила поки що ігнорувати («Відпиши, що хворієш», — порадив Жаррак).

Канре остерігалася таких зустрічей, бо боялася, що ті, хто бував у домі Альвіанні, придивляться до її лиця і знайдуть у ньому щось знайоме. Втім, чаротворець скептично поставився до цього страху («Ніколи не підводити лиця, дивитися в землю й клякати — думаєш, багато маестр придивляються до служок, котрі часом шурхають тінями на тлі їхніх розваг? Якщо бодай одна так подумає, то можеш звести брови й крижаним тоном відказати, що вона дозволяє собі говорити нісенітниці»).

За легендою, яку вони в деталях обдумали та обговорили, сім’я Канре походила з півдня — Жаррак запевняв, що столичне панство найменше знає про південні роди. А поспішність весілля можна списати на його, Жарракову, вогненну натуру й небажання чекати на наполегливі поради з усіх боків, які неминуче посипалися б.

Юонна дім покинула: чаротворець вирішив, що колишня батькова коханка, котра ще й несповна розуму та добре знає Канре, буде завадою їхньому хиткому спокоєві. Управитель маєтку запевнив, що Юонна в безпечному місці, де за нею добре наглянуть.

Чаротворець, який опановував несподівану свободу й нові ролі, не здавався в намаганні ігнорувати зміни у своєму житті, які принесла війна. Найперше замовив протез, котрий виготовив придворний майстер, тож робота видавалася філігранною та міцною. Він і далі кульгав, бо нова нога, чорна, мов вугільна, не володіла пластичністю справжньої плоті, хоч і гарно її імітувала. Жаррак пригрозив Канре, що на балу Весняної Фортуни вони ще танцюватимуть удвох на подив усіх, хто бачив його при смерті після Нансіна.

Він сам-один відвіз у дім Мерселлі артефакт Естіенна — там його прийняли із вдячністю. Чорні полотнища не знімали з вікон, мовби з дня на день боялися отримати звістку про ще одну загибель, хоча на півдні поки залягла тиша.

Імена Бергата, Корентіна та Людовіка, висічені разом із золоченими гілками, прикрасили родинний гробівець, де вже були вписані інші Прести.

— Тут насправді дуже мало з них, — відказав Жаррак, коли Канре здивувалася численності імен у невеликій каплиці на кладовищі. — Прести гинуть на війні. Але спочивають з почестями, хай навіть їхні кістки розсипаються десь в узгір’ї біля Ліру, в степах Суланни чи снігах Скандіякку. Тут лежатиму і я, — мовив він і обвів пальцями літери в імені Бергата, свого улюбленого брата. — Якщо залишиться хтось, хто заопікується цим. Мені ж, думаю, буде вже байдуже до кількох висічених у золоті літер.

— Кожен з нас там буде. — Канре злякалась невисловленої думки в чаротворцевому голосі, тому схопила його руку і силоміць відірвала від могильної плити. — Але поки ми ще тут, не треба зазирати в засвітню темряву.

— Вони були кращі за мене, — прошепотів Жаррак. — Сильніші, більш умілі. Обоє. І батько, певна річ. Та поглянь, Канре, я стою тут — біля їхніх могил, а вони ні слова не скажуть. Ніколи більше. Жодного слова.

— Мої покійні сестри — я тобі розповідала — часом промовляють до мене.

— Боюся, мої брати не схильні до такого спілкування, — всміхнувся Жаррак. — А втім, хтозна. Я насправді нічого про них не встиг дізнатись. І не поривався, певний того, що в нас іще буде час… Що ж, принаймні в нас із тобою ще буде час. — Він стиснув долоню Канре і повів її до виходу з гробівця.

На новину про синове спішне і таємне одруження маестра Генріена відповіла скупим вітанням. До листа вона додала ще записку тайнописом, над змістом якої Жаррак заливчасто реготав, зачинившись у своєму кабінеті. Коли Канре обережно поцікавилася, що ж там такого, чаротворець відказав, що матінка вишпетила його слівцями, яких жодна пристойна маестра не мала б знати. Та понад те вона здивувала ще більше: звільнена від союзу з покійним Людовіком, маестра Генріена негайно пов’язала себе узами не аби з ким, а з одним із великих чаротворців Ермани. Для того перебралась у столицю імперії Кенс. І пообіцяла, що скоро зможе допомогти в справі порошку.

— Вона добре зробила, що не повернулася в Альтесштадт, — покивав Жаррак, перечитуючи листа надвечір у ліжку. — Але ерманський великий — це дійсно несподіванка! І ось матінка вважає, що може виписувати мені за те, що ми побрались, а сама безоглядно кидається до нового шлюбу…

— Як ти й казав: ім’я великого може стати чудовим захистом. Та й не думаю, що то було рішення одного дня.

— Вважаєш, вона очікувала смерті батька?

— Ні. Але могла отримати розлучення після стількох років порізно.

— Батько не пішов би на такий скандал.

— Тобі видніше… Але поглянь: твоя матір у Кенсі, Ельбрах і прихильники квітки в Альтесі, а ми тут. Поки що це скидається на спокій. Та загроза нікуди не зникне, хай скільки ми намагатимемося про неї забути.

— А я й не намагаюся про неї забути, — майже ображено відказав чаротворець. — Спершу мені хотілося розповісти про порошок королю й вибороти собі привілеї та незалежність від батька, а заодно й убезпечити верхи від загрози. Та тепер ситуація змінилася. Треба бути на крок попереду. Спілка оливети знає про квітку — хтозна, чи не знайдеться ще якогось такого ж розумника, як Астафель Альвіанні, який зробить нове зілля на її основі? І без нашої підказки.

— Тоді варто комусь випустити синьку — й хаосу не уникнути… Але у нас є інформація та імена. У нас є порошок та історія про змову проти Франу і чаротворчої влади, — перелічила Канре.

— А ще в мене є божевільна ідея. Звірюся тобі, останнім часом я все більше думаю про те, що залишиться по мені в цьому світі. Що буде, окрім імені на мармуровій плиті й чорних стягів на воротах цього дому?

— Я не вловлюю твоєї думки.

— Та мені лячно навіть вимовляти це вголос, — зізнався Жаррак. — Але я багато думав. І з отим усім, що ми маємо зараз, можна спробувати… Я хочу позбавити Фран від синьки. Взагалі. Допоможеш мені?

* * *

Голові великого дому Престів, маестру Жарракові Етелю наказуємо з’явитися до двору Його Величності Кловіса, короля Франу й усіх підлеглих володінь, щоб засвідчити свою вірність і вступити на пост королівського чаротворця, звільнений у зв’язку з трагічною кончиною Людовіка Армера Преста.

У разі неможливості зайняти цю посаду однаково наказуємо прибути й засвідчити свою відмову за станом здоров’я, коли він вимагає спокою й тривалого зцілення чи позбавляє змоги виконувати чаротворчу місію на постійній основі й з граничною відданістю цій справі.

Передаємо вітання з нагоди вашого щасливого шлюбу й бажаємо побачити при дворі маестру Прест, щоб привітати вас обох із цією знаменною подією.

* * *

Маестрові Гайраку Престові. На ваше прохання ми слідкували за підпільними торгами в столиці. Якщо вас іще цікавить придбання жуанської цанії, то запрошуємо на торги, які відбудуться за наведеною нижче адресою 25 березня.

Ваш друг Кассель Ґрехам

Розділ 10. Прести і порушення

Дівчина перебирала подумки всю їхню оповідь, добряче приправлену вигадкою, яку повинен прийняти Сонцесяйний король. Сама лиш ідея, що доведеться викривити всю цю й без того неймовірну історію з порошком, товариством оливети і замахом на чаротворчий спокій, уже будила в Канре нервове тремтіння, а понад тим ще й залишалася потреба донести цю думку до короля — до Його Величності короля.

— Нічого й нікого не бійся, — мовив Жаррак. — Найбільше говоритиму я. А крапля хвилювання лише додасть тобі прихильності в очах Сонцесяйного, адже здаватиметься, що жона Преста настільки вражена величчю палацу і Його Величності, що не знаходить слів.

— Я дійсно буду вражена. Я ніколи не наближалася до палацу.

Канре скосила погляд у дзеркало. Прикраси з медовими каменями лягли в ямки ключиць, виділяючи високу шию. Волосся, зібране в зачіску з розкішними брошками, не видавало своєї довжини. Браслет із кров’ю яскрів на зап’ясті, підкреслюючи для всіх, хто знає сенс цієї речі, вагу Канре Прест в очах її чоловіка. Все мало вдатися.

* * *

Канре бачила в усьому відблиск Сонцесяйного, щойно вони прибули. Ще до зустрічі з Його Величністю, ще до того, як дзеркальна галерея привела їх до невеликого кабінету, де очікували члени Ради, дівчина примітила, що цей палац створений, щоби вражати. Щоби кожен, хто переступає його поріг, бачив велич Франу і його правління, велич нездоланну, віковічну й горду, закуту в золото й мармур, у багрянець і сяйво. І що, думалося Канре, що вони вдвох хочуть протиставити? Як вони з Жарраком зможуть зламати цю нищівну певність?..

«Але є те, що ми мусимо зробити», — нагадала собі, змикаючи руки на віялі, щоб не сіпати браслет. Шляхів до відступу не було. А якби й були, то як тікати, знаючи, що в руках — найбільша таємниця, яка може схитнути все, змінити на краще? А ніяк.

Церемонія минула буденно. Жаррак виголосив промову про те, що він згоден обійняти посаду королівського чаротворця, члени Ради покивали. Вони підписали кілька документів — і на тому все. Обійшлося навіть без божественних благословень. Воістину, мабуть, радники Сонцесяйного теж добре розуміли, як мало божественні благословення важать у воєнній справі.

Канре краєм ока спостерігала за королем, котрому її представили, а тоді хотіли відправити до салону — чекати на завершення церемонії серед маестр, які грають у карти і п’ють вино. Та Жаррак зіграв у бажання похизуватись і попрохав, аби вона залишилася, бо «молода жона повинна стати свідком доленосної клятви».

Тож вона залишилась і спостерігала, як Сонцесяйний Кловіс дивився на Жаррака. Дивився поглядом, у котрому Канре не могла прочитати ні схвалення, ні ворожості. Мовби його лице застигло, рівновіддалене від усіх емоцій, вище над усі прояви радості чи гніву. Втім, щойно новоспечений королівський чаротворець завершив церемонну клятву, лице короля залило чітко відміряне, зверхнє вдоволення, котре промовляло: «А ось і моя нова зброя, у моєму цілковитому розпорядженні».

Канре до мурашок забаглося спинити Жаррака і не дати йому підписати документ, який віддавав його силу короні. Та вона не зробила цього.

— Король не слухатиме випадкового, недосвідченого чаротворця, — сказав їй чоловік напередодні, коли дівчина запевняла, що втрата ноги — вагома причина, щоб відмовитися від посади, яка принесе ще більше страждань і небезпек. — Проте зверне увагу на слова того, хто присягнув стати щитом Франу. Ну й, зрештою, така доля всіх Престів, і я би втрапив у немилість, якби вдруге спробував її уникнути.

— Тобі дали вибір, — заперечила Канре, пригадуючи лист із палацу.

Жаррак усміхнувся:

— Не більше ніж уклін ввічливості. Часом тобі дають вибір про людське око, але й ти, й інша сторона чудово знаєте, що нема насправді жодного варіанта поза тим, який бажаний для вищого з вас. І вищий тут не я.

Коли долю Престів було вирішено, Канре й Жаррак залишилися наодинці з Сонцесяйним — він сам забажав поговорити.

— Нам прикро, що ви пережили такі втрати в битві за Нансін, — мовив король без тіні прикрощів у голосі й жестом запросив гостей до вина, котре чорніло у високому графині на столику.

— Дякую, Ваша Величносте, — відповів чаротворець. — Біль від втрати братів і батька ніколи не покине мене. Як і цей біль, — він хмикнув і опустив погляд на протез, який виділявся на тлі світло-лимонної одежі. — Але сила в моїй крові не змаліє.

— Ми знали, що чинимо правильно, коли закликали вас продовжити родинну справу, — відказав король, мовби йому приносив задоволення цей обмін люб’язностями, який, на думку Канре, мав би страшенно втомлювати, коли вислуховуєш подібне щодня. — Хоча серед наших радників є ті, кому не до смаку ваш напрочуд молодий вік чи віннське виховання, яке не могло не мати впливу на ваші погляди.

— Що ж, зате всім до смаку моя перемога під Свічкою. Або ж під Нансіном. Вона, певна річ, рівною мірою належить і всім, хто поліг там, але я не схильний применшувати свій внесок.

— Гаразд, Престе, — відказав Сонцесяйний. — Та я викликав вас не лише з бажанням узаконити роботу на благо корони та привітати зі шлюбом. Усвідомте сповна: інформація, яку почуєте зараз, не повинна вийти за стіни цього кабінету. В іншому разі ми не зможемо гарантувати безпеку вашому життю. І, маестро Прест, тепер вам краще залишити нас наодинці. Це справа державної ваги, яка стосується міттги.

— Я волію, щоб моя дружина була присутня при нашій розмові, — заперечив Жаррак. — Бо так склалося, що вона теж має цінну інформацію, яка стосується хвороби.

Король зміряв Канре поглядом, але знову повернувся до чаротворця:

— Ви мене інтригуєте. Та в такому разі пані дійсно краще залишитися… Бачте, маестре Престе, ми дорожили службою вашого покійного батька, його слушними порадами та могуттю на полі бою. Тому його раптова загибель наштовхнула нас на думку, що вороги ближче, ніж здавалося.

— Чи є достеменна загроза, яка наштовхнула вас на цю думку?

— Це звучатиме понад усяку уяву. У Нансіні ми були присутні при тому, як помер ваш батько. Засвідчили його останній подих. І засвідчили те, що маестр Людовік Прест згорів від хвороби… — Король замовк, і в цю паузу Канре встигла полічити три удари серця. — Ваш батько згорів від синюшної міттги. Він попрохав мене не довіряти нікому, не дослухатися ні до кого і передати правду про його смерть лише вам. Тож я слухаю, маестре Престе. Що ви маєте сказати на це?

Канре не довелося вдавати здивування: Жаррак і помислити не міг, що королю відомо, що синька забрала життя його батька. Дівчина зойкнула. Віяло вислизнуло в неї з руки. Вона вирішила не нахилятися по нього: панії нічого не підбирають з підлоги. Жаррак зробив це для неї, незграбно схиляючись із негнучкою ногою.

— Я можу сказати, Ваша Величносте, — мовив Жаррак далі, щойно віяло опинилося в руках Канре, а його додаткові миті на роздуми минули, — що це правда. Мій батько, нехай квітнуть йому небесні сади, став жертвою страшної хвороби, яка не мала б торкнутися його.

— Вона не мала б торкнутися нікого з гілкою, — в голосі короля брязнув гнів особи, котра звикла, що все підконтрольне і зрозуміле їй. — Вам відомо це не гірше, ніж мені.

Канре помітила, як пальці Сонцесяйного зімкнулися, — мовби він теж, як і чаротворці, шукав опору у своєму артефакті. Але коли той у нього і був, то король не виставляв його напоказ.

Дівчина спробувала пригадати все, що Жаррак розповідав їй напередодні цієї зустрічі: більшість порад стосувались етикету, якого вона мала дотримуватися, та історії, яку повинна була розповідати. Але ще він згадував, як панічно, як незборимо король переймається своїм здоров’ям. Коли в юності він перехворів на темну смерть, котра забрала інших спадкоємців престолу, страх щодо найменшої хворості закоренився в серці Кловіса Сонцесяйного. Про страх цей, певна річ, знали лише наближені, лише ті, кому випадало зазирнути за лаштунки життя правителя. І їм із Жарраком пощастило, що Людовік Прест був одним з них.

Чаротворець повідомив, куди ведуть нитки змови, яку він, мовляв, відслідковував разом з батьком. Сонцесяйний зчепив руки на спиною і підійшов до вікна, за яким стелилися акуратні алеї палацового парку.

— Південь, ну звісно. Та я схиляюся до того, що біда, яка спіткала вашого шановного батька, має коріння в якійсь дуже схожій хворобі. Адже міттга перебуває під контролем наших вельмишановних алхіміків.

— Уже ні. — Жарраків голос стишився. — Міттга отримала могутніх союзників, які не знають ціни ігор зі смертю. Тепер вона загрожує всім власникам гілки: чаротворцям, алхімікам. І вам, Ваша Величносте.

* * *

Жаррак розповідав твердо і впевнено. Адже цей шанс хиткий, всуціль залежний від талану, наполегливості й настрою короля. Шанс переконати Сонцесяйного владику, прикрасити правду, доточити до їхньої історії ще кілька тонких ниточок, які зможуть упевнити правителя змінити щось.

— Я б охоче відповів на всі питання, та, боюся, є речі поза моїм розумінням з огляду на скупість алхімічних знань і талантів, — відказав Жаррак, коли король узявся випитувати, як таке взагалі могло статися. — Усе, що мені відомо: порошок, який пересилює гілку, існує. Він здатний уразити найсильнішого — ви бачили, що сталося з моїм батьком. Порошок цей є у ворогів Франу: Вінн та Лір бачать у ньому свою нову силу. Щойно спалахне наступна пошесть, його поширення призведе до найгіршої трагедії. Уявіть, що станеться, коли чутки про загибелі вищих просочаться вниз…

— Цього не станеться, — обрубав король. — А щодо лірців та віннців, то ці фанатики — здебільшого гурт, котрому хочеться здобути собі більше влади? Мені потрібні імена.

— І ви отримаєте їх — я вже працюю над тим, щоб зібрати достовірні дані. Та ніхто не скаже, як далеко поширився порошок чи його рецепт.

Король скупо всміхнувся:

— Убити всіх, хто підживлює цю затію, буде проблемою. Особливо коли більшість їх — у Вінні чи Лірі. Отож ми повинні винайти протидію. До того, як почнеться нова пошесть. На кожен порошок знайдеться протидія. Алхіміки Франу — здавна найкращі, як і наші чаротворці.

— При всій повазі до маестра Рошнана та його підопічних, — голос Жаррака зовсім стих, — я б не радив покладатися на них у цьому й безоглядно відкривати деталі нашої справи. До цього ж вас, якщо не помиляюся, закликав і мій батько.

Король розвернувся й примружив очі.

— Ви вважаєте, що наші алхіміки не заслуговують на довіру? Маестре Престе, це звучить як звинувачення в державній зраді. Такими словами не розкидаються безпідставно, навіть зважаючи на чаротворчу нестриманість.

Канре мимоволі зіщулилася. Слова Сонцесяйного бриніли такою явною загрозою, мовби нитки чару сповивали їй шию й перепиняли дихання. Та момент втрутитися ще не настав. Тож вона слухала, стараючись запам’ятати кожну деталь — слово, жест, погляд — усе, що може знадобитися потім. Усе, що видає більше, ніж слова.

— Я не хочу кидати ні в кого обвинувачення, Ваша Величносте, — відповів Жаррак після короткої паузи. — Та хтось отруїв мого батька. Боюся, ми вже не дізнаємося хто. Проте я знаю, з якою підозрою покійний ставився до свого оточення. Як обережно він підпускав людей до себе — і хоч як мені не хочеться припускати таке, але: отруїти батька міг той, хто здобув його довіру. Тож ваша правда, я не схильний вірити нікому. Можете зарахувати це до моїх вад, та недовіра не раз рятувала життя.

— Ви не розглядаєте варіант, що то був одиничний випадок? — замислено спитав Кловіс. — Може, щось неспівмірне з силою міттги? Чи пошкодилася гілка? Ви не алхімік, маестре Престе, і не можете з певністю говорити про вплив порошків.

— Я на початку сказав те саме. Втім, моя шановна жона зможе додати дещо до цілісності картини.

— Чи вона вміла алхімея?

— Ні, Ваша Величносте, я не благословенна даром алхімеї, — відповіла Канре. — Та мушу з великим смутком повідомити, що коли я гостювала в тітки мого тоді ще нареченого, маестри Юріт Альвіанні — це було на початку зими, — я стала свідком того, як вона занедужала і по тому загинула. Від міттги. Певна річ, спершу я не вірила, що це міттга, але повідомила про це маестрові Престу. А він заопікувався цією справою разом зі своїм шановним батьком.

— Я вирішив, що вплутувати в це наречену небажано, але вона висловила бажання допомогти і прислужилася нашій справі, — додав Жаррак із дозованим теплом у голосі. — Тож ми вирушили слідами алхіміків до Вінну. І моя нині вже жона влилася в їхнє коло, щоб дізнатися більше про плани цієї спільноти. Загроза ховається по обидва боки Тірбони. Загрозу плекають доми Альтесштадта й Аль-Аканте, стискаючи нас із обох боків.

— Ваш чоловік — жорстока людина, — мовив король, коли вислухав розповідь про змову у Вінні — Змушувати вас долучатися до такої справи! Не кожна погодиться піти на ризик… Ми знали багатьох шановних паній, та бажаємо висловити вам наше захоплення, маестро Прест. Задля великої справи ви наражали себе на велику небезпеку.

— Рада служити Вашій Величності.

— Мабуть, вас глибоко захопила доблесть вашого чоловіка, маестро Канре?

Дівчина на мить затнулася, бо не чекала таких питань, але врешті не знайшла кращої відповіді, ніж згода.

— Для мене велика честь пошлюбитися з чаротворцем із великого дому, — прошепотіла вона.

— Зізнаюся, нас здивували новини про ваше несподіване весілля. Проте ми списали його на гарячку молодості та поспіх, з яким часто стикаються ті, хто вирвався з кігтів смерті. Але тепер, маестре Престе, я бачу, що ви взяли не лише красиву, а й сміливу та розумну жону, яка примножить честь вашого дому.

— Ваші слова — найвища похвала мого вибору, — відказав Жаррак, і Канре вловила нотку тремтіння в його голосі.

— Гаразд. — Палючі очі Кловіса нарешті відпустили дівчину, і напруга розвіялась, а погляд правителя окреслив пригір’я на мапі, котра вкривала весь стіл у центрі кабінету. — Повернімося до справи. Якщо ви твердите, що міттга загрожує всім, а отруйний порошок міг просочитися навіть у ці стіни, то як нам вчинити? Якою буде ваша перша порада на посаді королівського чаротворця?

Мовчанка, яка постала після цих слів, здалась Канре напрочуд довгою й важкою, і юнка ледь не озирнулася на Жаррака, аби поглядом спитати, чого ж він вичікує. Проте чаротворець врешті заговорив:

— Ваша Величносте, я маю лише одну відповідь. Синька не повинна більше оживати в наших краях. Нам слід відмовитися від неї, як свого часу відмовилася імперія Ермани. Інакше життя наших щитів-чаротворців і спадкоємців престолу будуть у небезпеці, яка не співмірна з користю міттги для нашої спільноти.

* * *

— Я й не сподівався, що він одразу погодиться. Навіть якби навести беззаперечні докази й привести синюшного високорідного, він однаково сказав би, що мусить подумати про все, що ми повідомили. Але початок покладено, — мовив Жаррак, коли вони з Канре покинули розкіш палацу, хоча Його Величність пропонував їм погостювати. Та чаротворець запевнив короля, що надто переймається справою порошку, тож блиск і велич двору, попри їхню незаперечну привабливість, мусять зачекати.

— Йому не сподобалася думка відмовитися від синьки, — зауважила Канре, котра не могла позбутися відчуття, що темні очі короля досі позирають на неї. — Як і твій напір.

— Я мусив говорити напористо й відкрито. Якщо ця химерна, неймовірна історія не звучатиме достатньо впевнено, ми не переконаємо його. Йому, як і всім, легше повірити в те, чого більше хочеться. І якщо архалхімік — той же Рошнан — скаже, що загрози нема, що синька ніколи не торкнеться божого представника на землі, що мій батько чи тітка загинули за страшні гріхи, а вороги Франу не проб’ються крізь наші щити… Якщо Сонцесяйного запевнять у цьому, він охоче прийме таку відповідь, а не правду про те, що він вразливий… Та зі мною була ти. Сподіваюся, це відіграло свою роль.

— Не бачу, яким чином.

— Бодай підсвідомим. Молода маестра, яка прагне прислужитися короні, завжди справлятиме гарне враження. Якщо я ще можу бути втягнутим в інтриги віннської знаті, як думають деякі радники, то ти не заплямлена нічим — лише овіяна таємницею. А жінки і таємниці — нероздільні.

Канре мимоволі торкнулася емальованої брошки у волоссі.

— А чому ти не забажав лишитися погостювати при дворі? Якщо нам так необхідно показати себе…

— А ти не здогадалася? — Чаротворець покосився в її бік і знущально хмикнув. — Чи просто вдаєш, що не помітила цього?

— Не відаю, про що ти, любове моя.

— Сонцесяйний надміру зацікавився. Спершу назвав тебе на ім’я, потім розсипався в похвалі твоїй сміливості, хоч до того здригався від думки про синьку… Канре, чи ти направду вважаєш, що король — сам король — має звичку так палко висловлювати схвалення гостям? — Жаррак відверто усміхався, проте дівчина схрестила руки на грудях.

— А звідки мені знати?

— Гаразд. Словом, якби ми залишилися при дворі, то ти опинилася б на королівському ложі швидше, ніж я б устиг відкрити артефакт.

— Але це… це геть абсурдно.

— У тому й річ, що ніхто з тобою не погодиться. Це «честь», Канре. Тому пробач, та, мабуть, ми не поїдемо й на весняний бал. Щастя, що я можу списати це на свою хворість.

Канре знову пригадала темний погляд Сонцесяйного й ледь не застогнала. Ну певна річ, їй не думалося про щойно сказане чоловіком! Вона зиркнула на свої руки, вимережані жилками, й прошепотіла:

— Тож я дізналася найбільші таємниці змовників, які прагнуть похитнути силу корони Франу. А той, чию голову ця корона вінчає, думає про те, як розпустити шворки на черговій сукні.

— Забавок у нашого правителя — не злічити… Але краще так. Краще, щоб Сонцесяйний був прихильним до тебе. Його заступництво вирятує з будь-якої біди.

— Але в мене є твоє ім’я. Хіба цього не досить?

— Я лише зброя в його руках, — криво усміхнувся Жаррак і поплескав по своїй чорній нозі. — І то ламка зброя.

Канре зітхнула, бо добре примітила погляд. Погляд униз, повний жалю, який топиться в силуваній посмішці.

— Не применшуй своєї ваги, — мовила вона.

Чаротворець відвернувся до вікна.

— Мене заціплює, Канре. Заціплює від думки, що оце, — він поплескав по протезові, — залишиться до кінця життя. Я відчуваю, як змінююся, стоншуюся. Як піддаюся злості, котра раніше не мала наді мною влади. А тепер, із цим болем, вона мовби отримала новий важіль впливу.

— Але це нічого дивного. Біль нелегко приймати, нелегко забути, коли він спалює, — відказала дівчина, пригадуючи уколи керамічного серця. — Марно сподіватися, що це не вплине на тебе.

— Я не хочу змінюватися, Канре. — Рука чаротворця відчайдушно стиснула артефакт.

— Ти постійно змінюєшся, Жакку. І ти, і я. Зміни — різні — такі ж невід’ємні, як і перетікання зими у весну, а весни у літо… і далі по колу. От тільки ми з тобою не рухаємося по колу, а йдемо вперед, до того ж незвіданою стежкою.

Чаротворець усміхнувся:

— Мене завжди зачудовувало оце твоє вміння — приймати все. Хороше чи зле — ти однаково спокійно приймаєш це і навіть знаходиш слова заспокоєння.

— Ні, не все, і тим паче не спокійно. Але скажу так: мене не лякають зміни в тобі. Не лякають інші сторони. І не зможуть злякати.

* * *

— Перепрошую, в’їзд зачинений!

Осван поспішав до воріт, слизьгаючи по талому снігу, який зранку ще схопило морозцем і перетворило на досконалу ковзанку.

Неждані гості чекали біля воріт. Вони поторсали їх і стояли, перемовляючись. Двоє маестрів, котрих охоронець не знав, тож поспішав ще дужче: святі знають, кого й навіщо привело оце в такій порі, коли всім довкруж відомо: дім маестри порожній і жде початку весни — тоді її маєтність розпродадуть, а сюди в’їдуть нові власники. Ніхто ж не бажає влаштовувати переїзди посеред зими.

— До… доброго дня, шановні маестри! — випалив Осван і потупився, черкнувши поглядом їхні плащі й герби, котрі бачив уперше і від того ще більше здивувався.

— Чи це дім маестри Альвіанні? — спитав один із гостей, і голос видав його: чи ерманець, чи віннець, оце вже певно. Такі скрипучі ноти звучали, мов тесак по льоду.

— Так, — відповів Осван. — Проте наша господиня спочила, хай святяться їй небесні сади, на початку зими. І дім нині чекає на нових власників.

Кроки зачовгали по снігу.

— Ми хочемо зазирнути всередину, — відказав інший, теж, певно, віннець, але з голосом теплішим і спокійнішим.

Осван схилився в глибшому поклоні.

— Перепрошую, шановні маестри, та дім зачинено.

— Вам не становитиме проблеми показати його нам. Ми прибули у важливій справі здалеку, — продовжив власник спокійного голосу, — і віримо у хвалену франську гостинність. Чи пан охоронець вважає, що ми воліємо обібрати дім покійної та винести в кишенях її вишивані носовички? — хмикнув маестр.

Осван ледь не розпластався перед ворітьми, наляканий різкістю цих слів. Біс їх знає, тих ерманців, що вони таке несуть, а проблем Осванові не хотілося. Він сподівався добути собі прихильність у нових господарів дому й залишитися тут на роботу. А боронити щось маестрам — хіба це його справа? Певно, що ні. Його справа — дивитись, аби злодії на пробралися до маєтку, аби двері були міцно зачинені, аби при воротах хтось стояв, та й усе.

— Прошу пробачення, — прошепотів він. — Дозвольте провести вас.

— Чи часто тут гостювала родина вашої маестри? — спитав один із новоприбулих.

Вони представилися віннськими іменами, й Осван подумав, а чи не товариші це молодшому Престові, котрий стільки в Альтесштадті нидів.

— Ні, шановні маестри. Родина нашої панії жила далеко відсіль — її сестра має дім біля Лалаки, а більше я й не вельми знаю.

— А чи навідувала цей дім молода панна на ім’я Кара Альвіанні? — спитав старший із гостей, прискіпливо розглядаючи вбрання блакитної зали. У правиці він тримав крихітний синій камінець на довгому ланцюжку, який манив Осванів погляд з непояснимої причини.

— Пробачте на слові, — всміхнувся охоронець, відчиняючи двері зеленого покою, — та єдина Кара, котра жила в цьому домі, була маестрі не родичкою, а першою помічницею. З нижчих, певна річ.

— Он як. — Синій камінець блиснув, і маестр — хоч Осван не бачив його лиця — вдоволено усміхнувся. — А куди ж подалася ця Кара-помічниця після загибелі вашої маестри? Чи не прогнали її раптом із дому, ще й з обтятими косами?

— Ні, пане. Кару стратили кілька років тому, — сторожко відповів Осван і зрозумів, що вони, ці двоє, прийшли не подивитися на дім. Вони шукали дівчину з обтятими косами. Тільки не відали, хто вона така, бо Канре якоїсь синьки прикривалась іменем сестри.

— Хах! — Молодший невідомо чому втішився.

Осванові холод скував руки. Мовби він сказав щось, чого не мав би… Та краще змовчати про Канре. Якщо святі наглядають за ним — а стара матінка казали, що так і є, — то зараз він відчував на собі їхні погляди й мовчазне прохання не згадувати про дівчину, яка покинула цей дім.

Охоронець тільки-но відчинив двері до великої їдальні, як від вікна шурхнула тінь. Одна лиш тінь могла ходити тут зараз, тож Осван здогнав її швидко і схопив за руку. Розпатлана й усміхнена тим страшним усміхом, котрий тепер рідко сходив з її лиця, тінь позирнула на нього, тоді на гостей.

— Юонно, — зашипів охоронець, — скільки тобі буде казано: не вільно заходити в панські покої! Як пані Манно тебе відпустила?

— Не потребую я її дозволів ні на що, — захихотіла дівчина. — А вона не ладна й свого носа глядіти.

— А хто це? Примара маєтку? — різанув тесак по льоду, наближаючись.

— Ні, маестре. То колишня служка. Несповна розуму, така бідося. Вона живе в нас при кухні й зазвичай нікого не тривожить.

— О так, — засміялася-заспівала Юонна, — бідося живе при кухні, а Канре живе при великому домі. Така-то ваша справедливість…

Осван затулив їй рота, та тут на його плече опустилася важка рука.

— Ану облиш її, — наказав старший маестр. — Хай говорить.

Синій камінець у його руці знову зблиснув.

Розділ 11. Правосуддя

Лист від маестри Генріени надійшов за кілька днів після того, як Жаррак та Канре відвідали короля й по тому невсипуще вигадували шляхи впевнити його, що час синьки минув незворотно. Чаротворець наполягав на тому, що їм треба залучити до справи алхіміка, який зможе вкласти необхідне в слова, повні туману і визначень. Канре погоджувалася з чоловіком, але природна недовіра до високорідних і вага справи змушували її сумніватися.

— Якби Ґрехама не вбили… — Чаротворець розрізав конверт від матері. — Він би прислужився нашій справі.

— Хіба не краще, щоб це був франець? — Канре підхопила лист, який вислизнув із конверта, і простягла його Жарракові.

— Так-то так, — кивнув той із запалом. — Проте віннця можна виставити хоч яким високим паном, ще він міг би й прикинутися, що має дотик до тієї спілки прихильників оливети й стикався з ними наживо. А хто із франців може похвалитися таким? А ніхто!.. І що ж пише матінка?

Чаротворець двічі вдарив артефакт ребром долоні, розмашисто провів ним над листом матері, обплітаючи срібними нитками весь аркуш, а тоді надрізав усе тим же лезом для пошти свій палець. Крапля крові виступила на шкірі й зіслизнула на папір, проте не залишила на ньому слідів, а розчинилась у срібному плетиві, забарвлюючи його тепер темно-червоним.

Канре не могла відвикнути спостерігати за тим, як Жаррак торкався чару, хай навіть то було просте заклинання тайнопису, яке зняти міг лише він, — для того й кров.

Срібне світіння згасло, і на листку проступили слова, котрі дівчина могла прочитати й сама. Тож вона схилилася над чаротворцевим плечем: він зручніше вмостився в кріслі й повернувся до світла, котре сьогодні яскраво лилось у всі вікна й змушувало пилюку виглядати золоченим порошком.

Жаррак дочитав першим і вдоволено заусміхався. Канре похапцем перевела погляд із пилюки — котрої, до слова, не мало б бути так багато — на сторінку і зрозуміла причину чоловікової радості.

Маестра Генріена писала про свій новий дім (вікна на собор — дуже погана річ для недільного сну), шпетила служок (негодяща Ліселла — й та була кращою од тутешніх розманіжок!), а тоді повідомляла, що її новий чоловік дізнався при дворі імператора, що славний шлюб франського дофіна й принцеси Марії Амалії може опинитися під загрозою. Бо новини про синьку у Франі, котра загрожує вищим, хай і не покинули вузького кола ближніх імператорові, та змогли стривожити їх достатньо. А ерманці, знані своєю практичністю, не хотіли ризикувати бодай однією принцесою, коли кожна з них мала важливу роль у перетасовуванні престолів сусідніх держав.

…А поки бундючні панове бояться, що прекрасна Марія Амалія, замість отримати для свого спадкоємця трон Франу, може загинути від синьки першої ж зимівлі в Івеліні, престолові Сонцесяйного нічого розраховувати на імператорську казну, котра мала перекрити втрати від розгромленого півдня. Також і на імператорські війська як залізну заслону, що нависатиме над Вінном у разі його подальших стосунків з Ліром, котрі стали напрочуд близькими у світлі наявності душогубного порошку.

Тож, дитя моє, коли ти хочеш змінити світ, спробуй зіграти на струнах меркантильності вашого сонця. Тільки не відкривай засторог Ермани дочасно, бо найкраще — завдавати раптових ударів.

Поза тим, передавай вітання дружині й скажи, що я вислала їй доброго мережива. Бо, прости господи, певна, у вас нема кому подбати про те, щоб вона справляла враження жони великого маестра. А я не бажаю, аби про мого сина розпускали чутки ці плескаті столичні панянки, котрі в житті й не замислювалися ні про що понад нові панчохи чи нових коханців. Запевняю тебе, коли Канра стане такою ж, то ввіллється у вище панство без найменшої відмінності від усіх.

* * *

— Не можу зрозуміти: це твоя матінка знущається з мене чи з франських маестр? — Канре, котру вельми втішили новини, переглянула останні рядки листа.

— Вона знущається з усіх, — посміхнувся Жаррак. — Така вже натура. Закладаюся на свій артефакт, вона й нового чоловіка бере на кпини так само. Хотів би я побачитися з ними…

— Ми неодмінно завітаємо на гостину. Коли все це вляжеться, коли вирішиться проблема з міттгою.

— Так, краще б їй вирішитись. Адже з того, що мені відомо, в Ермані й без того криво позирають у наш бік за її використання.

— Дійсно?

Канре округлила очі, бо вперше почула про це. За мить дівчину залив сором від того, що її освіта, котра зводилася до вміння читати й намагання допастися до всіх книг, які траплялися, поступалася Жарраковій дуже й дуже. Хоч чаротворцеві ставало такту ніколи на цьому не наголошувати й терпляче та спокійно пояснювати Канре ті чи інші дрібниці. Часом їй здавалося, що він сприймає відмінність їхнього життєвого досвіду куди простіше, ніж сприймав би будь-хто на його місці. Та незнання котроїсь вагомої деталі могло видати її в товаристві, хоч із моменту прибуття в Івелін вони нікуди не виходили і — слава вищим — наразі могли списати це на біди, які спіткали Жаррака після Нансіна.

Хоч маестра Генріена й запевняла, що франки переймаються лише розмірами гардеробних і коханцями, Канре відала про їхній інтерес щонайменше до мистецтв. Цим хизувалися гості маестри Альвіанні, або принаймні вони вміли гарно вдавати інтерес і обізнаність. Вона тут же постановила собі більше дізнатися про речі, які захоплюють франських маестр, і пошкодувала, що не має тут доброї подруги чи порадниці — та звідки їй узятися?

«У тебе не так багато часу, — зашепотіла сестра Кара, — щоб цим перейматися».

Маестр Ельбрах під час їхньої останньої зустрічі сказав, що з керамічним серцем довше, ніж п’ять років, не живуть. Та і п’ять років — час неосяжний.

— А це ще хто? — пробурмотів Жаррак, розглядаючи другий конверт із ранкової пошти. — Жодного підпису, зате печатка клубу алхіміків.

— Пора призвичаїтися до того, що королівський чаротворець буде бажаною персоною в товаристві, — стенула плечима Канре. — Вони, мабуть, хочуть дізнатися, який ти з себе, і налагодити приязне спілкування.

— Алхіміки? — Чаротворець розітнув конверт і видобув з нього жорстку картку. — Певен, що половина з них ще не чула, що я став королівським офіційно, а друга половина ще не вірить у це. Коли я влітку бачився з архалхіміком Рошнаном, то заробив собі в його очах що завгодно, крім схвалення… Але поглянь: здається, мене дійсно чекають на зустріч таємничі візитери. — Він помахав карткою. — Лист без підпису має інтригувати, як гадаєш?

— Тільки в разі, коли це зізнання від таємничого прихильника, — усміхнулася Канре, згадуючи розмови, підслухані в блакитній залі дому маестри Альвіанні, де її подруги мали звичку виливати душу, пропорційно до кількості спожитого вина та вузькості товариства.

* * *

Клуб алхіміків в Івеліні відвоював собі розкішний дім біля центрального собору. Вікна його виходили на річку, заспокійливу й ніжну в будь-яку пору. Жаррак не навідувався сюди давно: порошки замовляв ще вдома, в Альтесштадті. Дитячі візити в супроводі батька з братами залишили йому невиразні спогади про дерев’яні панелі на стінах зали прийомів, рипучі двері й арки під високими стелями.

На прохання залишити свій артефакт при вході, як вимагають правила клубу, Жаррак уперше назвав свою нову посаду. Королівський чаротворець міг порушувати ці правила і багато інших. Він волів би не робити цього, та недавній досвід зустрічі в Альтесштадті, коли йому ледь не проламали череп, навчив мати більше нахабства, коли йшлося про збереження свого життя й здоров’я.

Тож Жаррак і керівник клубу, який на прохання охорони вийшов зустріти впертого гостя, зійшлися на тому, що королівський чаротворець має лише сховати свій артефакт і не видобувати його в приміщенні. Він зробив це, відчуваючи одразу, як озивається нога, позбавлена підпори. Йому дуже не подобалося кульгати під допитливими поглядами зусібіч.

— Маестре Престе! — Гість, що чекав його, підвівся привітатись, сяючи усмішкою сліпуче, як золочена гілка над шпилями храму надворі. — Щиро радий привітати з новою посадою. Слава випереджає вас, та зізнаюся, я й не мав сумнівів, що найкраще місце для Преста — в Івеліні.

— Вдячний, — просипів Жаррак, — за увагу до мого місця. Але маю певність, що ви подолали дорогу з Альтесштадта не для того, щоб розсипатись у вітаннях, маестре Фрейріху. Чи не так?

* * *

Вілль Фрейріх барабанив по стільниці, поки не принесли вина та фруктів. Тоді він допався неспокійними пальцями до суланнських помаранчів, несподівано яскравих на тлі бляклої ранньовесняної днини.

— Якщо ви так старанно приховували свій візит, що надіслали мені листа без підпису, то хіба не могли обрати для нашої зустрічі більш усамітнене місце? — поцікавився Жаррак, щойно їм налили вина й залишили наодинці.

— Я не маю чого приховувати, — маестрові очі блиснули. — І хіба можна втратити нагоду помилуватися видом на цю прегарну річку?

— У вас удома є не гірша річка, маестре Віллю.

— Вам говорили вже, що ваш характер надміру прямолінійний і неприязний?

— Так. Більшість із тих, хто дозволив собі відкрити ці сторони мого характеру, вже нічого не говорять.

Фрейріх ковтнув вина.

— Нам з вами буде про що поспілкуватися, запевняю.

— В Альтесштадті ви теж запевняли мене в цьому. Опісля я ледь не збувся артефакта і голови.

— Я б волів не проводити паралелей між цими подіями і нашою зустріччю.

Жаррак хмикнув. Він знав про зв’язок гостя з прихильниками квітки. А Фрейріх знав про його дотичність до справи. І все ж стіни клубу алхіміків спонукали до тихої, на позір приязної розмови.

Віннець заговорив далі: про дорогу, про новини Альтесштадта. А от розпитування про Нансін Жаррак обрубав не в міру різко.

— Ми з супутником завітали до Івеліна, сподіваючись знайти порозуміння з вами щодо питання, яке не змогли розв’язати під час вашого недавнього візиту до Альтесштадта, — мовив Вілль.

— Боюся, не маю змоги та часу вам підсобити. Я щойно поховав усю сім’ю.

— І тут же створили нову, якщо не помиляюся. Що ж до вашого батька та братів — це страшна трагедія. Втім, маестре Престе, хтозна — можливо, вдасться уникнути іншої трагедії, якщо посприяєте нам. Бачте, мій супутник певен, що порошок, який становить для нас дещицю інтересу, залишився не лише в шановного маестра Айнфрада, нехай святяться йому небесні сади. Ми маємо підстави вважати, що він тепер у самому серці Франу. Допоможіть відшукати його. — Алхімік і далі посміхався.

— Я не маю ні можливості, ні бажання слідувати за вашою примарою, — відказав Жаррак, поплескуючи по гладенькій новій нозі. — Як бачите, я позбувся змоги швидко бігати. Зате набув нового статусу й численних обов’язків.

Посмішка Фрейріха не змінилась, і на мить Жарракові здалося, що вона приклеєна до його лиця. Він пригадав гравюри в книгах про древній театр та маски з одним видом емоцій на них, які мали точно передавати роль актора.

— Але вам і не доведеться вирушати далеко, — стишив голос алхімік. — Порошок опинився — незбагненним дивом — в особи, котра ввела в оману багатьох, надто багатьох. Та ми з супутником змогли дізнатися, хто ховається під її численними іменами та змінними лицями. Зараз, коли вам цікаво, її ім’я — маестра Прест.

Фрейріх замовк, переможно посміхаючись і слідкуючи за Жарраковою реакцією. Чаротворець знав, що аура його може озватися, проте роки спілкування з батьком навчили напускати на себе лід. І зараз крига затягла всі емоції, лишаючи на задньому плані порив хапнути артефакт, убити Фрейріха одним ударом і побігти (якби ще він міг побігти!) просто додому. Та алхімік не дурень, знає, що нема сенсу погрожувати маестрі в її власному домі, як і нема користі в тому, щоб робити Преста довічним ворогом. Бо нічого, крім довічного ворога, віннець не отримає, варто йому зачепити Канре.

— Маестре Фрейріху, — відказав Жаррак поволі, зважуючи міру загрози у своєму тоні, — слова, які ви дозволили собі — смію сподіватися, з необізнаності — про мою дружину, ображають честь великого дому Престів.

— Справді? — Алхімік роблено округлив очі. — Дивно. А я був вирішив, що вашу честь вельми важко чимось образити, з огляду на відкриття, які ми з супутником здійснили.

— Ви звертаєтеся до королівського чаротворця в серці Івеліна, — посміхнувся Жаррак, згадуючи основне правило перемовин: хто перший зірвався, той програв. — Тож раджу вам гарно обдумувати свої слова.

— Я лише сподіваюся на вашу милість. Адже на що ще сподіватися спадкоємцеві великого дому, в якого за спиною стільки ж могутньої підтримки, вікове ім’я та прихильність Альтесштадта.

— Альтесштадт далеко. — Жаррак притлумив бажання опустити руку на артефакт, прикріплений до пояса. Жест буде зайвим, слів достатньо.

— Звісно. Та я сподіваюся, що ви бажаєте уникнути трагедії, й покладаюся на ваш гострий розум, котрий, як бачимо, допомагає чинити просто неймовірні речі, які йдуть всупереч зі… зі здоровим глуздом щонайменше.

— Ви поводитеся нерозумно, маестре Фрейріху, — завважив Жаррак. — Це все, що я можу сказати вам. Поспілкуємося згодом, бо справи не чекатимуть мене.

Він уперся обома руками в бильця крісла, воліючи підвестися різко й зграбно — це йому не вдалося, бо нова нога, нова нога… Та Жаррак однаково випростався й тепер, дивлячись на віннського маестра зверху вниз, відчув хвилю непевності. Ось він сидить тут, цей алхімік, осміхається, певний своєї переваги, певний того, що може одним влучним словом зруйнувати чуже життя. Бо він, трясця, дійсно може.

Але не зробить цього. Фрейріх і його супутник — ким би той не був — надто дорожать змогою отримати зілля чи його рецепт. Тож випускати з рук єдиний шанс здобути його — ні, не стануть.

Жаррак кивнув на прощання.

«Ти відпускаєш того, хто тримає в руках ключ до твоєї погибелі», — прохрипіло чудовисько всередині. Чудовиськові дуже хотілося розтовкти голову віннця просто об стільницю, почути хрускіт його кісток і побачити, як порсне кров, заливаючи цю самовпевнену посмішку, як розсиплються зуби, як зіскляніють очі…

«Не відпускаю його, — заперечив Жаррак. — Даю йому час усвідомити, що Прести не лякаються погроз і не грають за чужими правилами».

Уже надворі, вдихаючи на повні груди повітря, в якому дрижали дотики весни, Жаррак пригадав про другий лист, який надійшов від Ґрехамового сина з Альтесштадта й запрошував його на торги. Дуже вчасно.

Чаротворець задер голову і, перш ніж пірнути в півтемряву екіпажа, побачив мигцем Фрейріхове лице у вікні. Алхімік, до великої втіхи чаротворця, більше не посміхався. Здається, він почав усвідомлювати, у що вплутався. Принаймні Жаррак мав на це надію.

* * *

— Він знає, хто ти.

Чаротворець одразу ж розповів Канре про свою зустріч із віннцем. Аби вона була напоготові. Адже його самого заява алхіміка застала зненацька й змусила пережити не найприємніші миті, роздумуючи над тим, як вчинити.

— Я можу поїхати. Поїхати таємно — далеко звідси, кудись у провінції або й за межі Франу, не представляючись ніде твоїм іменем, — запропонувала Канре, поки перебирала всі варіанти відвести неприхильну долю від загрозливого кінця. — Можу загубитися так, що ніхто не знайде мене, хоч скільки шукатиме. І заберу порошок із собою. Якщо мене не буде тут, Фрейріхові не стане шляху кинути звинувачення проти тебе.

— Ні. — Жаррак важко опустився в крісло й розпрямив нову ногу, котра нічого не відчувала, а тому могла бути зручною підпорою для ноги справжньої, яка вимагала посидіти біля вогню. — Порошок цінний. Ти цінна. Тікати повсякчас — не вихід. Сонцесяйний прагне знищити послідовників квітки — і я допоможу йому в цьому.

— Але вони вже тут. Фрейріх та його супутник, — зауважила Канре. — І хто знає, чи загроза викриття не спонукає їх до поспішних дій?

— Твоя правда. — Жаррак кивнув, мружачи очі, бо вогонь у каміні сягнув вище, розсипаючи іскри довкола переламаного поліна. — Тому я хочу запросити їх у гості. Зачекаємо кілька днів, аби вони зрозуміли, що я не тремчу від погроз.

— Тоді я розпоряджуся приготувати гарний прийом для наших гостей. Чим іще тобі допомогти?

— Заперечуй. Якщо вони спробують — якщо ризикнуть у моєму домі — заговорити про це відверто чи обвинувачуватимуть тебе в порушенні закону, заперечуй усе. Я не знаю, якими облудними або чаротворчими методами вони можуть скористатись, але не дозволяй їм почути з твоїх вуст, що ти нижча. Ти — маестра Канре Прест. На цьому крапка.

— Гаразд. Та що ми зможемо протиставити їхньому обвинуваченню? Ти порушив найвищий закон — і я разом з тобою. Таке не щезне нікуди.

— Так. Але я певен: якщо це зазвучить на повен голос, знайдуться ті, хто в глибині душі почуватиме те саме.

Канре уявила це, але гірка посмішка набігла на її лице.

— І вони всі мовчатимуть, Жакку. Бо хочуть жити.

— До пори мовчатимуть. Та світ колись зміниться.

— Часом я думаю про те, що цей порошок… — Дівчина поклала руку на груди, де ланцюжок із підвіскою-зіркою пірнав у хвилі мережив. — Цей порошок міг би схитнути певність найвищих. Змусив би їх дійсно позирнути на землю. Змусив би відчути невсипущий страх, із яким доводиться жити нам… Я думаю: що, коли він опинився б у напоях гостей маестри Альвіанні? Чи у вині прихильників квітки? Чи самого Сонцесяйного?

— І що ж?

Жаррак подивився на Канре з очікуванням, мовби її відповідь мала прояснити йому щось дуже важливе.

— А нічого. — Дівчина вмостилась у кріслі біля каміна і сягнула по вино. — Тоді я згадую, що є різні вищі, Жакку. Є і здатні на добрість. Думаю, що світ не змінити, коли просто вбивати всіх, хто не до смаку, хто мислить по-іншому чи не розуміє моїх поглядів. Мені здається, що зміна має прийти інакше, ніж через цей порошок.

— Згоден, — кивнув чаротворець. — Тим паче, ті, хто так мріє допастися до нього, явно діятимуть у своїх інтересах.

— Звісно. Ох, якби ти почув ті їхні розмови, ту їхню неприязнь до чаротворців, мовби геть усі алхіміки — страшенно упосліджені та зневажені! Я раніше ніколи не могла й помислити, що між високорідними може палати стільки прихованої злості… Та погляньмо на те, що чекає нас: двоє віннців прийдуть сюди. Що вчинимо?

— Правосуддя. Але спершу я потребую допомоги в одній справі, котра теж не може чекати. Треба, щоб ти негайно поїхала до Вінну і привезла мені дещо. Тут ідеться не про одне життя, тому я не можу довіритися нікому більше. Ти мусиш придбати шалено дорогі баночки, які за три дні виставлять на закриті торги як цінну отруту.

* * *

Коли Канре побачила гостей перед головним входом до маєтку Престів, вона вчепилась у браслет мертвою хваткою. Ельбрах, одного разу обдурений нею, певна річ, чекав солодкої помсти. Що ж до Фрейріха, то спілкування з ним для Канре обмежилося фліртом в іскрах балу, проте після Жарракової оповіді вона сильно змінила свій погляд на алхіміка.

Вона багато разів повторювала собі все, що говоритиме гостям, — уночі напередодні зустрічі не спалось, адже Канре тільки повернулася з дороги й допізна обговорювала з Жарраком свою подорож та її результат. Опісля дівчина стримувала бажання піти до чоловікової спочивальні й згорнутися біля нього, бо тоді її затоплювали такі спокій і впевненість, що жоден Ельбрах не зміг би їх поруйнувати. Та вона втрималася-таки — в безпеці й затишку дуже легко задрімати, несвідомо діткнутися Жаррака і запустити біг смертоносного часу, дивлячись світлі сни. А Канре видавалося найгіршою дурницею згинути отак необачно.

Вона знала, що служки поміж себе подивовані тим, як це молодий господар і його жона, з вигляду такі залюблені одне в одного, все ж наполягли, аби мати дві різні спочивальні. Та служки, хоч як спокійно й тепло вона старалася до них звертатися, добре пам’ятали своє місце в домі й ніколи не говорили Канре вголос про свої здогади щодо негараздів молодого подружжя. Тим паче, вони й духом не чули, які ті негаразди насправді…

Зараз же вона спостерігала з вікна за тим, як гості, розглядаючи строгий фасад, котрий під час першого візиту відлякав і її саму, простують до дверей. Вона мала ще хвилину-дві, перш ніж настане час спуститися. Жаррак, якого не підвела проникливість, спершу запропонував Канре залишитися нагорі або й поїхати з дому того дня — до заміського будиночка Престів чи бодай до маестри Мерселлі на обід. Він запевняв, що зможе все облаштувати й сам. Та дівчина у відповідь зиркнула на нього тим поглядом, який чаротворець трактував собі так: «Не мели дурниць, любове моя», — і додала, що не пропустить цієї зустрічі, хай навіть дах палає і крокви тріщать.

Жаррак зазирнув за хвилину.

— Обітри руки, — нагадала Канре, котра примітила сліди порошків на його пальцях. — І я готова починати.

Чаротворець послухав її, тоді вклав дівчині в долоню тонку сріблисту нитку, яку вона обкрутила довкола вказівного пальця, мов довкола котушки. Мить — нитка зблиснула, а тоді злилася з багатим шиттям на рукавах сукні й мовби розтанула; але Канре знала, що вона там.

А тоді вони вдвох із Жарраком спустилися до великої зали з видом на сад, котрий улітку, безперечно, мав би тішити розсипами квітів, але зараз виглядав доволі скромно. Високі засклені двері та вікна впускали вдосталь світла, у каміні жевріло вогнище, на столику блищали бокали й карафка з вином. Гості вже чекали там, перемовляючись. Розслаблені, як видалося Канре, і спокійні, певні, що переможуть сьогодні.

Хоч дівчина і готувала себе до цієї зустрічі, та коли герцог Ельбрах позирнув на неї, здригнулась. І тут же відвела погляд, шукаючи на круглому столику біля вогню своє вишивання, мовби недбало покинуте тут.

— Доброго дня, маестро Прест, — герцог привітався першим, неґречно ігноруючи господаря дому й вичавлюючи з себе ту неприховану іронію, за котру Канре була ладна зацідити йому в обличчя віялом, як колись зробила пані Манно, коли Катлін приваландався на кухню п’янющий і спробував увіпхати пальці до свіжоспеченого пирога з ягодами. Щоправда, пані Манно вперіщила його праником, що було більш вагомим аргументом, ніж віяло. Тож Канре в цю мить стало гірко шкода, що високорідній не личить так чинити. Маестр Ельбрах точно жодного разу за життя не куштував праника — Канре не сумнівалася.

Втім, вона відповіла на вітання й милостиво подала руку для цілунку, очікуючи, що Фрейріх (за інших умов — сама харизма й галантність) вчинить так само. Це було важливою умовою. Спадкоємець віннського великого підійшов до неї, зміряв поглядом, далеким від того запалу, який опанував його на балу. Далі він схилився до простягнутої руки — срібна нитка діткнулася маестрової шкіри, і він сіпнувся, мов від ознобу, а тоді підвів погляд. Проте дівчина роздивлялася його з байдужістю. Нитка блиснула на пів миті. Канре обережно повела пальцем, розмотуючи коло за колом, оскільки Фрейріх тепер повернувся до Жаррака і натяг посильнішав, а незримий зв’язок не можна розривати. Але коли останнє коло впало з пальця, Канре стиснула нитку великим і вказівним. Далі — справа чару.

Коли обмін вітаннями, бездоганними, хоч їх ніхто не чув і не бачив, завершився, Жаррак запросив гостей до вогню й запропонував їм вина. Ельбрах вдоволено усміхнувся, проте енергійному Фрейріхові це не припало до вподоби.

— Прошу вас, панове, може, не будемо грати в ці ігри й влаштовувати показові виступи?

— Маестре Фрейріху, у клубі алхіміків вам дуже сподобалося грати в ігри. Тож поки ви в моєму домі, наполегливо раджу шанувати його правила і його мешканців, — відказав Жаррак.

— Справді, Віллю, — озвався Ельбрах, а його погляд і далі блукав лицем Канре. — Ми прибули сюди не як вороги і сподіваємося, що розмова вийде корисною для обох сторін.

Фрейріх буркнув щось, проте опустився в крісло.

Канре розправила вишивання на колінах і акуратно просилила нитки — спершу незриму срібну, а потім просту білу — у вушко голки й заклала перші стібки, поки Жаррак завів розмову. Нитка соталась — і жоден із чоловіків не зважав на вишивання в її руках.

Але нитка соталась, незрима для всіх, крім Канре, котра відчувала її натяг і підлаштовувала свої стібки під те, як плине розмова.

* * *

— Як бачите, ми володіємо достатньою інформацією, щоб позбавити вас спокою, — мовив Фрейріх, обережно оминаючи фрази на кшталт «позбавити вас життя», коли завершив оповідь про «Кару Альвіанні».

Ельбрах, який, на противагу супутникові, налягав на вино, тільки ввічливо усміхався й дозволяв балакучому Фрейріхові говорити, коли того розпитував Жаррак. Канре мовчки слухала оповідь, яку раз по раз переривав чаротворець, і зберігала таку тверду мовчанку й непроникність на лиці, що — була певна — пані Альвіанні та герцогиня Генріена пишалися б нею.

Вона й далі водила голкою, вимальовуючи на полотні квіти та листя, білим по білому. З алхімікової оповіді дівчина зрозуміла, що, на щастя, віннські гості так і не дізналися, звідки ж у нижчої взялася гілка. Принаймні жоден із них не ризикнув звинуватити в цьому безцінному набуткові королівського чаротворця. Хоча такі натяки й ковзали поміж слів, та, вочевидь, Фрейріх і Ельбрах знали, де межі обвинувачень, яким варто звучати.

— Якою ж ви бачите нашу подальшу співпрацю? Дозволю собі це так назвати, — мовив Жаррак, позираючи крізь скельце бокала на вогонь, який мовби підкорився чаротворцевому настроєві — зашипів і здійнявся вгору, аж Канре притиснула вишиття до себе.

— Здається, все гранично просто. Ви знаєте, чого хочемо ми, — відповів маестр Ельбрах. — Ми знаємо, чого прагнете ви.

— Чого ж? — Чаротворець ввічливо схилив голову, припрошуючи гостя повідати йому більше.

— Смію припустити — спокійного життя без загрози вашій негідній таємниці.

— Необачно вписувати спокійне життя в список бажань королівського чаротворця.

— Тоді ми радо вислухаємо ваші пропозиції. Будьмо відвертими: чого ви бажаєте за рецепт зілля Гвеннана Альвіанні, маестре Престе?

— І ставити умови зараз більше личить нам, — озвався Фрейріх. — Проте ми хочемо вирішити все мирним шляхом. Бо віримо, що недарма зайшли так далеко.

— Власне, зайшли надто далеко, — відповів Жаррак і хруснув пальцями, котрі лежали на його артефакті, поки що складеному. Та Канре не надурив би цей оманливий спокій, бо секундне клацання може оживити смертоносну зброю. — Я, зізнаюся, був подивований тим, що ви вдвох кинулися на пошуки моєї шановної жони, вирішили приплести до її імені таку сміховинну історію і ще налагодилися погрожувати цим мені.

— Ми вам не погрожуємо, маестре… — втрутився Ельбрах, мабуть, передчуваючи грозу, проте Жаррак лише здвигнув бровами на таку заяву.

— Герцогу, це ви просто не були присутні при тому, як ваш друг спілкувався зі мною в клубі алхіміків.

— Ох, гаразд, я образив великого пана, — огризнувся Фрейріх і картинно змахнув руками. — А все тому, що не хочу підтримувати ваш фарс. Ви, франці, занадто любите розлогі слова та довгу балаканину…

— Балаканиною, маестре Фрейріху, займаються кухарки на задньому дворі. А в нас тут товариська розмова.

— Та звіть як хочете! — Віннець зненацька почав втрачати терпець, і Канре міцніше затиснула голку, бо нитка неспокійно дрижала, мовби переймала настрій того, з кого висотувалась. А може, то вона і впливала так — дівчина поняття не мала, як це чаротворче химерство працює. — У нас є свідки, у нас є докази, у нас є все. Ваша «шановна жона» — безрідна нижча.

Канре здалося, що ці слова стають матеріальними і зміяться з Фрейріхового рота смугами лускатої шкіри.

— Так, я почув про ваші докази, — відказав Жаррак і опустив бокал на стіл. — Смію запевнити, у них ніхто не повірить.

— Якби ви були такі певні, то не вели б з нами цю розмову.

— Тоді саме час відкрити вам причину, з якої я запросив сюди вас обох.

Чаротворець таки вдарив по ціпку, і артефакт розкрився, сипонувши на підлогу темним порошком, якого Жаррак надто багато вклав в один із сегментів.

— Маестре Престе, — посміхнувся герцог, котрий тримався розслаблено, на відміну від свого молодшого й гарячкового супутника, — ви ж не думаєте напасти на власних шановних гостей у власному домі? Ви ж усвідомлюєте, що приймаєте в себе герцога Лорингії та спадкоємця великого дому Фрейріхів, належного до першої лінії Вінка Вінну?

— Напасти? Побійтеся бога, я не зовсім попрощався з головою, хоча ви мені й приписуєте таке. — Жаррак сперся на ціпок і підвівся, не зводячи очей із гостей. — Я покликав вас сюди сьогодні з іншою метою. Як королівський чаротворець Франу, я звинувачую вас, маестре Віллю Фрейріху, в умисному вбивстві алхіміка Айнфрада Ґрехама.

Канре зробила останній стібок і зав’язала нитку вузлом.

Розділ 12. Альянс обману

Канре затиснула голку міцніше, щоб та не вислизнула з пальців. Не встиг Жаррак завершити свої обвинувачення, як Фрейріх метнувся просто до дверей на терасу. Чаротворець хряснув артефактом об паркет — срібне сяйво зайнялося, двері та вікна позачинялись, і штори шурхнули, змикаючись і занурюючи кімнату в півтемряву, де тільки свічки на столі й камін кидали світло.

Дівчина тим часом стискала вишивання обома руками, відчуваючи натяг нитки, і невідривно слідкувала за Ельбрахом, щоб його позірний спокій не обернувся раптом ударом у спину. Проте герцог сидів у кріслі та мовчки спостерігав за тим, як Жаррак, оточений срібним плетивом чару, спинив поривчасту спробу Фрейріха кинутися до виходу.

— Він же не всерйоз, маестро? — прошепотів герцог, повертаючи в її бік темні очі.

— Мій чоловік не схильний жартувати з людськими життями.

Чаротворець тим часом шепнув щось до свого артефакта, нитки розтеклися, виплітаючи пута. Мить — і вони змусили Фрейріха опустити руки від штор, скутали його і, шпурнувши спершу до стіни, пригніздили в покинуте алхіміком крісло.

Віннець змінився з лиця так разюче, що Канре мороз сипонув по шкірі. Вона хоч і не відчувала аур яскраво, як чаротворці, але бачила його непогамовну лють, котра ось-ось розірве срібне плетиво. Так їй збоку видавалося, та хоч скільки алхімік не сіпався, тонкі напозір нитки чару не піддавались.

— Судячи з цього шаленого пориву, ви готові визнати свою вину просто негайно, так? — спитав Жаррак, важко спираючись на ціпок.

— Та ви взагалі не маєте права мене затримувати, — прошипів алхімік. — Я спадкоємець великого. Мене захищає Вінок Вінну!

— Дякую за нагадування, мені про це відомо.

— Панове, панове, може, будемо вирішувати по одній проблемі за раз? — озвався нарешті Ельбрах. — Хоч яка біда спіткала шановного Ґрехама, зараз ми тут в іншій справі. І, маестре Престе, неґречно поводитися так із гостями. Я був певен, що королівські чаротворці у Франі складають обітницю не використовувати свої благословення намарне. Тим паче, ми в товаристві тендітної пані, і зовсім не гоже змушувати її спостерігати за вашим безчинством.

Канре видалося, що тепер герцог таки стурбований тим, що Жаррак насувається на його супутника, а той сидить, скований чаром, і не може дати жодної відсічі. Втім, і без срібних пут сила алхіміка проти сили чаротворця — нерівне протистояння.

— Вашої думки ми неодмінно спитаємо, якщо знадобиться, герцогу, — відказав чаротворець. — Але поки що я б волів поговорити з паном Фрейріхом. Маестро. — Він позирнув на Канре і кивнув.

Вона гарно завчила свою роль на сьогодні, тому підвелася та дістала з крихітної вишитої торбинки чорні баночки розміром із наперстки. Тоді підійшла і показала їх Фрейріхові, краєм ока слідкуючи, аби його супутник залишався на місці.

— Чи відомо вам, що це таке? — спитав Жаррак.

— А чим це може бути, окрім порошків? — пирхнув алхімік, нервово косячись на зілля у відкритій долоні дівчини.

— Чудово. А може, також підкажете нам, що це за порошок і звідки він тут узявся?

— Чи ви знущаєтеся з мене, Престе? Якої синьки я маю знати про ваші темні справи?

— А чого ж одразу темні справи? — хмикнув чаротворець.

Канре тим часом зняла бирку з однієї баночки, а тоді торкнулася високого бокала, наповненого вином, до якого Фрейріх навіть не зазирав — мабуть, боявся отрути. Тепер же дівчина примітила, як його палючі очі слідкують за кожним порухом: як вона ламає крихітну печатку, як підчіпляє кришечку нігтем.

— Не робіть цього, — прошипів алхімік, і дівчина зрозуміла: він боїться того, що всередині, — а радше того, що очікує знайти всередині. Боїться, може, навіть більше, ніж видати свою причетність до вбивства у Вінні.

— Так, — підтримав його Ельбрах, у голосі котрого озивалося хвилювання. — Якщо вже алхімік радить вам утриматися від відкриття цієї баночки, то краще послухати його. Вам, маестре Престе, може, й звично вже без ноги живеться, але зле буде, якщо ваша пані, скажімо, позбудеться рук через химерне зілля і не зможе виводити свої квіточки на серветках.

Проте Канре, ігноруючи зауваги герцога, обережно схопила кінчиками пальців кришечку й відставила її на стіл, а тоді хлюпнула весь вміст у вино і збовтала його як слід.

— Не робіть цього, — приречено повторив Фрейріх, коли Жаррак узяв бокал і підніс його на рівень своїх очей, вдивляючись у бовтанку всередині.

— Чому? — підкреслено ввічливо поцікавився Жаррак.

Фрейріх стулив вуста. Канре шкода було дивитися на нього, такого переляканого і позбавленого колишнього шарму, як і схильності до бравади. Та вона сіпнула себе подумки: сама ж вирішила, що нікуди не поїде й ховатися не буде, поки чоловік вирішує проблеми її минулого, які так невчасно видобули на світло віннські гості. Сама так вирішила, то годі тремтіти, мов напнута срібна нитка, пришпилена до Фрейріхової шкіри її дотиком і Жарраковою силою.

Плетиво чару й досі вирувало довкола чоловіка. Канре звикла до всіх його облич, бо вірила: не можна прагнути лише одного. Не можна бачити лише яскравий бік і не визнавати існування інших. Адже тоді, коли чар захоплення згасне, відкриваючи внутрішню темряву, буде сутужно.

Їй здалося, що час уповільнився: ось Жаррак спинився перед Фрейріхом, ось опустив бокал, ось сколихнулося вино, майже хлюпнувши за тонку скляну грань.

— Годі! — видихнув алхімік, коли бокал майже діткнувся його вуст. Він важко дихав і розчервонівся, як стиглий томат, спідлоба позираючи на зосередженого Жаррака.

— Ви вип’єте це. Або скажете, що тут, — відповів чаротворець із тією мірою твердості в голосі, яка не залишала Віллеві варіантів.

— Цанія! Заради господа нашого, це клятуща цанія!

Щойно Фрейріх мовив це, Жаррак забрав бокал від алхімікових вуст і мигцем повернув його Канре, навіть не озираючись у її бік.

— Так! — гарикнув віннець, спльовуючи слину, мовби вона була отруєною вже. — Заберіть зілля негайно! Воно випаровується й отруює все довкола. Якщо не хочете, щоб ваша безцінна шльондра…

Фрейріх не договорив. Жаррак замахнувся і вгаратав його навершям ціпка. Голова алхіміка, хитнувшись на в’язах, упала набік. Зі скроні збігла цівка крові й закапотіла на шовкову шийну хустину.

Канре вдихнула аромат вина: теплий, медовий, мовби зілля присмачило його новими відтінками. Ельбрахів спокій дав помітну тріщину.

— Маестри, це занадто, — кивнув він у бік загрозливого бокала, на думку Фрейріха, повного смерті. — Цанія здатна порішити всіх у цій кімнаті, а якщо проллється на килим, то і всіх у домі. Маестр Вілль не збрехав: вона дійсно випарується, осяде всередині і розпустить коріння в легенях, а тоді задушить кожного, хто носить її в собі. І ніяке, прости господи, кровопускання не вирятує, коли те зло засяде глибоко. У Жуані коріння часом вилазить на чолі, мовби роги, — і тоді хворий підлягає спаленню заживо, бо, бачте, став пристанищем для демона. Я бачив такі випадки і скажу, що не хотів би розділити долю жертв.

— З вашого дозволу, ми обговоримо це трохи пізніше. — Жаррак посміхнувся і зиркнув на герцога. — Не турбуйтеся, до Жуану настільки далеко, що виросли б у вас хоч роги, хоч третє око на лобі, це не принесе загрози. Спалити вас може тільки погляд панни, якій вирішите не повертати стрічки після балу.

Ельбрах не усміхнувся на цей жарт.

— Якщо ви спробуєте зашкодити мені чи моєму супутникові, це спричинить міжнародний скандал, Престе. Що б там не вчинив Вілль із вашого погляду, розумієте ж, що це можна — і треба — загладити спокійно та вдумливо.

— Згоден. Вашого супутника спокійно та вдумливо засуджено до смерті за умисне вбивство, — відповів Жаррак і провів вказівним пальцем уздовж артефакта, виплітаючи чар слово за словом, а тоді блимнув на алхіміка: — І бажаю вам доброї ночі.

Ельбрах тільки й встиг втягнути носом повітря, коли чар скував його, і за мить чоловік занурився в сон, якому не встиг вчинити спротив.

Жаррак тут же опустився в крісло і сперся чолом об руки, які спочивали на наверші ціпка. Канре, почувши важке дихання чаротворця, налила вина і подала йому.

— Дякую. — Жаррак спрагло припав до бокала, мовби провів годину на палючому сонці.

Канре сподівалася, що він матиме ще хвилину-дві на відпочинок, перш ніж Фрейріх опритомніє. Бо срібна нитка, яку вона сотала за розповіддю алхіміка, не могла б ожити, якби не Жарракова сила.

— Час відтяти нитку, — видихнув чаротворець, силкуючись підвестися. — Поки він не при тямі, розтин мине легше.

Канре кинулася до столика, де залишила вишивання, і, обережно підчепивши срібне плетиво, почала змотувати його, аж доки не підійшла впритул до Фрейріха і не діткнулася кінчиками пальців його шиї. Жилка билася під шкірою.

Канре пригадала, як хтось у дитинстві оповідав, мовби у високорідних із великих родів — золота кров. І коли бодай кілька крапель цієї крові впадуть на землю, то обернуться справжніми лере. Лише тепер вона зрозуміла, що в цій оповідці був сенс: чаротворці сходилися на дуелях за честь своїх королів, позбавляли життів, повертали землі — і за ці здобутки, за ці «краплі крові», на них дійсно сипалися золото, титули й маєтності.

Тим часом Жаррак намацав і вирвав нитку при самому горлі алхіміка.

Фрейріх захрипів, але не прокинувся.

Канре швидко змотала незриме плетиво і пришпилила до полотна, вкритого дрібним гаптуванням. Чаротворець запевняв, що Нитка Атаїс, як вона звалася, здатна витягнути з людини всі спогади й розмисли стосовно певної теми, коли їх дбайливо видобути на поверхню. А що Фрейріх із двох віннських гостей був куди більш балакучим, Жаррак заповзявся змусити того виговорити про таємницю Канре вдосталь. І нитка, яка висоталася з алхімікових слів, тепер спочивала в стібках вишиття. Усі Фрейріхові знання й помисли про нижчу служку, яка порушила закон, тепер були в руках самої дівчини. І хоч як вона переймалася непомірно високою ціною на баночки, привезені з альтесштадтських торгів, і на срібну нитку, придбану на торгах Івеліна, та Жаррак вдоволено запевняв, що воно варте того.

— Потім я вкрию її найкращим захистом, — додав чаротворець, ховаючи вишиття під захисним чаром. — А тепер час продовжувати. Боюся, Нитка висотала з мене все, що могла, тож біс його знає, як довго я зможу тримати Фрейріха в путах, Ельбраха — вві сні, а себе — на ногах. Завершуймо.

Канре мовчки кивнула й хлюпнула алхімікові в обличчя холодної води з дзбаника. Він позирнув на світ замиленим поглядом — певна річ, відтинання Нитки не минуло без сліду. Проте, мигцем зиркнувши на Жаррака й Канре, Фрейріх сіпнувся.

— Ви нічого не доведете, — мовив він, коли спроба порвати срібні пута призвела лише до того, що вони розітнули рукав його жакета. — Цанію будь-хто розпізнає.

Алхімік мовби й не помітив, що був непритомним, і кинувся в розмову з того ж місця, де вона обірвалася.

— Певна річ, — кивнув Жаррак і присів на бильце крісла. — Тоді дозвольте мені повідати вам усю історію, маестре Фрейріху. А по тому ви вже будете казати, чи зможу я щось довести, чи ні. Бачте, цанія, та ще й із самого Жуану — річ настільки ж рідкісна, наскільки й дорога. Тож я попрохав довірених осіб в Альтесштадті слідкувати за тим, чи не з’явиться на підпільних торгах це чарівне зілля. Довгий час воно не з’являлось, але потім — о фортуна! — таки виставляється на торги. Ще і в той момент, коли ви вирушаєте до Івеліна.

— Не бачу тут жодного зв’язку, — хмикнув Фрейріх, силкуючись здмухнути з чола волосся, змочене водою.

— Якщо ваша ласка, маестри, я можу пролити світло на цей зв’язок, — втрутилася Канре. — Адже ви, пане Віллю, молодший син великого. На позір вам дійсно нема потреби торгувати на чорному ринку, ризикуючи своїм іменем. Та це лише на позір. Бо направду ви потребуєте фінансів, відколи впали в батькову неласку. Чи не так?..

Вона не стала чекати відповіді, певна того, що все проявиться на маестровому лиці. Слова, колись необережно зронені Ельбрахом, влучили в ціль. Канре осміхнулася:

— Тож я не можу стверджувати, але припускаю: перебуваючи вдома, ви могли сяк-так перебиватись, але коли покинули Альтесштадт та кинулись у мандрівку до Франу, дороге життя якого висотує скарби і найбагатших… вам конче знадобилися кошти.

Фрейріх раптово наморщився — Канре не сумнівалася, що він силкується згадати, яка мара зірвала його до Івеліна. Але він промовчав, тож Нитка свою справу зробила. Жаррак продовжив:

— І коли оголосили про торги, моя шановна жона вирушила до Альтесштадта власною персоною й змогла придбати зілля, які ви сьогодні вже бачили.

— А що мова йшла про великі суми, то я змогла також дізнатися, хто продає цей товар.

— Нонсенс, — заперечив Фрейріх. — На торгах цанією все анонімно: і продавці, й покупці — ніхто не дозволить, щоб його ім’я засвітилося поруч із забороненим зіллям.

— Ніхто не дозволить, щоб його ім’я засвітилося для загалу, — кивнула дівчина і зважила в руці віяло. — Та хтось приносить зілля на продаж. Хтось знає, звідки воно береться. Хтось мусить дати гарантію організаторам торгів… Та ви й не уявляєте, скільки цікавого можуть за лаштунками дізнатися лояльні служки.

— Як бачите, маестре Фрейріху, — втрутився Жаррак, — ваше ім’я вписано в цю історію. Ви збували цанію та отримали за неї немалі гроші. Мої.

— Якщо ви хочете звинуватити мене в цьому, то потонете самі. — Алхімік, наскільки міг, випнув груди. — Якщо моє ім’я продавця там, то й ваше покупця — теж.

— Ви помиляєтеся, — процідив чаротворець. — Я все ще звинувачую вас в умисному вбивстві. І ми майже дісталися до фіналу цієї оповіді. Бо ж, бачте, я був останнім гостем у маестра Айнфрада Ґрехама перед тим, як його вбили. Маестр показував мені деякі зі своїх порошків — і наступного дня вбивця пограбував його запаси, шукаючи одне-єдине зілля. Примітно, що забрав він і те, що визнав достатньо дорогим і цінним.

— Я вже бачу, куди ви хилите. Та можете не завдавати собі клопоту вибудовуванням хиткої історії, — ощетинився алхімік. — Заради бога, Престе, ти ж не вважаєш, що Ґрехам — єдиний, хто ховав у себе цанію попри заборону на її використання? Якщо вважаєш, що її забрав я, тоді готуйся до розчарування. Цю цанію, придбану вами на торгах, привезли з Жуану на моє власне замовлення.

Жаррак клацнув пальцями:

— Як скажете. Люба маестро, подайте-но мені келих.

Фрейріх пополотнів:

— Як? Ви не позбулися її? Зовсім згубили голову? Хочете нас усіх порішити?

— Не тремти, Віллю, — відповів Жаррак і урочисто підніс цанію з вином угору. — За твоє здоров’я!

Сонце прошило бокал скошеними променями, коли чаротворець перехилив його і випив усе до дна.

* * *

Суміш подиву і страху на обличчі віннського алхіміка проступила, щойно Жаррак спорожнив бокал і поставив його на столик. Не дивина: жоден маестр, хай і королівський чаротворець, не славився до того вмінням випити повен келих найгіршої трути, встояти на ногах, ще й усміхатися, як сонце ясне.

Вдовольнившись враженням, яке на Фрейріха справив його вчинок, Жаррак перехопив ціпок у праву руку і вказав навершям на алхіміка.

— Тепер, Віллю, час дізнатися найважливіше. Баночки, які ви викрали з дому Айнфрада Ґрехама після того, як убили його, не містять цінної цанії. Ані інших дорогих трут чи ліків, як ви вирішили, дослідивши таємний сховок мого покійного друга та бирки на його запасах. Бо Айнфрад Ґрехам мав свої методи позначати зілля. Але ви не знали про це і були свято певні, що викрали цанію. Бо не могли впевнитися — баночку з цією трутою дійсно ліпше не відкривати, така вона летка й небезпечна. Ви ж хотіли берегти свій набуток у таємниці, але потребували коштів для того, щоб зоставатися в Івеліні. Тож коли моя дорога жона привезла баночки з Альтесштадта, ви впізнали їх з першого погляду. І остерігалися, що там цанія, якою — от іронія! — я запланував вас отруїти. Але там, маестре, лише слабкий підсилювальний порошок. Тож можу запевнити: ви здійснили неймовірно вигідну оборудку, спродавши мені найдешевшого зілля на три наперстки за ціною рідкісної речовини з Жуану.

Фрейріх вилаявся. Його плечі опустилися, погляд уперся в підлогу. Канре майже бачила, як думки сновигають у маестровій голові, поки він шукає, за що ще зможе зачепитися й вибороти собі шлях для відступу.

— Гаразд, — утомлено озвався алхімік по хвилині мовчання й шаркання ногами по підлозі. — Гаразд, що ви за це хочете? Як угамувати ваше бажання зіпсувати мені життя?

Жаррак розправив плечі:

— Ви визнаєте себе винним у вбивстві Айнфрада Ґрехама?

— Престе, не грайся в правосуддя, бо й не такі праведники згоряли. Мене цікавить, як заткнути твої претензії. Все має ціну. Тож назви свою і припини прикидатися, що робиш це задля встановлення справедливості.

— А задля чого ж, із вашого погляду, я це роблю? — Жаррак мигцем зиркнув на Канре, й вона зрозуміла цей знак: слід перевірити, чи Фрейріх дійсно забув про неї.

Алхімік у її бік навіть не дивився і затято мовчав.

— Я знаю, за чим ви з герцогом ведете полювання, — озвався Жаррак. — Знаю, чому вбили мого друга, і знаю навіть, що буде далі.

— Вам не личать погрози, Престе.

— Це не погрози. Вважайте їх пророцтвами. — Чаротворець опустився в крісло й витягнув ноги до вогню. — Отже, пророцтво перше: інформація щодо вашої торгівлі цанією і того, як і за яких умов ви її здобули, надійде до уповноважених осіб при дворі правління Вінну. Через те, що ви втрапили в неласку своєї сім’ї, очікувати допомоги з їхнього боку не варто, тим паче, скоро на сцену вийдуть інші питання, які віднадять ваших близьких втручатися. Пророцтво друге: дуже скоро всі члени так званої «спілки оливети» стануть відомі Сонцесяйному королю, і він задіє численні сили у Франі та за його межами, щоб позбутися їх. І коли ваше ім’я з’явиться в цих списках заколотників, спокою не знайдете ніде. Бо щойно Ермана пов’яже себе з Франом узами династичного шлюбу, Вінн опиниться поміж ковадлом і молотом. На цьому всі ваші плани догорять під корінь. Тому ось вам третє пророцтво: якщо порвете всі зв’язки зі спілкою, покинете шукати зілля Гвеннана і поїдете з Франу негайно, то інформація про вбивство алхіміка на ваших руках може залишитись у цих стінах.

Фрейріх довго-довго вдивлявся в Жарракове лице — так довго, аж Канре була вирішила, що він володіє вмінням читати думки, яке — за легендою — колись корилося високорідним; але чоловік запевнив її, що нині ніхто вже не володіє таким, без сумніву, цінним даром.

— Чому ви прагнете вивести мене з гри за зілля та фактично врятувати? — видихнув алхімік. — Ще кілька хвилин тому я був певен, що ви палаєте бажанням мене вбити, і то власноручно.

— А я дійсно палаю бажанням убити вас, — напрочуд тепло для таких слів усміхнувся Жаррак. — Але не забуваю, що переді мною — син великого роду Фрейріхів. Тож знаю, якою стане ціна мого пориву. Тут треба діяти згідно з законом. Якщо бажаєте випробувати свій талан проти неспростовних доказів, я залишу вас на поталу Раді Вінну і дам змогу отримати підтверджену судом і Його Королівською Величністю смерть, котра личить благородному маестрові.

— Рада Вінну, королівське рішення… Ви так упевнено говорите про речі, на які навіть не маєте впливу.

— Я надивився багато, щоби передбачити розвиток подій.

Спостерігаючи, Канре шкодувала, що в них лиш одна Нитка, — здавалося б, це такий легкий шлях позбутися загрози! Та Жаррак напередодні розсміявся на таку заувагу й повідомив, що саме використання Нитки Атаїс — дуже непростий процес. І витрати сил, яких вона вимагає, здатні вгробити чаротворця на раз-два. Тож він волів би не повторювати цього досвіду. Тим паче, Жаррак мав інші плани на герцога Лорингії.

— Якщо я погоджуся покинути Фран і порвати зі спілкою оливети, — врешті почав Фрейріх, стискаючи долонями бильця крісла, — то звідки мені знати, що ви дотримаєте слова? Звідки знати, що не забажаєте раптом скористатися цією історією, щоб зробити з мене свого пішака чи відбувайла?

— Нізвідки. Я хочу, щоб ви відчували непевність свого становища і загрози, які супроводжуватимуть вас усюди. Не тому, що я погана й жорстока людина. А тому, що така людина — ви. Якщо піддаєте сумнівові слово королівського чаротворця, то приміряєте все до себе й розумієте, як завиграшки порушили б це слово, чи не так?

— То ви пропонуєте мені відмовитися від усього і не даєте гарантій безпеки? Не дуже вигідна пропозиція, маестре Престе.

— Боюся, ви мене вкотре неправильно зрозуміли. — Жаррак відірвався від крісла, підступив до Фрейріха і двічі вдарив артефактом об паркет, видобуваючи з коротким шепотом нитки чару, які скутали його зброю і потяглися вгору, мов підірвані вітром. — Я пропоную вам відмовитися від небезпечної та беззмістовної затії або померти. Час обирати.

* * *

Будити Ельбраха дзбаником холодної води не довелося — він розклепив повіки, щойно Жаррак перевів подих і зняв із нього сонний чар. Герцог позирав поперед себе причмелено, мовби сон ішов укупі з похміллям. Проте щойно він сфокусував погляд на чаротворцеві та його дружині, причмеленість мов рукою зняло.

— Що ви зробили зі мною? — поцікавився Ельбрах з придихом. — Що тут коїться? І де мій супутник? — Він черкнув поглядом порожній стілець, котрий до того займав припнутий путами Фрейріх.

— Ви поринули в сон, маестре, — спокійно мовила Канре й налила йому, а ще собі й Жарракові вина. — Що ж до вашого супутника, то він більше не зможе бути в нашому товаристві.

— Панно прекрасна, годі замилювати мені очі.

Герцогові руки сіпнулися до жилетки, й він узявся нишпорити по кишенях. Канре знала, що Ельбрах шукає: синій камінець в оковах металевого плетива, камінець на ланцюжку, котрий допомагав йому визначати, коли співрозмовник бреше, а коли каже правду. Але карлінет лежав тепер у внутрішній кишені Жарракового жилета. Чаротворець спостерігав за пошуками алхіміка, котрий не зважувався вголос заявити, що привіз із собою суворо заборонену франськими законами річ, тож зараз хмурився, але мовчки шукав свою згубу.

— Вибачте, це я дозволив собі наслати на вас сон. — Жаррак схилив голову. — Та в нас відбулася тривала й складна розмова з маестром Віллем Фрейріхом, убивцею мого доброго товариша Айнфрада Ґрехама. У мого дому був кровний борг перед Ґрехамами, тож я просто не міг залишатись осторонь.

— І де він, цей Вілль безголовий? — огризнувся Ельбрах, уперше на пам’яті Канре відверто роздратований.

— У садах засвіття, герцогу. Я його вбив.

* * *

— Якщо ви це зробили, у чому я відверто сумніваюся, — прошепотів Ельбрах приголомшено, — то моя думка про ваш гострий розум розвіялась остаточно. Я чув про трагедію в роду Престів, яку принесла битва при Нансіні, але не думав, що ви втратите глузд через неї.

— Ми переповіли вам усе, що знаємо самі, — відказала Канре, примітивши Жарракові блідість і виснаження. Він старався не показувати втоми, поки розмова не завершена, та вона однаково бачила ці найменші зміни, бо надто звикла помічати деталі всього.

— Ви й помислити не можете, що таке вбивство спадкоємця великих. Коли ваш так званий чоловік бажав правосуддя, то мав би передати його віннській Раді й представити свої докази. Хоча як він представив би щось, коли має вас? Живий доказ найбільшого гріха.

— Раджу добирати слова, герцогу, — спокійно озвався Жаррак. — Інакше мені не становитиме проблеми дати вам поспати ще трохи й продовжити розмову, коли ви остудите голову.

— То ви хочете вбити і мене, — пополотнів алхімік. — Надумали собі, що тепер, на посаді королівського слуги, можете… Ні. Слухайте сюди, Престе, — він заговорив швидко, достоту боявся, що не встигне, перш ніж чаротворець знову нашле на нього сон. — Слухайте: я маю впливових друзів усюди. І був би дурнем, якби отак просто, без найменшої підготовки, прийшов до вас із тією інформацією, котрою володію. Тож, якщо зволите говорити відверто, не раджу вам навіть думати про напад. Не раджу шукати вбивств чи інших гріхів, які ви зможете записати на моє ім’я. Бо якщо спробуєте, то довірені мені люди негайно надішлють листа з детальними доказами сумнівної вищості вашої шановної жони до Сонцесяйного правителя, хай йому ще сто літ. І ваш світ, вибудуваний на брехні, розсиплеться в друзки, мов за помахом артефакта. Чули?

— Знаєте, маестре Ельбраху, — мовила Канре, щоб дати Жарракові час перевести подих. — Але ж весь наш світ збудований на брехні. Весь — від Ліру до Ермани, від Скандіякку до Суланни. Брехня про страшну хворобу, про благословення вищих, брехня про золоту гілку, послану господом. Просто ви перебуваєте по зручний бік цієї брехні, тож вважаєте її прийнятною, допустимою, навіть корисною.

Ельбрах хотів щось відповісти, проте розтулив рота й проковтнув ці слова, натомість його погляд ковзнув по артефактові на Жарракових колінах. Канре осміхнулася: повірив. А план міг спрацювати лише в тому разі, коли алхімік безоглядно повірить у загибель Вілля Фрейріха та в загрозу власній високій персоні.

Чаротворець вичікував і не показував, що його хоч скільки стривожили погрози передати франському правителеві нищівну інформацію про служку-вищу.

— Я не вбиватиму вас, герцогу, — врешті мовив Жаррак із помітним жалем у голосі. — Я співпрацюватиму з вами. І побачите: у нас буде прекрасний альянс.

* * *

— Ви хочете більше, ніж пропонуєте, — відказав Ельбрах, мружачись. Він уже опанував себе після звістки про смерть Фрейріха — принаймні з його поведінки скидалося на те.

— Я пропоную вам альянс. Якщо допоможете мені довести Сонцесяйному страшну й незворотну загрозу синьки, я потурбуюся про те, щоб ваше ім’я не з’явилось у жодному переліку прихильників оливети, які дуже цікавлять мого правителя і зовсім скоро зацікавлять вищу Раду Вінну, — повторив Жаррак, котрий до того докладно пояснив Ельбрахові свій план, який викликав у герцога достатньо здивування.

— Вінн не буде коритися забаганкам вашого короля, — обурився Ельбрах.

— Певна річ. Але співпрацюватиме з ним — от як ми з вами. Усі ваші плани щодо синьки коли ще не вигоріли, то вигорять дуже скоро. І якщо серед прихильників оливети майне ваше ім’я, то будьте певні: згорите як зрадник держави. Або безславно будете вбиті у власному ліжку однієї ночі.

— Якщо я не погоджуся вам допомогти, то…

— То хтось інший погодиться.

— І ви навіть не остерігаєтеся того, щоб дати мені зустрітися з вашим Сонцесяйним? Не боїтеся, що викажу вас, коли мені дадуть слово? — Ельбрах усе мружився, мовби не йняв віри Жарраковим помислам і словам.

— Ви, герцогу, любите своє життя, статки і спокій. Навіщо втрачати їх даремно? Чи думаєте, що мені просто так дали статус королівського чаротворця? Що я не взяв Свічку, не переміг біля Нансіна і не заслужив у короля великої лояльності та прихильності? А на другій шальці терезів — обвинувачення віннського маестра, ім’я котрого є в списку прихильників оливети… Та ви й не вийдете з палацу, якщо спробуєте мені зашкодити.

— Не розумію, Престе, чого ви не говорите мені. Що з вами не так? Узяти собі обманом дружину-нижчу — це нонсенс, певна річ. Але змусити Фран відмовитися від синьки…

— Я не потребую вашого схвалення чи розуміння. Я пропоную вам порятунок в обмін на вміння берегти таємниці.

— Спершу я хочу побачити тіло. Потрібно доставити його до Альтесштадта, передати родині Фрейріхів і оповісти, що сталося.

— Ви нікуди не поїдете, герцогу. Ви — наш почесний гість віднині.

— Хочете сказати — в’язень? — одразу ж зметикував Ельбрах. — Так не годиться. Якими б не були ваші особисті мотиви, не можна зневажити загибель високорідного.

— Поясню вам. Я чаротворець, герцогу, а не вульгарний кат. Тіла немає.

Розділ 13. Правильні плітки

Канре розглядала себе в дзеркалі перед тим, як піти до сну. Вона почала робити це невдовзі після того, як слова Ельбраха, зронені ще в Альтесштадті, дали їй примарну п’ятирічну межу життя з керамічним серцем. І вона тихцем виглядала зовні знаки того, що прокляття часоспалення, яке часом спирало дух і туманило зір, викаже себе зморшками, чи сивиною, чи якимись іншими дотиками до її тіла.

Після сьогоднішнього дня, з візитом маестрів Фрейріха та Ельбраха, Канре була певна, що посивіла вполовину — від того, скільки разів усе висіло буквально на нитці. На срібній Нитці Атаїс. Чи на нитці Жарракового красномовного вміння залякувати людей.

Чаротворець, поки Канре придивлялася до свого лиця, підійшов ззаду, і його білясте волосся майнуло у дзеркалі. Він прошкультильгав до ліжка й умостився на краю, а тоді заклацав застібками й ремінцями, які фіксували протез. Юнак завжди знімав його до сну з неабияким полегшенням.

— Твоя вигадка з вишиванням блискуча, — кинув Жаррак, розправившись із чорною ногою, і гидливо (Канре примітила в дзеркалі вираз його обличчя) відставив її вбік, у тінь округлого столика, де чекало вино й біле полотно, вишите ниткою пам’яті Фрейріха.

— Це було найприродніше, що я могла придумати. Та й хто зверне увагу на жінку за шиттям, поки великі світу сього вершать долі? — Канре стенула плечима й дозволила білій сорочці впасти на підлогу, щоб обійтися без довгих передмов нині.

Дівчина наблизилася до ліжка й зупинилась у світлі з вікна, усміхаючись тому, як Жаррак неприховано захоплено позирає на неї — на силует, вималюваний з одного боку срібним нічним світінням.

Вона присіла поруч із чаротворцем, який тут же простягнув руки до неї і зімкнув обійми так міцно, що дівчина врешті відчула вагу того, чим цей день навалився на нього.

— Пробач, що нині стільки всього довелося перетерпіти, — пробурмотів Жаррак. — Я справді з легкістю втягую тебе в ризики, бо мене самого готували до цього з дитинства. Твердили, що поле битви — моє місце, а невсипущі загрози — постійні супутники.

— Не називай це так, — шепнула Канре. — Ти не «втягуєш» мене — ми в цьому разом. І коли б ти бажав тримати мене на віддалі та зносити всі загрози самотужки, то ким я була б тобі?

— Любою і покірною дружиною, — впевнено промурмотів чаротворець, притискаючись чолом до її грудей. — Але мені нема на що скаржитися: маю натомість любу і непокірну дружину, котра не тремтить супроти звинувачень і завиграшки вишиває спогадами суперників серветки.

Він тихо розсміявся і ковзнув язиком від западинки між грудьми Канре до її ключиць, явно закликаючи покинути всі розмови.

Вона втішилася, бо щойно по приїзді з-під Нансіна видавалося, мовби Жаррак, котрий ще сам не зжився зі своїм скаліченим тілом, соромився його. І Канре не знала, як підступитися, як запевнити, як сказати: «Я люблю тебе таким. Бо я люблю тебе. Бо так».

Але тижні летіли, і дівчині тепер здавалося, що вони уклали мовчазну угоду бодай у ліжку забувати про те, що Канре проклята, а Жаррак понівечений.

* * *

Зранку Канре знайшла Жаррака й Ельбраха в холодній вітальні, котра не прогрівалася навіть тоді, коли в каміні гуготіло полум’я, мов у пеклі, яке чекає на всіх грішних нижчих, за переказами церковників. Герцог після вчорашнього шоку мав значно кращий вигляд, і коли б дівчина не знала про його наміри та ідеї, вона могла б вирішити, що чоловік із запалом спілкується з добрим товаришем.

Чаротворець й алхімік порозкладали на обідньому столі папери та баночки і бубоніли над ними, мовби читали слова чару. Проте коли Канре ввійшла, обоє привіталися з нею, а Ельбрах, зиркнувши на Жаррака, повідомив, що хотів би покинути їх та зайнятись особистими нотатками.

— Ти не боїшся залишатись у його товаристві? — спитала дівчина, коли двері за алхіміком беззвучно причинилися. — Він майстер порошків і красномовної брехні.

— Саме те, що нам зараз потрібно, хіба ж ні? Поза тим, я наклав на себе хитромудрий щит, а з гостя нашого видобув кровну обіцянку, котру він не зможе порвати, хай хоч сам навпіл розірветься.

— А якщо порушить, то що — справді розірветься? — наморщила носа Канре, яка мимоволі уявила цю картину і не побажала такого навіть Ельбрахові.

— Ні, але йому це озветься достатньо, щоби пошкодувати про свій вибір.

— Що ж, я рада, що гість не ризикуватиме всадити столового ножа нікому в груди, поки ми відволічемося на прекрасні десерти, які готує ваша пані Мірія.

— Вона прагне догодити тобі. І не лише вона — всі вдоволені тим, як ти впевнено запроваджуєш віннські традиції в цьому домі.

— Не хочу, щоб мене боялися чи падали в ноги, — зашарілася Канре. — Чи щоб тремтіли через найменшу помилку.

— Отож, і скоро дім Престів стане найкращим місцем у всьому Івеліні. А що чутки розлітаються, як та синька, то до нас захочуть втрапити на роботу всі служки. А далі твоя добрість спричинить колапс у місті, — піджартував Жаррак.

— Оце насміхайся собі скільки забажаєш, а я, між іншим, саме від уважних служок дізналася, якої барви сукня буде до прийому в господині дому Бернажів, — здвигнула бровами Канре. — Мої чудові помічниці певні, що я маю більше перейматися тим, щоб вийти у світ у всій красі.

— Уперше чую про прийом у Бернажів.

— Бо це кавовий вечір у господині дому — лише для паній. І мене офіційно запрошено.

— Ти плануєш піти?

— Ні, певна річ. Досі відмовка про те, що я хворію, діяла бездоганно.

— Цього разу заплануй.

Канре підвела погляд на чоловіка і машинально стиснула руку на зап’ясті, де горів кривавий браслет.

— Хіба ми не вмовилися, що я оминатиму такі заходи, поки є змога? Хіба в нас нема важливіших справ?

— Це стосується справи, — усміхнувся Жаррак і пошкутильгав до вогню.

Канре приєдналася до нього й налаштувалася слухати, яким це чином посиденьки з кавою можуть допомогти справі.

— Пригадуєш, як учора Ельбрах сказав, що має всюди друзів? І що варто мені посягнути на його життя, як король отримає свідчення того, що ти — не уроджена маестра?

— Як таке забути. — Дівчина опустила погляд на браслет, що сповивав зап’ястя. Гілка горіла на внутрішньому боці руки. — Він вчинив мудро.

— Саме тому треба діяти вже. Поки ми чекатимемо на візит до короля, на те, що Ермана офіційно висловить підозри та застороги щодо синьки, Ельбрах буде в наших руках. Та я не знаю, як справа обернеться далі, й не можу дозволити інформації про тебе висіти гострим мечем над нашими головами.

Канре зрозуміла, куди чаротворець хилить, і підвела погляд.

— Ти думаєш, що ця інформація тут. В Івеліні. Думаєш, Ельбрах тримає її просто в нас під носом?

— Так. Фрейріхові він своєї гарантії безпеки не вділив, та й Вілль, певніше за все, вже на півдорозі до Альтеса. Та поглянь сама: вони з Фрейріхом приїхали до столиці зовсім недавно, й коли зібрали щось проти тебе, то зробили це тут, бо нíде більше. Вони не покидали Івеліна — у клубі алхіміків ретельно фіксують прибуття і від’їзд гостей, я перевірив. Нехай Фрейріх любить діяти згарячу, та Ельбрах не такий. Він не ризикнув би надсилати свої відкриття до Вінну — надто цінна інформація, надто великий шанс, що вона втрапить у чужі руки чи згубиться в дорозі.

— Отож, — підхопила нитку здогадів Канре, — якщо він залишив її в Івеліні, то — в когось, до кого має довіру.

— Так. А коли маестри зберуться в панії Бернаж, щоб випити кави, то вони неодмінно почнуть пліткувати…

— І коли в домі котроїсь із них зупинявся чи бодай зазирав на гостину такий примітний та чарівливий гість, як сам герцог Лорингії, то маестра, котрій випало з ним бачитися, не втратить нагоди похизуватися, — розсміялася Канре. — Достеменно так! Я пригадую, як у пані Альвіанні вони часом одна поперед одну оповідали, у кого були вищі гості: чи то панотець, чи королівський чаротворець, чи сам Його Високість дофін. Тож коли Ельбрах залишив свої цінні знахідки проти мене тут, вони можуть знайтись у того, до кого він завітав з візитом.

— Це лише один шанс, але він вартий того, аби спробувати.

— Я заопікуюся цією справою. А ти заопікуйся тим, щоб король побажав забути про синьку.

— Йому потрібна Ермана. Я не член Ради, але смію припустити, що навіть якби Сонцесяйний не тремтів, як прапор у грозу, за своє здоров’я й благополуччя, то задля помочі Ермани й вигідного союзу він піде на це.

Канре усміхнулась у відповідь. Коли вони лишень говорили про таку можливість, коли все лягало в лінію теорій та вчинків, які один за одним приведуть до бажаного результату, її сповнював трепет від думки: ось воно, ось щось незбагненно велике й важливе, до чого вона дотикається, — ану, Каро, Юппер, Аннік, що ви сказали б тепер, якби побачили? А ви, маестро Альвіанні? Та тепер, коли стрункість планів раптово порушилася ще безліччю необхідних ходів, Канре доводилося змушувати себе робити ці кроки. Бо вона геть не чула себе героїнею, а такі речі, як пошуки заколотників, спроби вплинути на короля, намагання струсонути звичний лад, більше личили б справдешній героїні, одній із тих, котрі оселялись у Кариних казках — вечорами, в дитинстві.

Утім, Канре думала собі, що ті героїні, коли вони були всередині своєї історії, не знали, чи зможуть сягнути цілі, не знали, який кінець жде: перемога чи поразка? Які випробування натицяла доля на шляху? Ні, такого знання в них не було. Вони просто йшли і чинили, що мусили.

Тож найперше дівчина ввічливо відповіла панії Ніколетті Бернаж, що безмірно вдячна за турботу про її здоров’я та з великим задоволенням приєднається до товариства в суботу. Адже скучила за хорошою розмовою та покладає великі надії на те, що зможе влитися до тутешнього кола. А отримати за подругу дружину королівського чаротворця бажатимуть усі. І вона стане подругою всім, кому знадобиться.

Такі думки опанували її, поки голка літала над полотном, до кінця вшиваючи у візерунок Фрейріхові спогади. Жаррак твердив, що Нитка Атаїс стане надійним сховком, і коли він вкриє її захисним чаром, буде дуже важко їй зашкодити. Адже аби вивільнити спогади буремного маестра, нитку належало знищити.

* * *

Палац тиснув на Жаррака попри те, що чаротворець був звичний до пишних зал. Але тут, у серці Івеліна, все так напоказ видавалося багатим і дорогим, що часом хотілося примружити очі, аби не бачити блиску, який з однаковим успіхом вражав суланнських купців, жуанських можновладців і гостроязиких скандіяцьких вояків.

Сонцесяйний сам викликав його, нагально. Жаррак сподівався, що правителева поспішність має під собою бажання якомога швидше прийняти рішення щодо синьки. А Ельбрах зіграє в цьому визначену йому роль.

Чаротворцеві хотілося б мати на день-два більше часу, аби викрити, де ж герцог Лорингії сховав інформацію про походження Канре. Можна було тим чи іншим шляхом видобути це знання і в самого Ельбраха, та Жаррак розумів: щойно віннець втратить свій козир проти них із Канре, він перестане грати за правилами і кине все задля власного порятунку.

До всього, коли король кликав до себе, то не визнавав затримок. Чаротворець завчив це з дитинства, слідкуючи за тим, як батько раніше зривався в будь-яку пору дня й ночі, щойно отримував листи з палацу.

Подейкували, на зорі свого правління молодий і амбітний без міри монарх волів, щоб глави великих домів, як і члени Ради, постійно жили при дворі. Та вони жорстко відмовили в цьому, й Сонцесяйному довелося погодитися, бо могуть чаротворців важила для підтримки корони над усе.

«Запам’ятай, Жарраку Етелю, — говорив тоді Людовік Прест. — Твій дім — твоя твердиня. Остерігайся нарочитого блиску і приваб двору: щойно торкнешся їх, за твоїми плечима захряснуться двері й ти опинишся в пастці. Король диктуватиме кожен крок і слідкуватиме за кожним кроком. Твій дім — маєток Престів або поле бою. На чужій території ніколи не переможеш».

Нині Жаррак згадував ці слова особливо чітко, бо ж він таки збирався перемогти.

Ельбрах дорогою до палацу відмовчувався, незвично тихий і неговіркий. Здавалося, герцог Лорингії прийняв свою роль у цій грі. Чаротворець знав, що має перевагу: його слово тут вагоміше, ніж прибульцеве. У його руках — список учасників змови. Та в руках Ельбраха — найважливіше знання про Канре.

Збиралося на грозу, і тиск — зримий чи надуманий — уже здавлював скроні. Поки вони проходили крізь десятки дверей дорогою до кабінету, де король приймав відвідувачів, чаротворець шепнув кілька слів, і чар, який мав позбавити головного болю, шурхнув угору та розсипався голками довкола чола.

Останні двері відчинилися.

— Ми вже вислухали позицію Ради і тепер хочемо знати вашу думку як особи, неочікувано найкраще обізнаної з цією справою. — Король метнув листа на стіл так різко, що Жаррак не засумнівався щодо неприємного змісту.

Він пробіг послання поглядом: як матір і попереджала, імперія Ермани у звично гострій манері висловила стурбованість чутками про загрозу міттги для високорідних. А тому не мала «певності в змозі облаштувати шлюб Її Високості принцеси Марії Амалії». Доки не отримає гарантій, що хвороба не оживе в кордонах Франу. Чи поки Івелін офіційний не надасть вагомого спростування цих чуток.

— Як бачите, маестре Престе, вони вирішили, що можуть диктувати нам умови через свою спадкоємицю, — додав Сонцесяйний. — Та ніхто не диктує умов нам.

— Що про все це думає Рада? — спитав Жаррак, щоб через незнання не протиставити себе всьому вищому правлінню.

Король осміхнувся:

— Вважає підозри щодо міттги нісенітницею. Очікувана відповідь, так? Наші радники твердять, що коли імператор хоче відмовитися від вигідного шлюбу через казки, то ще невідомо, хто втратить на цьому більше. От тільки Рада не знає, що ці казки віднедавна ожили…

Дорогою Жаррак ретельно зважив усе, що хотів сказати. Тому зараз нагадав, що з цим шлюбом північна імперія надасть також війська для повернення півдня і кошти на відновлення після лірських погромів, які виснажили Фран.

— А понад те, якщо союз пов’яже нас, то Вінн, затиснутий з обох боків, не зможе вдарити цим химерним зіллям, — додав він наостанок. — Не ризикне набути собі ворогів зусібіч.

Проте це ще дужче подратувало правителя. Він звернув до Жаррака примружені очі й відповів, ковзаючи по грані між своїм робленим спокоєм і відвертістю:

— Зілля мало залишатися в таємниці. Про нього відомо вам, нам і мертвим. Чому ж тоді Ермана зненацька висловлює побоювання? Ми не хочемо раптово дізнатися, що в цьому є ваша рука, Престе.

Жаррак ледь стримався, аби не завести голову назад і не розреготатися. То он як високо ставить його вплив Сонцесяйний король! Простягнути руки до самої Ермани, в серце інтриг Кенса! Воістину нежданий висновок. Та сміх, який розливався всередині, не проступив на чаротворцевому лиці, бо Жаррак добре знав, чого варті зайві емоції, висловлені не в той час. До того ж рано чи пізно при франському дворі дізнаються про другий шлюб Генріени Віннської.

— Як і мій батько, я понад усе бажаю зберегти таємницю, — відповів чаротворець. — Та коли мені відомо про дві смерті від міттги — як знати, скільки їх було насправді? Чутки з Вінну, поширені заколотниками, могли легко просочитися на північ. Прихильники квітки не втратять нагоди стати на шляху, бо союз Ермани і Франу вдарить по них так чи інак.

— Ні. Вдаримо ми. Із союзом чи без, — голос короля, котрий завжди огортав оманливим спокоєм, тепер озвався крицею.

Жарракові не здавалася помилкою ця гра з вогнем. Та він шкодував про інше: замість постійних сутичок не дізнався в батька направду важливих речей, не відкрив майже нічого про його дружбу з Сонцесяйним. Про те, як донести до нього те, що треба донести, й не наразитися на гнів.

Відчуття нескінченного часу, пориви втекти від долі королівської зброї — тепер вони видавалися Жарракові геть дитинними, хоча ще рік тому він усе б віддав за змогу не мати жодної відповідальності за собою. А тепер ось вона — посада королівського чаротворця, в його руках, котрі, слава святим, ще обидві цілі. Посада дозволяла чинити задумане, а він не знав як. І не мав ані часу, ані змоги вчитися на помилках.

Жарракові знагла захотілося на поле бою — захотілося аж до дрижаків у руках, до фантомного болю у втраченій нозі. Опинитися там, де він міг вивільнити добре знайому, шалену силу.

«Твоє поле бою — тут», — нагадав собі і знову позирнув на короля.

Скидалося, що того найбільше гнітить думка підкоритися побажанню Ерманської імперії. Бо що таке величезна імперія супроти нього, Сонцесяйного? Що йому розбиті війська й усі полеглі, коли можна звести їм пишний монумент й прикликати на службу їхніх дітей? Що йому синька, поки вона точить свої пазурі за стінами палацу?

Жаррак вірив: король прийме потрібне рішення. Але лише коли прийме його сам або ж вважатиме, що не йде на поступку Ермані, що робить щось виняткове, благородне, послане небесами. І неодмінно вигідне для корони Франу. Тож час діяти.

— Ваша Величносте, — відказав чаротворець, — як ви й наказували, я впорядкував перелік тих, хто входить до так званої спілки і криється у Вінні. Ви також хотіли дізнатися більше про зілля. Оскільки я не знавець порошків, то запросив сюди герцога Лорингії, маестра Рілля Ельбраха, знаного алхіміка з Альтесштадта.

Жаррак видобув із кишені лист з іменами прихильників оливети, дбайливо складений Канре, і поклав його на стіл. Примарна загроза набула бодай якоїсь форми. Король коротко кивнув.

— Інформація про заколотників — безцінна, і Фран ніколи не забуде вашої відданості та сміливості. Цей список сьогодні ж потрапить у потрібні руки. Але запросити алхіміка з Вінну — у справі міттги? Це невиправданий ризик. Ви довіряєте йому, маестре Престе, попри змову, яка зріє в Альтесштадті?

— Змовники — переважно лірські втікачі. А мій соратник мав справу з зіллям.

— Ви не відповіли на питання.

— Наше знайомство з герцогом Ельбрахом природне — багато років я провів в Альтесштадті. Тож мені краще відоме тамтешнє вище панство, ніж івелінське.

— Ви все ще відповіли на питання.

— Так. Я цілком довіряю йому, — збрехав Жаррак, і холод торкнувся його спини, нагадуючи, чого може коштувати ця брехня.

* * *

Канре ніколи не заходила до дому Бернажів, принаймні з головного входу. Запевнила себе, що все гаразд. Запевнила себе, що все гаразд, іще з десяток разів.

Маестра Бернаж зустріла гостю у вестибюлі й, розцілувавши, попрохала називати її «просто Ніколеттою»; тоді побідкалася, що гостя пропустила туфельну церемонію, і запросила Канре до вітальні, вмебльованої та прикрашеної в теплих барвах, що підкреслювало гарний смак господині дому чи того, хто обставив тут усе.

— О мій боже, — прошепотіла одна гостя, прикриваючись віялом, — то невже ми маємо таки честь побачити поміж себе справжню маестру Прест?

Канре слабко всміхнулася замість відповіді.

Ніколетта Бернаж діловито взяла дівчину під руку й підвела до вільного крісла: усі інші вже сиділи в колі біля низького столика, заставленого фруктами, медом і чашками з кавою. Господиня представила гостей по черзі. Канре знала в обличчя лише пані Мерселлі, котра чинно затуляла лице траурною вуаллю.

Дівчина пригубила горнятко з кавою і вирішила спостерігати та прислухатися, поки не майне потрібна нитка, яка приведе до Ельбрахового сховку. Втім, щойно вона зробила два ковтки, як помітила: розмова застигла, мов найліпша ґаляретка пані Манно в неділю вранці.

— Ну, люба пані Прест, — м’яко усміхнулася Ніколетта, — потіште нас історією. Ми чули про ваше слабке здоров’я донедавна й уже переймалися, що не зустрінемося аж до балу Весняної Фортуни.

— Дякую за турботу, тепер зі мною все гаразд, — відказала Канре. — І на балу ми побачимося.

— Певна, що ви матимете успіх і легко знайдете, з ким танцювати всю ніч, — усміхнулася маестра, що сиділа при вікні. — Якщо ваш чоловік не ревнуватиме. Йому ж тепер не до танців.

Попри стриманість цих слів, Канре помітила гострий погляд у її бік — мовби жінка перевіряла, чим можна вколоти нову в товаристві особу.

— Ох, дуже шкода вашого чоловіка, справді. — Інша пані, у зеленій сукні й смарагдових коштовностях, обмахнулася хустинкою. — Такий молодий і талановитий, але такий немічний тепер.

— О, можу вас запевнити, немічний — це останнє слово, яке можна вжити щодо маестра Преста, — мовила Канре впевнено, проте панії, що оточували її колом барвистих сукенок, мов за командою захихотіли, прикриваючись віялами. Наче вона сказала їм щось дуже потішне.

Канре не підтримала сміху, та запізніло здогадалася, як вони вирішили потрактувати її слова. Тож інтерес маестр вона вже здобула. Залишилось, аби вони розбалакалися.

— Ми згораємо від інтересу, — змовницьки шепнула Ніколетта Бернаж. — Як це сталося? Як ви спромоглися пошлюбити самого Преста, та ще й так швидко, що ніхто й оком не змигнув?

— О… — Канре розкрила віяло й приховала свою усмішку теж. — Це історія, котра навряд чи заслуговує вашої уваги.

Слова подіяли так, як вона й сподівалася: панії взялися манірно її вмовляти й переконувати, що саме-саме цієї історії їм не вистачає у прісному й нудному івелінському житті, коли зима, та ще й ця війна, та ще й ця синька пройшла — ніяких тобі розваг.

— Тоді повідаю вам, що це історія великого кохання. Я покохала маестра Преста, щойно зрозуміла, яка він благородна й добра людина. А він покохав мене… та навряд чи маю відповідь на питання, чому мене спіткало таке щастя.

Дівчина очікувала ще одного спалаху хихотіння, та маестри поглядали на неї зі здивуванням чи навіть підозрою.

— Ох, пані Прест, — врешті відказала одна гостя, блискаючи прикрасами з бірюзи, — історії справжнього кохання так рідко трапляються в житті, що мимоволі ми втрачаємо змогу в них вірити.

— Гаразд, — спохопилася Канре, щойно зрозуміла, який подив викликає її щирість. — Тоді мушу додати ще одну деталь, без котрої розповідь не буде повною. Маестр Прест попросив моєї руки після того, як я жбурнула баночку із зіллям у голову його дуельному суперникові. Суперник цей ладився з-за спини напасти. Тож мій вчинок урятував панові Престові життя.

— О святі, ви втрутились у дуель? — зойкнула пані в зеленому.

Канре подумки вилаяла себе: адже втручання в сутички вважається грубим порушенням і тягне за собою суттєві проблеми. Чула про це, й однаково припустилася дурної помилки! Вона розправила плечі і стерла з лиця усмішку.

— Маестри, суперник мого чоловіка вирішив першим напасти ще до початку дуелі, тож я не могла залишитись осторонь.

— Але великі чаротворці ненавидять втручання в їхні справи. Якби я опинилася в такій ситуації й посміла завадити любому Еженові, — озвалася сапфірова пані, дружина маестра д’Олена, — він би страшенно розгнівався.

— Ваша правда. Ось якби він загинув через те, що ви не втрутилися вчасно, то не розгнівався б, — усміхнулась Канре.

— Можливо, у вас на півдні — ви ж із півдня, так, маестро Прест? — ведеться, що можна порушити правила дуелі, — майже ображено відказала панія д’Олен. — Але в столиці все на слуху.

— Так, тому маю сподіванку, що ви люб’язно поставитеся до того, що приїжджа з півдня не відає всього про тутешні звичаї, — мовила Канре, сподіваючись, що тепер заверне розмову на відмінність традицій. І на гостей. І на конкретного гостя з Вінну.

— Люба пані Прест, ваше товариство для нас — це неоціненна змога повчитися сміливості, — відповіла маестра д’Олен. — Не кожному стане снаги так поводитися.

— Бачте, гостювала цієї зими у Вінні, у сім’ї мого чоловіка, і зі здивуванням дізналася, як тамтешні маестри розважаються дуелями через найменші суперечки, — додала Канре, силкуючись повести розмову в потрібний бік. — Певна річ, то не смертельні сутички, а радше випроба сил. А все ж.

— Ох, віннки. — Пані в рожевому підібгала губи. — Ні смаку, ні стилю, ні такту. Не дивно, що вони такі свавільні й, прости господи, геть не тямлять, що високі комірці нікому не додають вабливості.

— А от віннці — навпаки, — хитро осміхнулася одна з присутніх, пестячи мереживо у вирізі своєї сукні, котрий явно занизили настільки, наскільки це дозволяли правила пристойності. — Холодні такі зовні, правда, а на ділі мають чим вразити.

— А як вам, маестро Прест, — озвалася до неї панія в зеленому, — ваш чоловік: він більше віннець чи франець?

Канре опустила очі, нагадуючи собі грати милу гостю, бо її вже й так завела не туди оповідь про дуель із Мерселлі.

— Боюся, не можу вам відповісти, бо не маю з чим порівняти. Це питання, в котрому в мене нема досвіду, — шепнула вона, старанно туплячись на марципани з помаранчами.

Кілька маестр зітхнули розчаровано, а пані в зеленому випросталася, мовби одразу ж здобула перевагу над Канре, й додала:

— Оце ви дарма! Та життя в столиці дозволить вам сповнити будення новими барвами.

Дівчина спершу хотіла огризнутися, що не потребує жодних нових барв у тому сенсі, який ховався в словах співрозмовниці. Та вже наступної миті пригадала: вони, всі ці панії, направду невільні, як і вона була колись. Розмінні монети своїх родів, пошлюблені задля грошей чи задля того, щоб поєднати сильні чаротворчі дари. А коли котрась тут і почувалася щасливою, то, певніше за все, мовчала про це й закочувала очі, як і всі, коли йшлося про кохання.

«Думай про справу», — нагадала собі дівчина. Була певна: скоро маестри вгамують свій інтерес до неї, і буде нагода розпитати про віннських гостей. А саме — про такого собі герцога Лорингії. Адже його приїзд сюди не міг минути непоміченим для цього знудьгованого товариства.

Розділ 14. Небезпечні зв, язки

Ерманські посли, насуплені й високочолі, мов то був критерій, за яким їх обирали, поважно кивали на оповіді короля про прекрасні сади й оранжереї, повз які вони прогулювалися. Нині нашпичені чорним гіллям кущі та дерева здавалися вбогими, та послів треба було чимось розважати перед обідом. Тож Кловіс Сонцесяйний бадьоро ходив колами алей і водив усіх за собою. Жаррак волів би відмовитися від прогулянки, бо нога боліла, а протез погрожував натерти її до крові, як часом бувало після тривалої ходьби. Кожен крок уже відлунював несильним, але відчутним болем, змушуючи чаротворця більше спиратися на ціпок і відставати від бадьорого гурту.

Ельбраха не запросили до товариства, та Жаррака це влаштовувало, поки алхімік виконував свою частину плану. А виконував він її блискуче.

Герцог володів винятковою красномовністю і, здається, вирішив спрямувати її всю на те, щоб сповнити обіцянку. Тож у його вустах вплив зілля з оливети набув масштабів неконтрольованої біди: щоб занедужати, не потрібно, мовляв, самому вживати проклятий порошок (король уже й так наказав ретельно перевіряти всю їжу, котру доставляли до його покоїв). Жаррак був певен, що на цю історію герцога надихнув недавній випадок із Фрейріховою цанією.

Спостерігаючи на прогулянці за ерманцями, які вдавали інтерес до рідкісних дерев, чаротворець гадав, скільки часу піде на укладення шлюбного договору принцеси. Договору про кошти, які надасть Ермана на відновлення півдня, і про воєнну поміч, з котрою Фран поверне землі аж до Свічки.

Якщо бажання короля вгамуються на цій межі.

* * *

Канре почувалася мов припнута до бочки запалювального порошку. Панії на прийомі в Ніколетти Бернаж і не чули про герцога Лорингії. З того, як жваво вони цікавилися тим, хто цей пан, ясно, що жодна з них не плекала підозр.

— Проте знаєте, люба Канре, — маестра д’Олен змінила гнів на милість, коли дискусія про дуелі завершилася. — Моя кузина маестра Ванель приймала на тижні гостей з Альтесштадта. То ви б написали їй. Бідна Адела зрідка вибирається до товариства, бо — страх подумати — майже засліпла минулоріч по хворості.

— Вельми вдячна за пораду, пані д’Олен, — схилила голову Канре, подумки усміхаючись: незряча кузина! О, певна річ! Такій можна безборонно залишити найвагоміші документи й не боятися, що вона дізнається забагато. Ельбрах не втратив би такого шансу.

Підбадьорена своїм відкриттям, дівчина наступного ж ранку написала ввічливого листа до маестри Адели Ванель. Зізналася, що хоче навідати її та зазнайомитися, бо панія д’Олен люб’язно порадила свою кузину як чудову співрозмовницю і щиру подругу.

Відповідь від Адели забарилася — надійшла день по тому, надвечір. З найщирішим смутком незнайомка повідомила, що їй лестить увага самої маестри Прест, але вона надто заслабла, щоби приймати гостей.

Дівчина перечитала листа — відмова Адели була настільки пишномовною, що звучала майже як згода, як обіцянка зустрічі невдовзі. Проте Канре не мала часу чекати. Вона замислилась: як личить наполягати на зустрічі? Як повестися, щоб домогтися свого й не порушити хитких правил пристойності? Це Жаррак міг відчиняти всі двері й заявляти щось «іменем королівського чаротворця». Їй залишалась інша гра: ввічливість, переконливість та уважність.

Врешті Канре покликала обох своїх помічниць, Сафі й Анні, і наказала їм приготувати на ранок кошик із фруктами та медом, який надіслала маестра Генріена. Маестра Прест лагодилася на гостину, хоча служки запевняли, що їй би треба відпочити, бо так змарніла і згризлася через маестрів від’їзд.

Канре цитьнула на них, хоча дійсно турбувалася через від’їзд Жаррака. От тільки ніхто не міг зрозуміти глибину й причини її турботи, бо ніхто не вбачав загрози у візиті королівського чаротворця в пенати свого владики.

* * *

— Шановне товариство, поважна Радо, панове чаротворці й алхіміки…

Вдоволення на лиці короля іскрилося так, що Жаррак міг його добре роздивитись і з віддалі, на якій він обачно спинився, не бажаючи пнутися до перших рядів. Він силкувався не позіхати зі сну, обмінявся мовчазними кивками з архалхіміком Рошнаном і відшукав поглядом глав Мерселлі та д’Оленів, але ті стояли обабіч Сонцесяйного і не помітили третього королівського чаротворця за спинами інших. Його Величність повів далі:

— Новини надійшли вранці з Аль-Аканте. Зі щирим смутком мушу повідомити, що минулої ночі відійшов у сади засвіття великий правитель Алессант Архес ла Лір. Вшануймо ж його пам’ять мовчанкою та розмислами про вічну темряву, яка попереду чекає на кожного.

Сонцесяйний першим схилив голову, пірнаючи в мовчанку та розмисли. Проте Жаррак, перш ніж потупитись і розглядати вигадливий паркет, як це зробили всі довкола, примітив посмішку короля. Примітив і горіння аур: смерть лірського правителя означала перемогу, хай і здобуту не руками армії Франу, та все одно важливу.

Чаротворець подумки полічив до двадцяти і випростався: стільки часу про людське око було достатньо на вшанування померлого.

Жаррак донедавна лише втішився б загибелі лірського правителя. Бо коли горить війна, то ворога видно чітко, й погибель його є твоєю перемогою, яким би достойником суперник не був. Але тепер його власна війна проти синьки вимагала, аби Іскристий виступав загрозою. Й ось — загроза розтанула, як летке зілля: хто б не перебрав собі трон — чи королева-регентка, чи хтось із лірських вищих, — на становлення їхніх сил і впливу піде час. Час, коли Сонцесяйний може знову відчути себе нездоланним.

Чаротворець позирнув довкола, шукаючи Ельбрахову постать, але не знайшов її. Натомість помітив віддалік ерманських послів. Вочевидь, король бажав продемонструвати, що у світлі новин із півдня їхня підтримка стрімко втрачає вагу. Жарракові руки знайшли навершя артефакта. Він був певен: ерманці не забажають чекати далі.

* * *

Коли екіпаж спинився перед ворітьми дому Адели Ванель, Канре постановила собі вивідати правду. Вона стримано усміхнулася управителеві, а тоді повідомила про своє бажання зустрітися з господинею.

— Дякуємо за вашу добрість та щедрий дарунок. Нашій панії нині недобре, — відказав управитель, стискаючи кошик із фруктами й медом обома руками. — Проте я передам їй вітання. Оскільки ви здолали шлях сюди, дозвольте запросити й почастувати вас солодким полуденком. Молода маестра зараз завершує свої музичні студії, тож, коли побажаєте, ми запросимо її до вас.

— Як люб’язно. — Канре переступила поріг і торкнулася застібки плаща. — Я з задоволенням залишуся на полуденок. Але спершу передайте вашій господині, що її приїхала навідати маестра Канре Прест і вона дуже сильно бажає зустрічі. Настільки сильно, що здолала пів міста в цей похмурий туманний ранок. Певна, у пані дому знайдеться для мене хвилина, — додала дівчина, пригадуючи оповідь маестри д’Олен.

Сестра Адели згадувала, що сліпота сильно позначилася на характері маестри і хворістю пані відсторонювала себе від товариства. Але коли розмисли Канре правильні, панія Ванель не посміє відмовити в зустрічі дружині королівського чаротворця. А ще тут, як вчасно підказав управитель, живе молода панночка, яка теж може знати, що відбувається в домі.

Канре повернула на обличчя вираз втомленої нудьги, з яким не розлучалися високорідні, й пропливла до вітальні, куди її провів один зі слуг. Вмостилася при вікні, сподіваючись, що сонце ще визирне сьогодні, і взялася рахувати завитки на стінах, поки служки накривали для неї столик і заставляли його солодким, випічкою, келихами, карафками, до шийки наповненими настоянками та вином — стільки всього, мовби чекали на десяток гостей. Канре сприйняла таку увагу за гарний знак.

Її сподівання підтвердилися, коли за кілька хвилин управитель повернувся і повідомив, що панія Ванель матиме за честь прийняти поважну гостю. Хоч вона чується не в силі, та бажає спуститися, щойно закінчить убирання. І зможе засвідчити свою повагу, якщо гостя, певна річ, не квапиться і зажде.

Гостя милостиво усміхнулася й повідомила, що для пані Адели має весь у світі час. Мовби на знущання з такої заяви, серце кольнуло, і на кілька коротких митей Канре перестала відчувати власні пальці. Проте слабкість швидко розвіялась, а дівчина попрохала серце вгамуватися, мовби воно могло зрозуміти: то вже не питання її благополуччя. Якщо походження «маестри Прест» випливе назовні, це зруйнує Жарракові плани щодо синьки і — більш ніж точно — спопелить його життя.

* * *

Новина про Ельбрахів від’їзд застала Жаррака зненацька: просто у дверях спочивальні, яку надали віннському гостеві. Той похапцем пакував баночки з порошками й гримав на слуг, які збирали його одіж до великої валізи.

— Не думав, що ось так дізнаюся про ваші подальші плани, — мовив Жаррак, спираючись на одвірок.

— Я їду, коли вам цікаво, маестре Престе… — з доброзичливою усмішкою повідомив герцог і помахом руки прогнав слуг, — до Аль-Аканте, — додав він, коли обидвоє дверей його покою беззвучно зачинилися. — Моя справа тут виконана. Я дотримав умов обітниці, котрою ви мене зв’язали, мов трійчастими путами.

— Овва, які новини. Мені цікаво: чому південь? — Жаррак прошкутильгав до столу й майже впав у крісло. — Хіба вас не чекають дім та справи Альтесштадта?

— Вважаєте, що ще недостатньо занурились у мої справи і маєте право на цей допит? Тоді скажу так: через ваш порив принести справедливість у цей світ — похвальний порив, погане втілення — прихильники квітки у Вінні переживатимуть зараз не найкращі часи. Мене це може зачепити. Ну а ще я вільна людина і дбаю про свою безпеку. Тож вважаю, що Аль-Аканте зараз стане кращим місцем для відпочинку від усього цього.

— Незабаром порошок зникне, і про нього не згадають. Як і про синьку.

— Знаєте, як чинять розумні люди, Престе? Навіть коли чуються на вершині світу за щитами своїх посад чи виняткових умінь? Вони не роблять однозначних ставок і все піддають сумнівам. А наразі, вибачте, маю завершити збори: ваш владика вирішив, що мої знання про зілля Гвеннана вже не стануть тут у нагоді. І якщо ви вважаєте, що ваш Сонцесяйний не забажає отримати у свої руки отруту, то ви дурень, Престе. Або дурень він. Не беруся судити, бо й сам виставив себе нівроку дурнем, коли тримав у руках усі нитки, а дозволив нахабному юнакові обвести себе навколо пальця.

— То наступного разу обачно обирайте сторону. Доброї дороги, герцогу, — кивнув на прощання Жаррак і, змірявши швидко відстань до обох дверей, пішов до тих, котрі були на кілька кроків ближче, бо йому спрагло хотілося потрапити до свого покою, сісти в крісло й не ворушити триклятою ногою до вечора.

Втім, після короткого листа до Канре Жаррак не міг сповнитися спокою і очікував, що король покличе його до себе, з похмурим передчуттям: смерть Археса, схоже, сп’янила Кловіса так, що він міг кинутися на менш помірковані рішення. Проте коли його справді прикликали, коли двері кабінету розчинились і хряснули за чаротворцевою спиною, він не помітив тієї радості, котра панувала тут уранці, по звістці про загибель ворога.

— Престе, чи ваш товариш-алхімік уже покинув палац? — спитав король діловито.

— Коли я бачив його востаннє, він стрімко збирався це зробити.

— Чудово. Герцог повідомив мені своє бажання поїхати на південь, і я сподіваюся, що ми отримаємо від цього віннця знання про те, що сталося з Алессантом. Адже причину смерті так і не оголосили. Та якщо виявиться, що тут не обійшлося без клятого порошку… Я хочу, щоб ви тримали зв’язок із цим герцогом Ельбрахом. Не дамо заразі вирватися й розповсюдитися далі.

Жаррак лякався видати свою наглу радість. У мить, коли він боявся, що смерть правителя Ліру позбавить Сонцесяйного всіх страхів, у мить, коли справа висіла на волосині, тоншій за чар сновиддя…

Король сперся на стільницю, на якій простягнулася вирізьблена в дереві мапа. Права рука правителя лежала тепер акурат на кордоні між Ліром і Франом, а ліва обіймала узбережжя вище від Нісаля і впиралась у гірські хребти, вирізьблені з кристалів.

— Смерть Алессанта Археса — це божий знак, Престе, — палко мовив король. — Це заклик до дії. Після довгого протистояння ми зможемо здобути перемогу, повернути собі владу над півднем і стати надійним щитом між лірським свавіллям і нашими добрими сусідами на сході та півночі. Південці напали на нас, порушивши всі закони чесної війни. Вони розорили наші землі й переполовинили мою гвардію. Та найгірше те, що вони посягнули на святе — на золоту гілку, забажавши зламати її. Зараз ми маємо перевагу і вигідних союзників. Провидіння наказує нам прийняти цей дар і рушити вперед, поки наш ворог ослаблений, поки корона лірської гілки нічийна, а королева-регентка не має й дрібки справжньої влади. Отож ми приймаємо цей знак, приймаємо союз із великою імперією Ермани та їхні умови.

* * *

— Ви, мабуть, помилилися, маестро Прест, — голос Адели Ванель нагадував м’яке плетиво. — Віннські гості в цьому домі не бували, відколи мій покійний муж, хай квітнуть йому небесні сади, не повернувся з-під Нортештадта.

Зовні не скидалося, що господиню дому точить хворість чи гарячка, тож Канре не дорікала совість через цей візит. Та приїзд Ельбраха до свого дому Адела заперечувала, як кожен синюшний заперечує попервах хворобу, сподіваючись, що так вона візьме й розтане.

— Пані Адело. — Канре залишила ці слова наостанок, але вичерпала вже все, на що покладалася до того. — Мій чоловік, королівський чаротворець Жаррак Прест…

— І я, спасибі, вже надивилася, як ти цим пишаєшся, дитя.

— Я не дитя для вас, — відказала дівчина, стискаючи віяло. Вона до останку хотіла послуговуватися лише люб’язністю, проте це нічого не дало, тож настав час змінити тактику. — І не для розваги прийшла. Гостя, про якого я запитувала, шукає мій чоловік у справі державної ваги. Цей віннець — зрадник.

— То й що мені? Я не веду справ із віннцями. Як і з королівськими чаротворцями. А якщо ваш чоловік не здатен упоратися зі своєю роботою, то хто йому винен?

— Тих, хто переховує віннця, можуть теж звинуватити в зраді.

Канре сподівалася, що вага цих слів упевнить маестру в її серйозності, проте та лише розправила плечі й відказала:

— То нехай він прийде сюди, ваш маестр Прест, і покаже мені, де я, бідна хвора жінка, переховую зрадників… Які часи, люба Мілен!

Вона простягла руки в бік дверей. Канре озирнулась і помітила там худорляву дівчинку-підлітку, котра ввійшла так нечутно, мов примара, що не торкається паркетної підлоги. Дівчинка присіла в реверансі й завагалася на порозі. Адела мовила:

— Які часи, що вже й королівський чаротворець покидає справи на дружину. Маестро Прест, бачать вищі, вам краще поїхати. Мені більше нема чого повідати вам.

— У такому разі вдячна за теплий прийом, — відповіла Канре й пішла до дверей, сподіваючись, що Сафі дізналася більше, поки говорила з тутешніми служками.

Уже у вестибюлі легкі кроки здогнали її.

Мілен приклала палець до вуст і застережно похитала головою. Канре не зронила й слова: у незрячих гарні чуття. Коли донька пані Ванель хотіла щось розповісти, не видавши себе, то мусила робити це тихо.

— Вийдіть у сад, — прошепотіла вона до Канре.

І Канре вийшла.

— Я чула вашу розмову з шановною матір’ю, маестро. Це правда, що той віннець — брехун і зрадник? — пожадливо спитала юна панночка, коли зустріла гостю в крихітній альтанці, вимережаній кованим плетивом.

— Він нехороша людина, — мовила Канре, хоч і відчувала, що не їй звинувачувати інших у брехні.

— Достеменно брехун, — покивала дівчина, котра ще перебувала в тому віці, коли легко ділити все на добре і зле. — Шановна матір вам не скажуть, скільки не допитуйте. Але він приходив сюди кілька разів. Тоді, коли й тітонька.

Мілен зиркнула на Канре спідлоба, похапцем і злякано. Мовби прохала, щоб гостя заспокоїла її й сказала, що вона чинить правильно, оповідаючи це таємне своє знання.

— Як звуть твою тітоньку?

— Луїза Ермендес. У неї є чоловік, дядько Огастен, і четверо синів.

— Вона з Івеліна? — здивувалася Канре, бо прізвище відлунювало лірським звучанням.

— Так. — Мілен покивала і сторожко роззирнулася, проте в холодному повітрі не бриніло ні звуку. — Коли вона хотіла зустрітися з цим віннцем, то приходили до нас додому і вона, і він. Бо тітонька не могла запросити його до себе. А моя шановна матір їй потурає, бо любить. Але віннець — він брехун. Не можна робити того, що він… — Панночка опустила погляд долі й закусила губу.

— Про те, що ти скажеш зараз, ніхто не дізнається, — запевнила її Канре. — Ані репутація твоєї родички, ані твоя власна не постраждає від цього.

— Я бачила їх, пані Прест, — хутко заговорила Мілен. — Коли матінка засліпли, я навчилася ходити, як тінь, і говорити, як шепіт вітру, щоб берегти свої таємниці. Тому віннець і тітонька Луїза не почули мене… Такого не можна говорити про гостей. Та я бачу, що він погана людина. Недобре, якщо він приходитиме до нас і зустрічатиметься з тітонькою. Якщо хтось про це взнає… Якщо хтось взнає, що шановна матір… що вона дозволяла… Тоді дядько та кузени ніколи більше до нас не завітають. Відцураються. І мені не бачити доброго товариства. А шановна матір і так уже… Ох, клянуся гілкою, ми з віннцем не маємо ніякої справи!

— Ти зробила хорошу річ, що розповіла мені про це, — запевнила Канре, коли спинився тремтячий потік оповіді. — Твої слова прислужаться спокоєві Франу. Та спершу мені треба знати, де живе маестра Ермендес.

* * *

Жаррак сидів біля маестра Мерселлі і ввічливо вислуховував оповіді про доблесть свого батька, про котру глава іншого великого роду не вельми згадував за Людовікового життя. Втім, чаротворець був певен, що на красномовність співбесідника більшою мірою вплинули вино і хороша новина про договір, який врешті укладуть Фран та Ермана. Власне, на честь «великого договору» король і влаштував бучне свято. Сам він світився на чолі столу, оточений вдоволеними ерманськими послами, котрим давав раду разом з Еженом д’Оленом. Жаррак радів, що йому вділили місце на іншому кінці столу, далеко від правителя. Бо хоч який вплив він та Ельбрах мали на те, що синька зникне з Франу, краще, щоби про це ніхто не здогадувався.

До того ж Жаррак постановив собі дочекатись офіційного підписання договору, а до того не кидатись у веселощі.

Звісно, глибоко в душі він тріумфував і тішився. Та ще більше зрадів, коли ввечері отримав листа з дому. Коротка записка оповіла чаротворцеві, що вечір у Бернажів минув на диво мило, а завтра дружина його планує зазирнути на гостину до маестри Луїзи Ермендес, із котрою її пов’язує спільний друг з Альтесштадта.

* * *

Коли екіпаж спинився на роздоріжжі, де стиналися тракти на Нісаль і Симеон, герцог Ельбрах спав, упевнений у своїй охороні. Сон його, однак, видався тривожним: усю дорогу до того алхімік думав про соратників із Ліру, які знайшли притулок в Альтесштадті. Знав: на них тепер чекає сумна доля, коли вже сам король Франу отримав імена заколотників. Кловіс умів знищувати ворогів, інакше б не дожив донині.

Раніше герцог не мав сентиментів до лірців, тільки співчував їхній потребі покинути дім через плани Іскристого переполовинити носіїв гілки. Але, бачать вищі, такі плани спопелили й самого Археса — той, хто забуває про підвалини своєї влади, дуже швидко падає… Ельбрах послав кілька листів до Альтесштадта в надії, що ті дістануться Мільта, Вілларда та їхнього кола швидше, ніж офіційний Вінн та офіційний Фран домовляться й розпочнуть полювання. Якщо тільки не почали його вже. Бо ще не вистачало, щоб хтось довідався про його справи з Сонцепиким! Отоді проблем не уникнути…

Коли двері екіпажа відчинились і тонке лезо торкнулось герцогового горла, підозри обернулися правдою.

Він зарано був видихнув з полегшенням, щойно покинув околиці Івеліна. Адже коли б Сонцесяйний хотів звести його у вічну мовчанку, котру певніше звуть могилою, зробив би це раніше.

Тепер Ельбрах силкувався пояснити, що нічого не вдіяв. Проте нападникам і не треба було, щоб він вдіяв щось, — вистачало інформації, що герцог Лорингії нещодавно вирушив до Франу, покинувши справу квітки. А далі виявилося, що він гостює при дворі франського короля і віддає в його руки тих, котрі вважали його надійним соратником. Тих, котрі разом з ним прагнули змінити світ. Тих, котрі шукали зілля Гвеннана Альвіанні.

Герцог запевняв, що ніколи, нізащо, ні під якими тортурами не видав би імен своїх спільників. Запевняв, що його привела у Фран інша справа, справа облудної служки, викрадена трута врешті-решт. Він погрожував і залякував. Він виправдовувався і намагався відкупитися, аж доки кров не порснула з рани на його горлі та з рота, клекочучи й забиваючи дихання.

Нападники зникли, тихі й нечутні, мовби їх проковтнуло опівнічне перехрестя — як в оповідках старших братів, які хотіли налякати молодших перед сном. Ельбрах так і не дізнався, ким вони були, вбивці — хтось із тих, кого він приймав у своєму домі? Чи хтось зі сміливців, які залишилися в Лірі і позбавили життя самого Алессанта Археса?

Щойно кров запеклася на теплій ще шкірі герцога, далеко звідти, в Івеліні, прокинулася від пекучого болю маестра Луїза Ермендес. Вона виборсалася з обіймів осоружного чоловіка, підійшла до вікна і з сонним отупінням подивилася на власну руку. Вишуканий браслет із кров’ю віннського коханця осипався попелом і випікав на її шкірі червоні сліди.

Розділ 15. Честь не має ціни

Канре пробудилася серед ночі від тривожного відчуття. Дихання заперло, мовби хтось незримий тиснув їй на груди. Вона згребла простирадла пальцями, затиснула й зашепотіла про себе імена сестер. Шепотіла, доки не змогла знову вільно дихати, доки ошаліле серце не заспокоїлося.

Лежала без руху, поки за вікном засіріло і смужки світла пробилися між важкими шторами, котрі день у цій спочивальні обертали на ніч. Канре не могла пригадати свого сну, а інший не приходив. Тож вона тільки дивилася, як світло наповзає з-під штор, і переконувала себе, що ось-ось — день, і все заворушиться, проганяючи нічні страхи.

Вранці тривога, проте, не звіялася. Дівчина поїхала просто до маестри Луїзи Ермендес, так і не дочекавшись її відповіді на свого листа.

Втім, у домі незнайомої маестри, сестри Аделі Ванель, її зустріли так радо й тепло, що тривога притлумилася трохи, торкнута ароматом чаю, що його, як бадьоро щебетала чорнокоса пані Луїза, привіз її чоловік, коли їздив у справах аж до Жуану.

Господиня, проста і на позір щира, менше скидалася на дружин чаротворців, у товаристві котрих Канре смакувала каву та подробиці свого особистого життя кілька днів тому. Огастен Ермендес, чоловік маестри Луїзи, був у від’їзді — щойно вранці відплив до Нісаля, на перемовини з купцями, в котрих закуповував спеції. Канре вислухала коротку історію про справи маестра, про те, яка честь й приємність — її візит. Однак що більше жебоніла господиня, то дивнішими цей ентузіазм і раптова прихильність видавалися їй. Канре подумала, а чи не написала пані Ванель своїй сестрі попередження.

— Пані Ермендес, — вона м’яко спинила жінку, — я направду приїхала до вас у справі. Дуже особистій. Вона стосується мене і пана на ім’я Рілль Ельбрах, котрого ви, я певна, добре знаєте.

Коли з кимось і ставалися різкіші зміни, то дівчина не могла цього пригадати. Враз усмішка щезла з лиця пані Луїзи, на очі набігли сльози, і вона осіла в крісло, мовби хтось підрубав їй ноги. Втім, Канре спостерігала за цими змінами вдоволено: маестра, якби й хотіла, вже не зможе заперечити свій стосунок до віннського алхіміка.

— Говоріть, не мовчіть, — попрохала та глухо і стривожено. — Ви знаєте, що сталося з ним?

— Ні. Проте нас пов’язувало дещо…

— Ох! — перебила Луїза, зводячи руки в мереживних манжетах до стелі. — Святі вищі, я знала, знала, що він не з тих, хто може бути вірним. Але з вами? З пані Прест? Моє серце обливається кров’ю від бажання дізнатися, як ви запізналися, але не говоріть. Не говоріть сього.

— Я дійсно не бажаю тривожити вас усією історією. Бо історія ця — мій сором і помилка. Проте знаю, що маестр Ельбрах залишив вам дещо дуже цінне, дуже важливе.

Луїза втомлено покивала. Серце кольнуло.

— Це може зруйнувати мою репутацію. Без останку. Тому я прийшла до вас і щиро оповідаю все. Я не криюся, бо сама винна. Та мені відомо і про ваш зв’язок із герцогом. Не хочу допікати чи погрожувати, що видам його комусь, пані Луїзо. Щиро прошу: мені будь-що потрібне те, що він зоставив вам. Будь-що — у межах можливостей маестри Прест. Це широкі можливості. Ціна, яку ви назвете, буде прийнятною.

Луїза Ермендес дивилась у підлогу.

— Він казав: якщо його не стане, я мушу передати цю інформацію до палацу. Негайно.

— Розумію, — нетерпляче відповіла Канре. — Річ у тім, що руйнація моєї репутації вплине і на мого мужа-чаротворця. Він нещодавно заступив на службу до короля, маестро Луїзо. З паном Ельбрахом приязнь їх не єднала, радше навпаки.

— То ви мене хочете впевнити, — Луїза кинула погляд спідлоба, — що Рілль вирішив помститися вашому мужеві? З ревнощів? Через вас?

В останньому питанні майнула чи не зневага, бо оцінний погляд господині ковзнув по худих руках та змарнілому лиці Канре, але та рішуче покивала.

— Він казав, це щось вагоме, — бурмотіла маестра мов сама до себе, смикаючи чорний кучерик на плечі. — Щось цінне. А це… лиш прикриття ще однієї інтриги. Боже, оце я дурепою була.

— Маестро Луїзо, тепер ви та я чудово розуміємо, що краще віддати цю інформацію мені. Вам нінащо ставати частиною його облудної гри.

— Ох, але, пані Прест, не можу. — Луїза нарешті підвела погляд на Канре і розгублено потерла зап’ястя, мов їй чогось там бракувало. — Уночі Ельбрахове життя обірвалося — кривавий браслет сповістив мене про це. Тому я щойно перед вашим приходом спорядила сина відвезти ці згубні документи до палацу.

* * *

Жаррак проминав залу за залою швидко, як міг, аби не привертати зайвої уваги. Тут ніхто не поспішав без потреби. Ніхто не поспішав зранку з насупленим лицем, свердлячи поглядом наступні двері і молячи вищих, щоб то були вже останні.

Слава богу, що він помітив гостей вчасно. І двічі слава, що ніхто не міг непомітно потрапити в палац через головні ворота.

Жаррак уперше за довгий час забув про ногу. Проте не забував вітатися з тими, кого стрічав, і всміхатися люб’язно та поштиво. Десь на краю свідомості билася думка: отож, певніше за все, Ельбрах мертвий. Що сталося в дорозі? Хто обітнув його життя? Що з цього дізналася Канре, а головне — як?..

Слава богу, він упізнав герб Ермендесів на екіпажі, щойно той спинився перед палацовим входом.

Зараз треба було просто встигнути. Встигнути і перехопити цього маестра. Жаррак мигцем помітив його з вікна — гість видався надто молодим як для глави дому. Тож, мабуть, це син чи кузен пані Луїзи, про котру писала Канре.

Намагався не думати про Канре. Вона виплутувалася з небезпечних ситуацій. Виплутається і зараз. Головне — Ермендес. Король не прийме його так рано. Отже, змога перехопити є. Тільки негайно.

Двері. Салон, залитий сонячним промінням. Порожній і тихий після вчорашнього прийому.

Двері. Клацання ціпка, який відраховує кроки по паркетах.

Двері.

— Де маестр Ермендес, який щойно прибув? — Жаррак, що сподівався вичепити неочікуваного гостя ще у вестибюлі, зустрів там лише охоронців.

— Вирушив нагору до покоїв пана Мерселлі, маестре Престе, — послужливо відповіли стражі.

Мерселлі.

Щойно він ступив на сходи, нога нагадала про себе.

Мерселлі. Краще, ніж д’Олен, але все одно небезпечно.

Жаррак пошкультильгав нагору, холодно думаючи: якщо це син Ермендесів, то він навряд чи знає, що саме привіз сюди. Якщо він не знає цього, то головне — впевнити Мерселлі. Впевнити будь-якою ціною.

Чудовисько всередині нагадувало, що завжди можна викликати суперника на дуель. Хоч яким божевільним це здається. Але чудовисько всередині нашіптувало ще дещо, тривожне й підступне: якщо ти й викличеш шанованого Мерселлі, то чи зможеш перемогти? Ти, зламана зброє?

Сходи. Сходи. Сходи.

Двері.

* * *

Канре сумнівалася, як вчинити, секунду-дві — не більше. Не дбаючи далі про пристойність і про те, що подумає Луїза, вона зірвалася з-за столу.

— Маестро Прест, якби я знала…

— Але ви не знали. Це не ваша провина. Хай щастить, — перебила співрозмовниця.

Устигнути — лише це залишалося. Канре шкодувала без міри, що нема шляху дотягнутися до Жаррака, сказати йому про загрозу, яка зовсім поруч.

Та тут погляд метнувся до браслета з його кров’ю. Маестра Ермендес сказала, що дізналася про смерть Ельбраха через такий же браслет. Що, коли…

— Луїзо. — Канре розвернулась, і пруг сукні розлетівся, мов схоплений вітром. — Заради всіх святих, у яких ви вірите… Скажіть: чи можу я подати знак тому, хто подарував мені це? — Вона відгорнула пишні мережива, і Жарракова кров блиснула дрібними червоними іскринками.

Маестра Ермендес звела брови.

— Як? Він подарував вам таку цінність — і не оповів нічого?..

— Я не маю часу балакати про обставини. Можна чи ні?

— Шлях є. Той, чия кров це, достеменно знатиме, що знак — од вас. Погляньте, берете артефакт і…

Канре ледь стримала стогін. Ну певна річ. У момент, коли від цього залежить її та Жарракове життя, вона однаково, скільки не силкуйся, не матиме ні краплі чару в собі. Ні шансу.

— Але це буде дуже боляче, маестро Прест, — оповідала Луїза далі, скорботно спостерігаючи за тим, як емоції мінялися на лиці гості. У неї й самої трусилися руки, котрі м’яли вишиту серветку. — Самі розумієте: аби він відчув вас на віддалі…

— То зробіть це. Зробіть це — й отримаєте вічну боржницю. Бо я так поспішала сюди, що зоставила артефакт удома, — збрехала Канре, готуючись, коли треба, дати й руку на відтин.

— Я не можу, маестро Прест. Тільки ваш чар тут спрацює. Або ж сильний біль. І необхідно неспинно думати про того, хто обдарував вас своєю кров’ю.

— То дайте мені ножа.

— Перепрошую?

Чорні очі Луїзи Ермендес округлилися, як дві монети, а руки покинули м’яти серветку. Здавалося, ось-ось — і пані цього дому впаде навзнак і більше не встане.

Канре гнівно втягла повітря й стримала на язику всі улюблені Карині прокляття.

— Я кажу: дайте мені клятого ножа. Негайно.

* * *

Коли біль діткнувся Жаррака, він стояв перед покоєм Мерселлі. Та враз — ліва рука мовби схопилася полум’ям. Просто довкола зап’ястя. Мов браслет, який скував його і розгорівся.

Короткі миті болю розтанули, та чаротворець достеменно знав, що це за відчуття палючої окови: Канре конче хотіла щось сказати. Отож Канре дізналася, як вчинити це, носячи на собі його кров. Тож вона, певніше за все, дізналася і про те, що Ермендес та Ельбрахова інформація вже в палаці.

Це збадьорило Жаррака, й він постукав, а тоді ввійшов. Мерселлі був не сам. Юнак, що стояв до дверей спиною, озирнувся й насупив темні брови. Він не ховав емоцій, чим нагадав Жарракові Бергата.

Що ж до глави Мерселлі, той позирнув на непроханого візитера майже люб’язно.

— Яка честь — із самого ранку бачити вас, маестре Престе, — привітався глава дому.

Гість його насупився дужче.

— То це і є… Ох, перепрошую. Мої шанування, великий маестре.

Він уклонився, а тоді пожадливо глянув на Жаррака — чаротворець знав цей погляд, у якому попри пересторогу горіли обожнювання й захоплення. Це була мрія, що чаїлася в очах Ермендеса, — стояти колись теж у колі найвищих.

— Я маю до вас справу, — повідомив Жаррак, ігноруючи гостя.

— Тоді нам варто поспілкуватися. — Мерселлі вказав у бік крісла, й чаротворець видихнув із полегшенням: нога, клята нога. — А ви, юний Ермендесе, можете повертатися додому. Ваше послання тепер у надійних руках.

Юнак, котрий хотів щось додати спершу, кивнув і зграбно вклонився. Тоді кинув останній, допитливий погляд на Жаррака і вийшов за невидні на тлі візерунчастих шпалер двері, шурхочучи дорожнім плащем, якого він не спохопився зняти в покоях — видно, так поспішав.

— Тож поговорімо. Як вам спалося, Престе? — спитав Мерселлі, підважуючи пальцем кришечку графина з вином. Бокали стояли тут-таки, наготові.

— Дякую, добре. А як же ще може спатися після вчорашніх новин та великої ухвали?

— Дійсно, дійсно.

— Що привело до вас Ермендеса так зрання? — спитав Жаррак, бо бажання перейти до справи брало над ним гору і він був певен, що Мерселлі це вже помітив.

— А що привело вас? — блиснув очима чаротворець, але не став чекати відповіді. — Я спостерігаю за вами, Престе. Адже ми — щити короля і Франу — повинні працювати разом. І триматися правого діла. Та натомість бачу, що ви ховаєте більше секретів, ніж личило б тому, хто онде щойно допався до посади. До посади, котрої, поміж іншим, прагнули інші. Бо, бачать святі, юний Ермендес привіз мені щось особливе. І погордливо та похапцем повідомив, що це має дістатися лише королівському чаротворцеві або самому королю — тільки не Жарракові Престу. Уявляєте моє здивування від такої гучної заяви?

— Дуже необачна заява, дійсно, — мовив Жаррак, втішений тим, що інформація тут, у цій кімнаті. У кімнаті, котру він може перетворити на попіл, якщо Мерселлі дасть йому привід.

— Я теж так вважаю, Престе. Та судячи зі швидкості, з якою ви сюди потрапили одразу за моїм несподіваним гостем, вас дуже цікавить вміст його посилки. Важко визначити ціну такої речі.

— То чого ви хочете? Якщо мова про посаду, яку щойно згадували, чудово розумієте: я не вільний. Король хоче мати при собі Преста, і, бачить бог, я не маю змоги полишити його зараз. Усе інше — у вашому розпорядженні.

— Не дивіться на мене як на ворога. — Мерселлі вмостився в кріслі поруч і простягнув Жарракові вино. — Мені цікаво: що там? Бо Прест, який кидається такими словами… Я з вашим батьком, Жарраку Етелю, працював багато років. Пліч-о-пліч. Я бачив, як йому відтяло два пальці в сутичці. Як він вичавив очі суперникові. Я багато бачив, проте жодного разу Людовік не говорив мені таких слів. «Усе у вашому розпорядженні», ха!

Жаррак втупився в бокал, але клубок у горлі не давав йому зробити й ковтка. Відчував, що дійсно поспішив. Наговорив забагато і надто відверто. Та тепер уже пізно вдавати, що це гра.

— Що ж, я не батько, — мовив він твердо.

— І це його великий недогляд. То що там, у посилці?

— Наклеп. Наклеп, підлаштований ворогами. Тому я прийшов отримати назад те, що приніс вам маестр Ермендес.

— Ви б не прийшли з такими словами, якби загроза була дрібною. — У голосі Мерселлі зайнявся непідробний інтерес, бо для нього це однаково було грою, в якій постраждають інші.

— Цей наклеп торкається не лише мене. Це справа честі. Тому називайте вашу ціну.

— Честь не має ціни, Жарраку Етелю.

* * *

Канре не знала, що вони — високорідні — зроблять, коли дізнаються. Що з нею станеться, наскільки страшною буде смерть?

Вона силкувалася не думати про це, поки екіпаж летів до палацу. Силкувалася перерахувати всі квіти на своїй сукенці, всі ромбовидні візерунки по стінах, всі дерева за вікном.

Знала, що могла б покинути все і втекти світ за очі — просто вже, просто негайно. Не їхати туди, в саме жерло загрози. Діждати, поки дізнається достеменно: чи встиг Жаррак? Чи зрозумів він? Чи зумів? Чи..?

Але сама лиш думка про те, щоб не прийти на поміч, озивалася нудотою.

Канре так знечулилася від тривоги, що навіть біль у порізаній руці — о ці нажахані очі Луїзи! — і той відступав.

Дорога видавалася надто довгою. Шанси — надто крихкими. Керамічне серце — надто важким.

* * *

Жаррак очікував уже чого завгодно. Знав залізно: Мерселлі не повинен дізнатися, що тримає у своїх руках.

Проте великий маестр, на позір втішений тим, що має щось проти нахабного молодого Преста, усе допитував і допитував, не називав свою ціну й відмовчувався.

«Він випробовує тебе. Заради бога, він розважається цим», — говорив собі Жаррак і намагався відповідати так само стримано й іронічно. Він-бо вже придушив перший порив, котрий закликав його вчепитися в горло іншому великому і скип’ятити його кров — чар, про який Жаррак колись дізнався у Вінні, але ніколи достеменно не чув, щоб його використовували.

— Ти привіз мені артефакт Естіенна, — раптом мовив Мерселлі, зважуючи в руці пакунок. — Я питав себе не раз: чому ти, а не він? Які святі стояли на твоєму захисті тієї ночі при Нансіні? Адже це ти — шаленець Прест. Тобі б личило лягти кістьми. А мій молодший завжди був, ніде правди діти, сторожким, обережним. Це часом звуть боягузтвом. Негідно для великого, чи не так?

— Немає нічого негідного в бажанні зберегти життя, — твердо відказав Жаррак, думаючи, а чи не звинувачує Мерселлі його в загибелі Естіенна. Адже вони були разом, поруч, пліч-о-пліч стояли при Нансіні — й багато днів та ночей до того.

— Казали, ти зі своїм життям ледь не розпрощався, — погляд Мерселлі ковзнув до протеза.

— Я дуже старався. Але святі вирішили, що на землі з мене користі більше, ніж у садах засвіття.

Батько Естіенна присів біля вогню і важко сперся на руки. Він мовби постарів, хоч відсвіти вогню забарвлювали посивіле волосся ясними мазками. Тіні витанцьовували на суворому лиці, змінюючи його вираз. Він мовчав, вдивляючись у підлогу, у вогонь — куди завгодно, аби не на Жаррака. Той мовчав теж, чекаючи, що вирішить інший великий.

Врешті чаротворець прогугнявив:

— І ти привіз мені артефакт Естіенна.

— Він попрохав мене про це. У разі, якби щось сталося.

— А сталося, синька б їх усіх!.. — Мерселлі зірвався на ноги і вгаратав кулаком камінну поличку. Проте спалах гніву й щирих емоцій звіявся, і королівський чаротворець опанував себе, коли звертався до Жаррака: — Цей вчинок робить честь тобі, Престе. Тож і я зараз повірю, що чиню правильно. Бо коли ми надалі стоятимемо поруч, я не хочу, щоб ти був мені ворогом.

Глава Мерселлі взяв з камінної полиці згорток і подав його Жарракові, скріпивши це міцним потиском руки:

— Повертаю борг за Есті.

Щойно Жаррак опинився у своїх покоях, він відкрив згорток і ретельно перечитав усе — то дійсно були обвинувачувальні листи від герцога Ельбраха, підкріплені словами слуг із колишнього дому тітоньки (чаротворець уже думав, як їх позбудеться), а ще виписами з церковної книги про народження Канре та документами про те, як вона стала на службу до Альвіанні. Певна інформація, що маестри Арлі немає і ніколи не було.

Чаротворець із задоволенням відкрив крихітну баночку з порошком для невгасимого вогню. Відсипав дрібку в сегмент при кінці ціпка. Клацнув застібками. Поклав усі виписки, копії документів та листи в жерло каміна, де сіріли вчорашні вуглини, а тоді двічі вдарив ціпком об паркет. Викресане чаром полум’я вдарилось об залізну решітку, заіскріло у вугіллі та обійняло Ельбрахові папери, пожерши їх умить.

Хвилину-дві полум’я, котре живив порошок, ще шаленіло в каміні, шукаючи іншої поживи. А Жаррак стояв супроти нього і дивився до болю в очах. Дивився, даючи собі обітниці, які не промовляв уголос, але відчував до мурашок по всьому тілу. Бо тільки тепер, тільки зараз, коли загроза обернулася попелом, на нього навалилося розуміння того, як близько була межа. Як близько була поразка.

Жаррак вдихнув глибоко — двічі, тричі; змусив себе відійти від каміна і, спираючись на ціпок, вийшов із покою.

* * *

Канре підіймалася сходами, притримуючи поділ обома руками і кленучи подумки ту сукню, мовби створену, аби в ній не зробити похапцем і кроку. Вона хотіла б, та не могла йти повільно, хоч уже удостоїлася кривих поглядів маестр, котрі попід ручку плелися сходами донизу, наготувавши парасольки до прогулянки.

Сходи. Сходи. Сходи.

Минула ще два прольоти і опинилася біля входу в довгу галерею, оперезану рядами колон.

По той бік галереї Жаррак роздивлявся щось при вікні.

Він озирнувся — помітив її. Заусміхався.

Все гаразд — говорила ця усмішка.

Все владналося.

Все.

І Канре тоді справді здавалося, що це вже кінець. Що все склалося так, як вона не могла й помислити. Але ніщо ніколи не складалось остаточно, як мозаїчні картини на стінах храмів, — бо життя бігло вперед. І не спинялось на миті чистого щастя.

Розділ 16. І зійде сонце

Канре випрошувала в керамічного серця ще трохи часу і дякувала за кожен день. Щоранку і щовечора. Раніше їй ніколи не ставало часу дивитися й дивуватися тому, який цей жорстокий світ часом ще й чарівний — у найменшому бутоні, у розсипі променів крізь липове листя.

Ніколетта Бернаж, котра мало-помалу стала Канре подругою, звісно, трохи дивувалася з того, що маестру Прест займають часом дивні дрібниці. Та що поробиш — усі у вищому світі столиці вже примітили, що дружина в наймолодшого королівського чаротворця трохи чудна. Та, їй-богу, й сам він — казали так — був неабияк чудним. Але чого ще чекати від віннського вихованця?

Маестра Прест не зналася на мереживах і рум’янах і — чи ви бачили таке? — навчала своїх служок читати. Маестра Прест могла піти пішки на гостину і не крилася від сонця, мовби й не знала, якою непристойно рум’яною може стати її шкіра. Маестра Прест не з’явилася на бал Весняної Фортуни, та подейкували, що того ж вечора її бачили в супроводі чоловіка у власному саду, де вони невлад танцювали та сміялися — лише вдвох!

Шурхітливий шлейф чуток не танув довго: попервах усі чекали, що ось-ось фігура тендітної маестри Прест почне видавати ознаки зміни. Та Канре як була худа, так і залишалась, і коли вже минуло стільки місяців від таємного шлюбу, що ніхто б нічого не сховав, усі врешті видихнули й почали шукати собі цікавіших тем до спостереження. Канре бачила ці погляди, та вони не займали її. Бо то була справа поміж нею і Жарраком, залагоджена раз і назавжди, як одна з тих речей, які вони не могли дозволити собі — через керамічне серце. Так само, як мовчки вирішили уникати балів через Жарракову ногу.

Допомогла біда: коли Сонцесяйний, користаючи зі смерті лірського короля, рвонув на південь залагоджувати справи (як він це назвав, а на ділі — відбивати узбережжя й насуватися в бік Аль-Аканте, де тремтіла королева-регентка без підтримки лірської верхівки), король прикликав своїх чаротворців на поміч, і хай як Канре не хотіла, щоб Жаррак покидав її задля нової небезпеки, щойно вони вирвалися з кола бід і страхів, — він не міг відмовитися.

Коли ж повернувся в зеніті літа, то очі його горіли, у рухах відчувалась енергія, в усмішці — вогонь. Він не розповідав багато — хіба коли приїздили гості, Шарль Толіо з батьками, чи Ніколетта Бернаж із чоловіком, чи молодші д’Олени, з котрими Жаррак потоваришував на півдні. І все ж Канре бачила, що це повертало його до життя. Воістину, кожен Прест — вроджений великий чаротворець. А тепер пітьма, котра з’їдала його по втраті сім’ї та каліцтві, котра нашіптувала, мовляв, ні на що він більше не здатний, — розвіялася коли не остаточно, то бодай наполовину.

Щойно справи на півдні залагодили певним миром і передачею у владу Франу кількох містечок при кордоні з багатими родовищами, як в Івеліні заговорили про королівський мар’яж, а мов на підтвердження цих чуток, до столиці прибула принцеса Марія Амалія з Ермани. Подейкували, вона привезла стільки суконь, що їй надали в палаці найбільші покої, які колись належали королеві-матері, хай квітнуть їй небесні сади. Подейкували, що ерманська принцеса висока й цибата, а ще подейкували, що низька й опасиста, бо яка ж іще принцеса може вирости на ерманських вишневих пляцках, медових завиванцях і всіх тих смаколиках, на котрі франські маестри не могли дивитися без остраху за свої талії. Подейкували, вона привезла з собою пів сотні слуг і ще стількох же мала закликати з дому по весіллю, щоби підтвердити свій найвищий статус.

— Бідна принцеса, — розсміялася Канре одного вечора, коли повернулася з посиденьок у Бернажів. — Весілля ще не відгуло, а вона вже заслужила собі стільки уваги, що принаймні половина паній будуть розчаровані, побачивши її під час церемонії — не такою, як науявляли!

* * *

У день, коли нефи собору тонули в білих квітах, вичаклуваних чаротворцями на порозі перших днів зими, принцеса Марія Амалія Ерманська взяла шлюб із дофіном Франу. Коли вона йшла вперед, поміж рядів знаті, то тримала повні руки квітів і тішилася, що має цей букет: так ніхто не бачив тремтіння рук. Вона була юна ще. Юна й перелякана, хоч за її спиною стояла вся велика імперія, а на плечах лежав плащ із гербом коронованого птаха з гострими кігтями.

Спершу принцеса силкувалася дивитися просто вперед, де у світлі з конічних вікон чекала її доля, втілена в спадкоємцеві наймогутнішого правителя по цей бік Тірбони. Втім, однієї миті в око впали двійко тих, хто не звертав уваги на неї. Марія Амалія дозволила собі краєм ока придивитися, кому ж це геть нецікаво, яка вона — нова дофіна Франу. То був статний світловолосий чаротворець, який так спирався на ціпок, мовби йому важко стояти, і тонка, хвороблива з вигляду дівчина, котра тримала його попід руку й шепотіла щось, варте теплої усмішки.

Тоді романтична ще по юності своїй Марія Амалія пошепки попрохала свою заступницю, святу Амалію, щоб у її житті було бодай трохи кохання, бодай трохи. І — додала вона подумки — такого кохання, як оте, котре вона бачила щойно. Бо що то було, коли не кохання?

* * *

Сафі проклинала себе на чому світ стоїть. І себе, і Гіллема, бодай йому руки синькою побило.

Вони спершу дуже втішилися тому, що маестр Жаррак та маестра Канре дали всім вихідні з нагоди дофінового весілля, на яке вони вдвох і подалися. Хоч пані Мірія й сварилася, що молодші служки допалися до вина, але скільки в житті тої радості?

А потім — оце вона та Гіллем… Сафі затуманило голову, й вона не пригадувала вже, що понесло до старого кабінету маестра. Той кабінет переважно стояв пусткою тепер, але колись — Гіллем оповідав — маестр приїздив на гостину з Вінну і в оцьому кабінеті навчався чаротворення.

— А на оцьому столі… — шепотів лакей, вкриваючи плечі Сафі поцілунками, — він колись ледь не вбив чужу служку… Він привів її небавом по тому, як тебе взяли на роботу… Привів на світанні, зачинив отут і хтозна-як знущався… А ти кажеш: добрий маестр! Хе… стільки тої добрості, що…

— Ой, мовчи вже, — простогнала Сафі, котрій не бажалося слухати про дивини високорідних, коли Гіллемові кучері так і просилися допастися до них пальцями, а губи вимандровували по її шкірі.

Потім — вона не вловила як — зі столу впала баночка. Кілька баночок.

Порошки зашипіли, закурився дим — і враз полум’я спалахнуло без найменшої іскри. Розповзлося аж до стін, шукаючи спраглими язиками, що б поглинути.

Щойно Сафі примітила вогонь, то закричала й кинулася гасити, молячи святих, аби тільки це не було невгасиме полум’я, аби тільки не воно, бо тоді…

Вона кричала на Гіллема, щоб і він ворушився.

І врешті вогонь вдалося збити.

Сірі сліди розповзлися по підлозі. Щастя, що вони нічого не зачепили, окрім кількох шматів полотна, поскладаних на скрині під стіною, котру полум’я теж облизало.

Сафі згребла полотно — серветка, вишита білим по білому, зотліла наполовину. Та в домі серветок багато, не помітять. А от порошки…

— Ми все приберемо, заки маестри приїдуть, — тут же вирішив Гіллем. — Ну відкіль було знати, що воно отак? Чар, щоб йому…

— А нічого було в найдальшому кабінеті ховатися! — визвірилася Сафі, котрій серце боліло від думки про те, щоби брехати панії Канре. — Знав же, що тут усе те причандалля…

— Ну бог з тобою, ну Сафі, нічого ж не сталося. Тих порошків у пана Преста стільки, що… Приберемо та й забудемо.

— А коли помітять?

— А коли помітять, то зізнаємось. А самим нічого собі біду вигадувати. Я тобі кажу: маестр і не згадає про ці баночки.

— Я не хочу брехати.

— А брехати й не треба. Замовчимо, і все. Ти собі як знаєш, а я добре пам’ятаю, як у Престів шмагають. Коли живий був попередній глава, батько нашого, то крок не туди зробити — і шкіру спустив би. А зайти куди не слід, ага… вбив би на місці!

— Маестра до мене добрі, — почала була Сафі, та тут же змовкла, бо розуміла, що маестра — вона високорідна і є. Добра, допоки все так, як вона бажає. Добра, допоки їй усе до смаку.

Так переконувала себе служка, відтираючи підлогу від кіптявих слідів. У глибині душі вона вірила, що добрість маестри Канре захистить її, навіть якщо випливе правда. Що нічого злого вони не зробили.

— Нічого злого… — прошепотіла Сафі, витерла чоло рукою і, повертівши зотлілі серветки, понесла їх тихцем до сміття, дивуючись, чого це маестрине вишивання опинилося в покинутому кабінеті, поміж баночок із порошками.

* * *

Коли Жарраків помічник на ім’я Гіллем приніс ранкову пошту, Канре безсоромно вигрівалася проти сонця в чоловіковому ліжку. Слуга зник нечутно, покинувши конверти на столику при дверях. Вочевидь, побіг оповідати ласим до чуток кухаркам, що маестр і маестра нарешті йдуть до сну разом.

Канре засміялася від цієї думки, та тиждень по весіллю Марії Амалії й дофіна її сповнювала непояснима легкість, і вона, забуваючи турботи, залишалася в Жаррака до ранку, хоч і слідкувала, аби не впасти в сон у його обіймах.

— Від Його Величності, — кинув чоловік весело, коли роздивився конверт.

— Знову? Він надумав іще одного сина пошлюбити?

Канре на колінах переповзла широченне ліжко і сперлась на Жарракове плече, щоб почитати, що ж написано в листі.

— Ще одного весілля я не переживу, — похитав головою чоловік. — Королівському чаротворцеві всю учту треба бути на виду і пити за здоров’я молодих. А у д’Олена та Мерселлі явно більше досвіду в цій справі.

— Так, маестре Престе, — шепнула Канре і поцілувала мочку Жарракового вуха. — Ти впиваєшся так швидко, мовби й не виріс на віннському лікері. А коли пригадати, у день нашої зустрічі набрався був слив’янки, і я боялася, що ти забажаєш мене.

— Я й забажав. — Жаррак коротко розсміявся. — Але, віриш ти в це чи ні, сам король хоче нас бачити. Мене — неодмінно з тобою. Думаю, на радощах від вдалого синового шлюбу він бажає подарувати щось своєму вірному чаротворцеві і його коханій дружині. Маєток? Титул для тебе? Як гадаєш?

— Жакку, у мене є все. Все, чого б я могла бажати.

— Тільки не кажи цього королю.

— Чому ж?

— Бо тоді, моя маестро, сам Сонцесяйний король тобі заздритиме. Йому ж, бачиш, ніколи не достатньо того, що є.

* * *

— Вас звинувачено в державній зраді, маестре Жарраку Престе.

Король процідив ці слова, і запала тиша. Бо ніхто з Ради не насмілювався кинути звинувачення цьому чаротворцеві, який пройшов вогонь Нансіна, дві вже битви за Свічку і стояв тут, посеред них, гордий, мовби й не в його обличчя щойно кинули смертельні обвинувачення. Стояв, спираючись на свій ціпок, мов закам’янів. І вона стояла поруч із ним. Нечувано. Нечувана дикість. Нечуваний гріх.

Канре могла б посперечатися, що половина з присутніх не вірить у те, що вона — нижча. Та слова були сказані. Обвинувачення озвучені. Документи розкладені на столі перед королем. Свідчення того, що Канре Арлі ніколи не мала б носити золочену оливну гілку і все ж — носила її.

— Хай це почують усі присутні тут, — мовив король. — Коли торік ви, маестре Престе, здобули для нас форт Блакитної Свічки, то попрохали у віддяку оливну гілку. Привілей, якого удостоєні тільки за правом народження у високому роду. Благословенні. Обдаровані чаром чи вміннями алхіміків. Ви поклялися нам, що потребуєте цієї гілки, щоб віддати останню шану загиблій сестрі, високорідній по крові. Та тепер бачимо, як ви використали наш дар: передали благословення негідній особі. А потім зневажили ваш рід, вашого короля і вашу державу, представивши цю особу як свою дружину, рівну нам. Чи ви маєте що сказати?

Жаррак, котрий до того здавався заціпенілою статуєю, розправив плечі.

— І ви самі вірите в це? Вірите в те, що говорите: про благословення, про гідних і негідних? Вірите, що вміння торкатися чару возвеличує над усіма? Скажіть іще, що, як мовиться в Першій легенді, виводите свої родоводи прямісінько від святих.

— Маестре Престе, — обірвав його король. — Ми зібралися тут у справі конкретного, незаперечного злочину, скоєного вами та нижчою. З доказами, які надав анонімний викривач вашого злочину. Це не лекція з теології чи філософії. Утім, ваші слова перечать першоосновам нашого ладу. Що й не дивно після гріха, який ви вчинили.

— Гаразд, — чаротворець кивнув. — Я визнаю свою вину. Я вчинив цей злочин, і мені нема прощення чи пом’якшення вироку. Але моя дружина…

— Шлюби з нижчими нелегітимні. Вона не може вважатися вашою законною шлюбною жінкою, — врешті кинув хтось із радників.

— Але вона нею є, — відрубав Жаррак, жаско шукаючи поглядом того, хто зронив ці слова, мовби складав свій список смертників подумки. — І вона — непричетна. Я, користаючись своїм правом вищості, змусив її підкоритися моєму бажанню. Я взяв її силою і так само силою змусив прийняти золоту гілку. Провина за цей злочин — моя. І тільки.

— Ні. — Канре виступила вперед, скидаючи зледеніння, яке скувало її. — Я погодилася на це сама. І перш за все — посміла бажати великого маестра. Якщо це гріх — то провина моя рівною мірою, Ваша Величносте.

— Ти не гідна дивитися на твого короля, облуднице, — відповів той, гидливо кривлячись. — Твої слова не мають ваги.

Канре застигла за пів подиху від того, аби сказати все, що думала. Аби заволати — нехай лише зараз, нехай лише одного цього разу — про правду, котрої вони не хотіли бачити. Про вищість, котру вони витворили й підтримували самі. Про безмовних слуг, котрі нічого не важили для своїх маестрів, але були такими ж людьми — із плоті і крові, із гріха і святості, із невичерпного вогню. Вона могла би багато оповідати, відкривши навіть серце своє — справжнє, не керамічне. Відкривши, що є кохання — і воно не росте так, як велить золота гілка. Є добрість, гідність, сміливість — і в тому є найвищий чар, якого їм не осягнути.

Але Канре розуміла, що її не почують тут — ні Сонцесяйний, ні його набундючені радники. Тож вона знайшла Жарракову долоню і незмигно продовжувала дивитися на короля. Хай хоч це залишиться в його пам’яті — негідна нижча, котра не впала замертво і не спопеліла від його погляду. Хай так.

— Маестре Престе, чи маєте ви що додати? — церемонно спитав король.

Жаррак усміхнувся.

— Так, Ваша Величносте. Хочу сказати про найбільше знання, яке я відкрив за своє життя: наявність чи відсутність золотої гілки не визначає людину. — Чаротворець обвів присутніх поглядом, спиняючись на знайомих обличчях, і, не гублячи іронічної посмішки, видихнув: — Це все.

Похмура мовчанка повнилася шепотом. Король стояв непорушно, і на мить Канре подумалося, що він зрозумів, усвідомив щось — глибоко-глибоко, під блиском регалій і маскою незворушності. Втім, щойно Сонцесяйний відволікся від споглядання документів на столі, лице його сповнилося мстивого холоду і слова, рубані, мов сокирою, посипалися:

— Відтак ми, Його Величність король Франу, засуджуємо вас, маестре Жарраку Етелю Престе, та нижчу до смертної кари. Ви будете позбавлені привілею королівського чаротворця загинути в бою і принести найвищу честь своєму родові. Та за правом народження заслуговуєте на легку смерть, сповнену гідності. Ви приймете отруту, яка спиняє серце, — сьогодні, тут, у мене на очах і під наглядом придворних лікарів. Вас поховають у родинному склепі Престів без зайвих урочистостей та розголошення. Що ж до вашої спільниці в злочині, то нижча буде повішена, а її тіло четвертують.

— Ваша Величносте, — і тепер Жарраків голос не здригнувся. — Я приймаю цей вирок і готовий до його сповнення. Та мушу просити вас про пом’якшення для моєї жони.

Канре сіпнула чаротворцеву руку, але він лише міцніше стиснув її.

— Як ви смієте промовляти ці слова? — процідив король.

— Смію. Бо вона носить моє дитя.

* * *

— Ти підтвердиш, що вона носить дитину, — прошипів Жаррак, притискаючи артефакт до горла придворного лікаря, — або ж я спопелю тебе.

У кишеню лікаревого жилета опустилося доста грошей, але погляд чаротворця справив на того куди сильніше враження.

— Понад те, ти скажеш, що їй потрібно бути вдома, у теплі й затишку, щоб дитя виносити. Тепер іди.

Жаррак відпустив вилогу лікаревої одежі, й той поспішно покинув покій, де мав оглянути Канре і підтвердити, що слова її чоловіка — не лише спроба відстрочити страту. Хоча саме спробою порятунку це і було.

— Жарраку… — Канре метнулась до нього, але чоловік приклав палець до її вуст, обійняв і нахилився близько-близько, щоб шепіт не почула жодна палацова тінь.

— Канре, слухай мене. Слухай. У нас нема часу. Вони відпустять тебе. Щойно вирвешся з палацу — кидай усе і тікай, щезни. Їдь в Ерману. Моя матір прийме тебе в Кенсі і не віддасть нікому. Король не забажає міжнародного скандалу. Якщо вони змусять тебе залишитися тут, якщо замкнуть у палатах, як у в’язниці… Пиши моїй матері. Пиши негайно, не чекай. Напиши Толіо, хай спробує тебе виручити. Підкупи покоївок, охоронців, усіх — хай проведуть тебе таємними ходами…

— Жарраку, спинися. Ти що, не усвідомлюєш? Вони тебе вб’ють! — Канре вчепилася обома руками в сорочку на його грудях і струсонула щосил. — Вб’ють. Тебе. Сьогодні — ти чув короля.

— Так. Тому ми говоримо про твою втечу. Коли…

— Я не тікатиму, — обрубала Канре. — Якщо вони вб’ють тебе, давай розділимо це. Бо якщо ти винен у чомусь, то і я теж. Якщо ти грішник, відступник та зрадник — то і я з тобою.

— Ні. Ні, Канре. Я змусив тебе прийняти гілку…

— А я погодилася на все. І підбила тебе вплутатися в біду із синькою!

— Та я пообіцяв собі. Коли ми перехопили послання Ельбраха. Пообіцяв, що ніколи більше ти через мене не постраждаєш. Ніколи більше не опинишся в небезпеці.

— Але не тобі це вирішувати. За нас уже все вирішили. У нашій владі нічого не залишилось. І ти забороняєш мені прийняти смерть разом. І ти позбавляєш мене останнього вибору.

— Канре. — Жаррак узяв її обличчя в долоні й витер сльози, котрих вона не відчула на своїх щоках. — Ти маєш усе, що можу дати тобі я. Та тут інша річ: вони не дозволять нам розділити смерть, Канре. Мене чекає легка кончина, достойна, на їхню думку, високорідного. Бачиш, тут вірять, що високорідні навіть на порозі засвіття гідні чогось відмінного від інших… Тебе ж катуватимуть. Знущатимуться і силкуватимуться зламати. Чинитимуть наругу над твоїм тілом — живим і мертвим. Тому, коли рятунок — це останнє, що я можу зробити для тебе, прийми. Ти згодна? Тоді дай мені свою руку, і вийдемо звідси впевненим та твердим кроком.

Канре здушила волання в собі й погодилася.

* * *

Вона впіввуха слухала все, що говорили потім. Про те, що їй відведено сім місяців, за які заборонено покидати дім Престів. Що за цим слідкуватиме королівська охорона. Що дитина не успадкує ні імені батька, ні права на золоту гілку, жодного лере його статків. Що Канре стратять одразу після того, як вона розродиться, що, що, що…

Вона стрепенулась і вийшла з напівсну лише тоді, коли Жарракові принесли отруту. У крихітній скляній баночці, вкритій тонким візерунком. Отрута зблискувала ясно-блакитною, мов чаротворцеві очі, барвою. Її розчинили у вині. Навіть смерть до високорідного навідувалась, обернута в щось красиве, хоч то не скасовувало її холоду й незворотності.

Канре дивилася невідривно, як метушилися придворні цілителі: вони оцінювали, скільки треба отрути, щоб убити Жаррака швидко й напевне. Слухали його серцебиття. Перекидалися словами про артефакт — кому перейде така могутня зброя? Жаррак виконував їхні настанови, відповідав приязно і з усмішкою, мовби то була просто собі розмова. Знав: ці люди роблять свою роботу.

Коли йому подали келих, король заговорив щось беззмістовне, пафосне й жорстоке. Жаррак кивнув, проте повернувся до Канре і випив усе до дна, не зводячи з неї очей, мовби не було нікого більше в цій залі, в цьому палаці, в цьому світі.

* * *

У покої було тихо й порожньо. Цілителі покинули його вмирати. Канре милостиво дозволили залишитися. Жаррак, щойно всі пішли, кволо всміхнувся і шепнув їй, що встиг скористатися батьковим чаром, котрий уповільнює ширення отрути. Тож це дасть іще дрібку часу. Воістину дрібку — Канре бачила, що він тане, обкладений високими подушками.

Рік тому в цей же час він повіз її до Вінну, і… Ох, треба було там залишатись. Але вона змовчала про це. Конче шукала, що сказати, і не знаходила. Лише тримала його за руку і гладила волосся. Жаррак, як і вона, мовби не знаходив слів. Попрохав написати матері. Вона обіцяла, що напише. Довго дивився на її пальці, які стискали його затерплу вже долоню.

— Мені завжди казали, що великі чаротворці народжені для великих справ. Та ми не ввійдемо в історію, — мовив він раптом. — Не залишимо ані нащадків, ані великих діянь. Не змінимо світу.

— Але вбережемо світ від ще більших смертей та страждань, — усміхнулася вона. — Адже ти спинив синьку. Бодай у Франі — це зробив ти. Цього не розповідатимуть у легендах, але хіба таке важливо? Однаково більшість легенд брешуть. І ось ця нова, про вбивчий порошок, скоро розтане теж. Бо світ не стане кращим через смерть.

— Можливо, він узагалі ніколи не стане кращим.

— Стане, Жакку. Неодмінно стане. Усе починається з малого, — прошепотіла вона, стишуючи голос, бо помітила, як сіпаються Жарракові повіки, як натужно він силкується дивитися вперед.

— Мене хилить у сон, Канре. Щосили намагаюся слухати, але мовби вуха закладає.

— Тоді ти спи. А я триматиму твою руку.

— Ти вже довго тримала її. Канре, а час — серце ж…

— Не турбуйся, я знаю про час. У нас є весь час у світі, Жакку. Спи. — Канре нахилилася й поцілувала його холодні губи, обидві щоки і чоло. — Спи спокійно, любове моя.

* * *

Коли холодні пальці Жаррака перестали будити прокляття часоспалення, Канре не відчула нічого. Вона не знала раніше, що може бути така пустка, таке збайдужіння всередині. Стрілка на керамічному серці застигла за мить — не більше — од півночі. Канре дуже хотілося, щоб ця мить догоріла, але Жаррак помер. Жаррак помер, і дотик до його холодного тіла більше не ніс їй смерті.

Браслет із кров’ю осипався попелом і пропік наскрізь її рукавичку, та дівчина не відчула болю.

Вона сиділа при чаротворцевій постелі — смертному ложі — мов статуя, певна того, що мала б тепер припадати до нього й ридати, захлинаючись слізьми та горем. Та вона не ридала. Не зронила й сльозинки. Вона сиділа при його постелі, думаючи, що їх так багато — керамічних сердець — довкола. Сердець, красивих зовні і скрижанілих усередині. Повних вогню і холодних, як мармурові плити на кладовищі високорідних. Сердець, які запалюють інших, і таких, що їх не здатне запалити навіть невгасиме полум’я, викресане сумішшю алхімічних порошків.

Вона дивилася, мружачи очі, як над шпилями Івеліна сідає яскраве сонце. Яскраве й упевнене в тому, що завтра воно зійде на сході.

Хоч Канре не володіла й дрібкою чару, проте, поки сонце наколювалося на шпичаки гілок і дахів, її сповнило відчуття внутрішнього вогню, котрий повз увсебіч, хоча руки залишалися холодними, а очі — сухими.

Вона завжди думала, що її вб’є керамічне серце, прокляття, повне ненависті й зневаги. Вишукане знущання. А тепер боліло серце справжнє, суще. Та попри кипіння всередині, її заполонювали любов і ніжність, ніжність і любов. І хоча знагла заболіли ще плечі та руки, спина й живіт, хоча щелепи зводило, все це видавалося Канре далеким. Як і власне зривчасте дихання.

І коли косі сонячні промені простяглися крізь заґратоване віконце до Жарракового ложа, на мить Канре здалося, що він справді просто спить. А коли прокинеться, коли, мружачись, погляне на неї й покличе на ім’я, вона підійде. Вона опуститься поруч, візьме його руки, знайомі до кожної рисочки та дрібного шраму, і ніколи не відпустить. Потім, коли зійде сонце, він усміхатиметься до неї, поплескуючи по навершю ціпка. «Отож, Канре, сьогодні ми будемо змінювати світ!» — скаже, звично рішучий і невпинний. І підхопиться на ноги — ох, якби ж він не постраждав при Нансіні! — і розчинить вікна. І розчинить двері. А далі вже вони вийдуть разом до чогось нового, до чогось неймовірного, сповненого дива й чару. І це буде щастям, і це буде правдою, і це буде піснею на вітрі, яка тягнеться у височінь та вглиб, тягнеться споконвіку, аби ніколи не перерватись…

«І це буде прекрасно» — подумала Канре, коли сонце згасло на обрії, впускаючи м’яку сутінь усередину. Вона хотіла обтерти холодний піт із чола, та навіть підвести руку виявилося понад сили.

Ніжність і любов затопили її до краю. Та з ними — утома й мерехтіння перед очима, і світ мовби взявся сірою пеленою. Щось озивалося в серці — справжньому — невтримною пульсацією. Пальці заніміли.

Темрява відняла зір.

Серце вкололо.

І тоді — зупинилося.

Content

Матолінець Наталія Ярославівна Керамічні серця

Наталія Матолінець Керамічні серця

Вступ

Частина перша

Розділ 1. Жаррак порушує правила

Розділ 2. Бойове чаротворення

Розділ 3. Щось не те

Розділ 4. Політ пляшечки

Розділ 5. Щоденні катастрофи

Розділ 6. Виклик і вбивство

Розділ 7. Крок на червоне

Розділ 8. Танець над бурею

Розділ 9. Злочин і кара

Розділ 10. Дар на дорогу

Розділ 11. Запалювальний порошок

Розділ 12. Переможець отримує все

Розділ 13. У повітрі

Розділ 14. Лючі і снігопад

Розділ 15. Благословенні золотою гілкою

Розділ 16. Керамічне серце

Частина друга

Розділ 1. Кінець

Розділ 2. Віннська Іскра

Розділ 3. Зброя в руках твоїх

Розділ 4. Баночка на вагу смерті

Розділ 5. Відкриття і викриття

Розділ 6. Свічка Ліхара

Розділ 7. Правила гри

Розділ 8. Два фронти

Розділ 9. Перед ликами всіх святих

Розділ 10. Прести і порушення

Розділ 11. Правосуддя

Розділ 12. Альянс обману

Розділ 13. Правильні плітки

Розділ 14. Небезпечні зв, язки

Розділ 15. Честь не має ціни

Розділ 16. І зійде сонце