Андерш де ла Моте

Играта

На Анете

С най-топли благодарности към всички Мравки, без чиито помощ и съвети Играта нямаше да бъде реалност.

Авторът

Казват, че мигването е най-бързото движение, на което е способно човешкото тяло.

И все пак то не може да се сравнява с електрическите синапси на мозъка.

„Не сега!“ беше мисълта, която префуча през главата му, когато светлината блесна срещу него.

И от негова гледна точка бе съвсем прав. Трябваше да има още време, предостатъчно — бяха му го обещали. Все пак бе следвал стриктно инструкциите — беше направил точно това, което му бяха казали да направи.

Така че това не трябваше да се случва.

Не сега!

Определено не!

Учудването му беше напълно разбираемо, да не кажем логично.

Това беше последното възприятие в живота му.

Милисекунда по-късно експлозията го превърна в изпепелен пъзел, който полицейските техници щяха да подреждат повече от седмица. Парче по парче, като зловеща салонна игра, докато накрая що-годе възстановят тялото му.

Но дотогава Играта отдавна щеше да е приключила.

Game [гейм]

Състезателна дейност, включваща умения, шанс или издръжливост от страна на двама или повече души, които играят според определени правила, обикновено за свое собствено удоволствие или за това на зрителите.

Развлечение или забавление.

Състояние, в което човек има желание да направи дадено нещо.

Уклончиво, лековато или манипулативно поведение.

Животно, ловувано за храна или като спорт.

Обмислена стратегия или подход; схема.

Разсейване или диверсия.

Притежание или демонстриране на умения или смелост.

Развлекателна дейност.

www.wiktionary.org

www.dictionary.com

www.urbandictionary.com

„Winning isn’t everything, it’s the only thing!“

Vince Lombardi

1. Wanna play a game?[1]

Текстът се появи на дисплея за енти път и за пореден път HP[2] кликна раздразнено, за да го разкара. Не, не искаше да играе някаква проклета игра. Единственото, което искаше, бе да разбере как работи телефонът, който държеше в ръка, и дали въобще е възможно да направи нещо толкова просто като да позвъни с него.

Влакът от Мерща[3], началото на юли, посока Стокхолм.

Почти трийсетградусова горещина, тениската лепнеше на гърба му, а езикът, вече съвсем пресъхнал, беше започнал да се сраства с небцето. Цигарите, естествено, бяха свършили и единственото налично облекчение беше вятърът, който проникваше през мизерното прозорче над него.

Подуши тениската си, след което провери и дъха си. Резултатът беше горе-долу очакваният. Случайно „гостуване“ за една нощ, махмурлук и умрели животни в устата, иийхаа! Почти перфектната неделна сутрин, ако не се брои малката подробност, че беше четвъртък и той трябваше да е отишъл на работа преди два часа. Дотук с изпитателния срок.

Все тая!

Мак Джобът[4] беше яко зле така или иначе. Банда задници, начело с шефа.

Важно е да се впишеш в колектива, Петершон. О, да, благодаря! Сякаш би седнал да припява „Кумбая“ и да кибичи с някакви загубеняци. Единствената причина да бъде там беше, за да получи отново право на помощи за безработни.

Suck my ass, mofos[5]!

Откри го точно след спирката в Русершберг. Малък, сребрист предмет на отсрещната седалка. Някой бе стоял там, но си беше отишъл, а влакът вече се движеше. Така че викане и махане нямаше да помогнат, ако решеше да се прави на бойскаут.

As if…!

Че нали всеки сам трябваше да се грижи за проклетите си вещи?!

Вместо това той бързо се огледа. С обигран поглед провери за охранителни камери и след като установи, че вагонът е твърде стар за такива, се премести, за да може на спокойствие да разгледа находката си.

Мобилен телефон, точно както и подозираше. Сутринта изведнъж започна да изглежда малко по-добре.

Нов модел, от онези без копчета, само със сензорен екран отпред.

Sweet!

Странно, но никъде не намери името на производителя. Може би телефонът беше толкова специален, че то нямаше нужда да се споменава? Или пък гравираните цифри на задната страна всъщност бяха търговска марка?

Там, изписано в светлосиво, стоеше числото 128. Надписът беше около сантиметър висок, леко релефен.

Не си спомняше някога да е чувал за такъв производител на телефони.

Е, what the hell…

Половин хилка[6] при Мобилния грък. Сигурно щеше да струва поне толкова. Алтернативата беше да се изръси две стотачки, за да разбие блокирането на IMEI[7] номера, което собственикът сигурно скоро щеше да активира, и да задържи телефона за себе си.

Но това едва ли беше възможно в момента.

Вчерашната вечер окончателно беше изчерпала и без това изтънелите му финанси. В сметката отдавна нямаше нищо и вече бе изгорил всички спасителни въжета. Но с няколко далавери тук и там касата скоро щеше да се напълни.

Такива като него не оставаха на дъното за дълго, мобилният телефон беше живо доказателство. Заобръща го, за да го разгледа по-внимателно.

Телефонът беше малък и тънък, не много по-голям от дланта му, с панел от неръждаема стомана. Малка дупка на задната страна подсказваше, че е снабден с камера, а най-отгоре имаше груба, черна щипка, с която вероятно бе възможно телефонът да се закрепи за дрехите. Щипката беше в ярък контраст с иначе минималистичния дизайн и той тъкмо бе на път да опита да я махне, когато екранът внезапно се съживи.

Wanna play a game?

попита той, а под въпроса се появиха две икони — YES и NO.

HP подскочи от изненада. Унесен от махмурлука, дори не бе проверил дали телефонът е включен.

Тъпо!

Натисна бутона NO, след което се опита да разбере откъде да изкара менюто. Ако имаше късмет, може да може да звъни от телефона няколко дни, преди собственикът да успее да го блокира.

Но вместо да се покаже някакво начално меню, телефонът просто започна да повтаря въпроса си и след като — за-кой-ли-пореден-път-вече-не-помнеше — опита да го махне, вече беше на ръба да се откаже.

Проклет да е скапаният телефон!

Преглътна два пъти в опит да потисне гаденето. Дяволски махмурлук, знаеше си, че не трябва да смесва. Освен това и му се пушеше, така че беше на път да пукне. И онази мацка после, мамка му, направо удари дъното, но какво друго да очакваш, като се мъкнеш из предградията?

Наложило му се бе да скалъпи някаква история за мач по флорбол[8] и да се чупи набързо, когато слънцето безжалостно бе разкрило недостатъците на снощната находка. Ако се съдеше по меко казано неубедителните ѝ протести, чувствата явно бяха взаимни. Run Forrest, Run!

Но и не бързаше да се прибира към „Мария Трапгренд“[9]. Щеше да се отбие набързо при Мобилния грък — малко лесни пари, които сигурно щяха да стигнат за махмурлийска пица и няколко бири в Кварнен[10] след това.

За това винаги имаше време.

Ако имаше късмет, щеше да му остане дори и за трева, телефонът все пак не беше някакъв обикновен модел в масово производство, на каквито понякога се „натъкваше“. Между петстотин и хиляда чиста печалба, в края на краищата нелош ден, въпреки махмурлука и африканската жега.

Екранът отново светна и пръстът му за малко да натисне NO по инерция, когато осъзна, че този път съобщението е различно.

Wanna play a game, Henrik Petterson?

YES

NO

HP замръзна на мястото си.

What the f…?!

Хвърли няколко бързи погледа наоколо. Някой майтапеше ли се с него?

Във вагона имаше разпръснати още десет-дванайсет пътници. Освен майката с две буйстващи деца, почти всички изглежда споделяха лепкавата му, предобедна кома. Оклюмали глави, стъклени погледи, пот и телесна топлина. Никой изобщо и не поглеждаше към него.

Отново провери дисплея. Същият текст. Откъде, по дяволите, телефонът знаеше как се казва?

Пак се огледа, без това да му помогне пи най-малко. След това натисна бутона NO.

Веднага изскочи нов текст:

Наистина ли си сигурен, че не искаш да играеш една Игра, HP?

Той почти изхвърча от мястото си. Какво, по шибаните дяволи, се случваше всъщност?

Той стисна очи, пое дълбоко въздух и бавно установи контрол над обзелата го препускаща, махмурлийска паника.

„Успокой се, човече“, помисли си той. „Ти си умно момче. Това не е някакъв fucking twilight zone. Или е скрита камера, или някой от приятелите ти се бъзика с теб. Предполагам второто…“

Манге[11] беше пръв в списъка със заподозрени. Стар приятел от даскало, разбираше от техника, имаше магазин за компютри, беше адски ядосан, че го дразни заради новооткрития му арабски бог, пък и си падаше по черния хумор.

Дам, без съмнение. Това беше една от болните шеги на Манге.

Успокоение заля тялото му.

Значи Мангелито.

Отдавна не се беше случвало. Всъщност си мислеше, че бракът и новата религия са размекнали Манге, но малкият дявол явно е изчаквал момента за същински удар.

Сега оставаше само да разбере как става всичко и после да намери начин да обърне шегата.

Адски добре подготвено дотук, трябваше да му го признае на малкия килимоцелувач.

HP се огледа.

Общо девет души във вагона, дванайсет, ако броеше децата. Три малки кифли, един пияница, двама скучни, средностатистически мъже на неговата възраст, което ще рече на около трийсет. Дядка с бастун, една доста свежа мацка на около двайсет и пет, с вдигната коса и спортни дрехи (сигурно заради махмурлука не я бе забелязал по-рано) и накрая майката с децата.

Който и от тях да бе вербуван от Манге мюсюлманина, трябваше да има някаква електронна джаджа, с която да праща съобщения. За съжаление това не скъсяваше много списъка. Петима от заподозрените се занимаваха с някакви машинки, а ако се съдеше по слушалките на алкохолика, с известно колебание числото можеше да се увеличи на шест.

Умореният му мозък внезапно си спомни, че беше по-скоро правило, отколкото изключение, хората да играят с електронните си играчки, когато се возят във влак. Ако не пращаха съобщения, то поне за да убият малко време с някоя игра.

С други думи, не научи нищо ново, а, Айнщайн?

Главата му пулсираше от неочакваната активност, а езикът му все още лепнеше за небцето. Но странно, все пак се чувстваше малко по-свеж.

И сега какво?

Как да постави малкия шегаджия на мястото му?

Реши засега да му играе по свирката и натисна първо бутона NO, а след като първоначалният въпрос се повтори — бутона YES.

Щеше да играе. Колкото повече мислеше за това, толкова повече осъзнаваше, че цялата работа е доста забавна. Хубав начин да убие скучното пътуване с влак.

— Проклетият Манге — ухили се той, преди ново съобщение да изникне на дисплея.

Добре дошъл в Играта, HP!

„Благодаря!“, помисли си той и се облегна назад. Това всъщност щеше да се окаже интересно.

* * *

Още преди тежката охранителна кола да бе спряла, Ребека Нормѐн вече беше слязла на тротоара. Жегата, която я блъсна, бе толкова силна, че веднага ѝ се прииска да се върне обратно в хладното купе.

Три седмици в разгара на шведското лято бяха загрели улиците достатъчно, че асфалтът да лепне по подметките, а бронежилетката, която носеше под ризата и якето, не подобряваше положението.

След като хвърли бърз поглед на обстановката и установи, че всичко е спокойно, тя отвори вратата и пусна навън охраняваната от нея жена, която послушно чакаше на задната седалка.

Пазачът, който се грижеше за главния вход на Русенбад[12], за разнообразие беше достатъчно буден да ги посрещне и няколко секунди по-късно министърът на интеграцията беше в сигурни ръце зад дебелите стени на Правителствената канцелария.

Ребека успя да изпие едно кафе в столовата и да мине набързо през тоалетната, преди да се върне при шофьора, за да провери дали всичко е наред за следващото транспортиране.

Погледна часовника си. Още четиринайсет минути, после кратка разходка покрай кея до Арвфурстенския дворец[13] и среща с външния министър, който, за разлика от нейния обект, имаше цялостна охрана. Поне двама души, най-често повече. Цял отбор, точно както трябваше да бъде.

„Координатор на личната охрана“, така се наричаше сегашната ѝ длъжност, вероятно защото охранител, който работи сам, не звучеше особено успокоително. Министърът на интеграцията се считаше за задача с умерена трудност за някого с по-малко от година опит в Охраната[14], поне според нейния шеф. Оценка на опасността — от ниска до средна, според последните анализи. Освен това, може би по-важно, никой от по-старите колеги не искаше да поеме работата като координатор…

Като излизаше от главния вход на Русенбад, тя успя да види как шофьорът бързо изгаси цигарата си във водосточната тръба до колата.

„Непрофесионално, помисли си тя раздразнено, но какво друго можеше да се очаква?“

За разлика от нея, той не беше истински охранител, а олекотен вариант, което спестяваше пари на държавата. Шофьор е малко допълнително образование и зле стояща бронежилетка, назначен от транспортната служба на правителството, а не от спецслужбите. Беше двайсет години по-възрастен от нея и очевидно се затрудняваше да приема заповеди от някого, който беше по-млад, а освен това и жена.

— Десет минути — каза тя сухо. — Оставаш тук с колата, докато стигнем.

— Не е ли по-добре да отида до Арвфурстенс още сега? Обикновено е същински ад да се намери добро място за паркиране там.

Очакваше възражението. За шофьора, казваше се Бенгт, беше въпрос на принцип винаги да коментира инструкциите ѝ. Около почти всяко изречение, което изтърсваше, горделиво кръжеше едно неизказано „малката“.

Сякаш възрастта и пола автоматично го правеха експерт по лична охрана.

Очевидно едноседмичното му обучение не го бе научило, че назад е сигурно, а напред е непозната територия и съответно има по-голям риск. Идиот!

— Чакай тук, докато ти кажа да потеглиш! — отсече тя, без да разяснява решението си. — Въпроси?

— Не, шефе — измърмори той, без да се старае твърде много да скрие недоволството си.

Как може на някои мъже да им е толкова трудно да приемат жена за шеф?

Или се опитваха да те поучават и да поемат контрола, като Бенке[15], или още по-зле, да прибягват до намигвания и дребни коментари за сексуалния ти живот — или липсата на такъв.

И да предлагат собствените си услуги, без значение имаш ли венчална халка, или не… А ако си достатъчно глупав да се оплачеш на шефа, бързо се оказваш навън, на студено. Беше ставала свидетел на доста такива примери.

Тя самата имаше принцип никога да не излиза с колеги. Да се комбинират професионалния и личния живот беше твърде сложно. Не сереш там, където ядеш, точка.

Но факт беше, че тя всъщност не излизаше с никого като цяло. Може би самото излизане беше твърде сложно?

Сви рамене, за да се отърси от неприятните мисли. Точно сега работата беше приоритет номер едно.

Всичко друго можеше да почака.

Едва бяха стигнали до ъгъла на Правителствената канцелария, когато усети, че нещо не е наред. Когато преди няколко минути бе проверила пътя, на парапета към Норстрьом[16] се бяха облегнали трима души. Двама държаха рибарско оборудване в ръце, а ако се съдеше по облеклото на третия, той също беше рибар, макар и тя да не видя въдица. Така или иначе, никой от тях не изглеждаше да представлява директна заплаха.

Но когато заедно с охраняваната и с постоянно бръщолевещия ѝ асистент се приближиха към мястото, където стоеше триото, тя забеляза промяна в езика на тялото на мъжете. Инстинктивно бръкна под якето си с дясната ръка, положи палец върху дръжката на пистолета и провери с пръсти телескопичната палка и радиостанцията, които бяха закрепени за колана ѝ.

Двама от мъжете се завъртяха и направиха две бързи крачки в тяхна посока. Единият разгъна някакъв транспарант, който вдиша пред себе си, а другият вдигна ръка, сякаш за да хвърли нещо.

— Швеция защитава убийци, Швеция защитава убийци! — крещяха мъжете, докато напредваха към министъра.

Ребека реагира светкавично. Натисна алармения бутон на радиостанцията, с един замах извади палката и я разгъна в пълната ѝ дължина, след което нанесе удар право през агресивно приближаващия плакат. Усети как палката срещна нещо твърдо и видя как нападателите отстъпиха назад, временно извадени от равновесие.

— Обратно в колата — изкрещя тя на министъра на интеграцията, като едновременно с това я издърпа зад гърба си. С палката, вдигната в готовност над рамото, тя заотстъпва рязко към колата, все още стиснала здраво министъра за ръката.

— Виктор пет, нападат ни, в неизгодна позиция сме, подготви колата! — викна тя в малкия микрофон при ревера на якето, който автоматично се бе настроил за изпращане, когато тя натисна алармения бутон.

Подкреплението щеше да се забави поне три минути, вероятно — пет, изчисли тя бързо. Трябваше само да се надява, че Бенке не е заспал на волана, за да могат да се махнат бързо оттам.

Точно преди да стигнат ъгъла, нападателите, които явно се бяха съвзели, отново се втурнаха към Ребека и обекта ѝ. Нещо полетя към тях, въртейки се във въздуха и тя автоматично замахна с палката.

„Камък, бутилка, ръчна граната?“, успя да си помисли, преди хладен душ да облее лицето и горната част на тялото ѝ. „Боже господи, нека само да не е бензин!“

Най-накрая завиха зад ъгъла и тя хвърли бърз поглед към Бенгт с надеждата, че е запомнил достатъчно от краткото си обучение, за да отвори вратите на колата.

Но площадката за обръщане, където допреди малко беше паркирана колата, сега беше празна.

— Мамка муу! — изсъска тя, преди писъкът на асистента да я заглуши.

— Кръв! — изкрещя той, почти с фалцет. — Боже мили, кървя!

Ребека завъртя обратно глава и осъзна, че внезапно ѝ бе станало трудно да вижда. Червена пелена покриваше очите ѝ и тя вдигна палката към носа си.

Няма кола, няма Бенгт, а нападателите им дишаха във врата. Сега какво?

„Вземи решение, Нормѐн! Вземи решение сега!“, изкрещя тя на себе си.

Назад е познато и сигурно, напред е непознато и опасно. Но какво да правиш, когато пътят за евакуация изведнъж се окаже затворен? На това не те учеха в курса за охранители. Импровизацията никога не беше силната ѝ страна. Паниката дебнеше в засада.

— Насам! — чу тя някакъв глас.

Пазачът беше отворил широко вратата и стоеше по средата между тях и входа. Беше извадил палката си и гледаше към ъгъла, откъдето нападателите вече трябваше да са се показали.

С две бързи крачки Ребека първо издърпа министъра, после я избута през същата врата, през която само преди няколко минути бяха излезли. Зад себе си все още чуваше истеричните хлипове на асистента, но не му обръщаше внимание, беше се съсредоточила върху това да отведе охраняваната на безопасно място.

Едва няколко минути по-късно, когато пристигна подкреплението и положението се беше успокоило, тя осъзна, че цялото ѝ тяло е покрито с кръв.

2. Trial

Уважаеми HP,

Това е пробна мисия с награда 100 точки.

Ще тестваш играта и ако преживяването те удовлетвори, сам избираш дали да продължиш да играеш.

Мисията ти е следната:

На следващата гара във влака ще се качи мъж със светло палто.

Мъжът носи червен чадър.

За 100 точки трябва да вземеш чадъра, преди влакът да стигне до „Сентрален“[17].

Ако се справиш, ще отключа телефона и ще можеш да го използваш през цялото време, докато участваш в Играта.

Разбираш ли?

ДА

НЕ

„Това всъщност беше адски добро“, ухили се HP на себе си, докато натискаше ДА. Направо mission impossible, единственото, което липсваше, беше сух глас и телефонът да гръмне.

This message will self-destruct in ten seconds…

Все още не беше успял да установи кой от другите пътници работи за Манге, но това нямаше чак такова значение. Вече му се струваше, че разбира каква е цялата работа. Или се очакваше да се откаже и после да му се подиграват със седмици, че не му е стискало, или — като се замисли, доста по-вероятно — нещо нямаше да е наред с чадъра. Щеше да е залепен или щеше да го опръска с вода, или да пусне ток, когато го хване, докато някой от пътниците снима целия спектакъл, така че Манге и другите приятели да се забавляват на унижението му по YouTube за месеци напред. Да го вземат дяволите, добре го бяха измислили, а вече беше твърде късно да се откаже.

Отлично!

Щом получиш сигнал да започнеш играта, закрепи телефона за дрехите си с камерата навън, за да можем да видим как ще се справиш със задачата.

Разбираш ли?

Да, схващаше. Телефонът отпред, камерата насочена навън.

YouTube, here I come!

HP отново се ухили, проклетият Манге беше изобретателен. Това си беше направо нов рекорд. Щом отново натисна ДА, за своя изненада забеляза, че махмурлукът му почти е изчезнал.

Браво, HP!

Имаш зелена светлина да започнеш мисията.

Успех!

Екранът изгасна.

„Окей, можеше да играе по правилата още малко“, помисли си той и закрепи телефона на колана си, с камерата напред, точно според инструкциите.

Влакът намали скорост със скърцане, когато наближиха Солентюна и той забеляза, че сърцето му е започнало да бие малко по-бързо.

Мъжът със светлото палто се качи в дъното на вагона и на HP му трябваха няколко секунди, за да го открие. Обикновен швед, на около четиридесет и висок към метър и осемдесет, точно колкото и HP. Очила с тъмни рамки, сресана назад коса, костюм и палто пролетен модел, отбеляза той, докато влакът потегляше от перона. Сигурно му беше доста горещо.

Стана от мястото си и започна бавно да прекосява вагона в посока към мъжа. По някаква причина бе започнал да се поти, тениската му лепнеше по целия гръб, а дланите го сърбяха, но това вече не се дължеше на махмурлука.

Докато подминаваше кифлите, една от тях внезапно избухна в смях и той подскочи. „Стегни се, това е само игра, сложна шега, нищо, заради което да се впрягаш.“ Да отмъкне някакъв безполезен чадър трудно можете да се нарече предизвикателство за него. Беше свивал доста по-ценни неща.

Видя, че мъжът носи черно-бяла хартиена торба, от дизайнерските, с въжена дръжка и тлъсто лого отстрани, за да могат всички да видят, че може да си позволи да пазарува в скъпи бутици. От едната страна на торбата стърчеше продълговат предмет. Чадърът!

HP усети как пулсът му се ускорява все повече. Трябваше да признае, че донякъде беше вълнуващо. Да открадне нещо, докато всичко се снима…

Мъжът с палтото сигурно също участваше, но все пак. В цялата ситуация имаше гъдел, който той не можеше напълно да си обясни. Във всеки случай нямаше желание да се отказва.

„Следваща спирка «Карлберг»“, изпращя от говорителя над главата му и той усети как влакът забавя. Направи още няколко внимателни крачки към мъжа, който не го бе удостоил дори и с поглед.

Със съскащо, скърцащо друсане влакът спря на перона. Вратите се отвориха и пропуснаха миризмата на летен, нажежен асфалт и спирачни накладки. HP направи още една крачка. Here we go!

* * *

— Свинска кръв — каза комисар Рунеберг, облегнат назад зад бюрото си.

Въпреки че случката пред Русенбад беше вече няколко часа назад във времето, а в офиса имаше климатик, Ребека все още се потеше. Косата ѝ беше мокра след душа и поради липса на друго бе облякла дрехите си за тренировка, единственото чисто облекло в шкафчето ѝ.

— Това, с което са ви полели, теб и онзи Лесмарк, е било свинска кръв — продължи шефът ѝ. Той беше здраво сложен мъж на около четиридесет и пет, със стоманен поглед, съвсем късо подстригана коса и тен, който стигаше чак до скалпа.

Същинско олицетворение на истински телохранител. „И доста готин, ако си падаш по този тип“, помисли си тя.

Но за нея това време отдавна беше отминало.

Странно, но въпреки случилото се, тя се чувстваше много добре, с изключение може би на лекото треперене, което се дължеше на адреналина и което тя правеше всичко възможно да скрие. Беше си свършила работата и охраняваният човек беше добре, това беше главното. Можеше да мисли по-късно.

— Според техниците единият извършител е хвърлил балон, пълен със свинска кръв към министъра на интеграцията, но ти си го спукала с палката и сама си поела по-голямата част от удара. Тя се е отървала с няколко капки по сакото и голяма синка на ръката — там, където си я хванала.

Рунеберг направи пауза, но преди Ребека да прецени дали от нея се очаква да каже нещо, той продължи:

— Един от вечерните вестници изглежда вече разполага сън снимки, което обяснява защо третият извършител не е участвал в самата атака. Явно е бил зает да снима. Свободният пазар и свободната преса в красива хармония. Поздравява те и ти благодари, между другото. Министърът това, не извършителят — поясни Рунеберг.

Ребека просто кимна кратко в отговор.

— Според сигурни свидетели извършителите са побягнали на север през площад „Густав Адолф“ и после са влезли през задния вход на Галерията[18]. Униформените колеги от откритата полиция са спрели метрото, но преди да успеят да се свържат със СЛ[19] и трафик контрола и нареждането да бъде изпълнено, от „Т-Сентрален“ са тръгнали най-малко четири мотриси, както и една от „Кунгстредгорден“[20]. Така че дори ако извършителите са били достатъчно глупави и просто не са изчезнали в навалицата около „Платан“[21], то така или иначе са имали предостатъчно възможности да се измъкнат с метрото.

Рунеберг сви рамене обезсърчено.

— Предимството да създаваш неприятности посред бял ден в центъра на града е, че да се измъкнеш е по-лесно, отколкото си мислят повечето хора — обобщи той.

— Докато ти се оправяше, успях освен това да поговоря набързо и с шофьора ти, г-н Йорансон. Той твърдеше, че ти си му казала да избърза напред до Арвфурстенс и да чака там, което е било причината да нямате сигурен път за евакуация — продължи Рунеберг със сериозно изражение.

Ребека подскочи в стола си.

Не само че Бенке беше игнорирал заповедта ѝ и бе изложил нея и охранявания човек на опасност, ами сега тлъстото, малко лайно се опитваше да се измъкне от кашата с лъжи. Да обвини нея за всичко, ама че наглост! Ако си беше свършил работата и колата беше на място, тя щеше да се справи с всичко сама, без чужда помощ!

Тя отвори уста, за да възрази, но шефът ѝ я прекъсна с жест.

— Спокойно, Нормѐн. Не е нужно да казваш нищо, знам, че мръсникът лъже. За десетте месеца, през които си при нас, не е имало друг, който да е толкова by the book като теб. Ти не правиш нищо, без да си го премислила от начало до край и всичките ти колеги говорят само добри неща за работата ти. Онзи ден някой те нарече стопроцентов професионалист и мога единствено да се съглася. Наистина си добър охранител, Нормѐн… като за заек… — засмя се той. — Освен това, онзи Йорансон е некадърен лъжец. През цялото време се потеше като свиня, а към края на разговора направо хленчеше. От един час вече е на трудовия пазар, каквото ще да кажат от профсъюза. Лично изхвърлих нещастника през задния вход — завърши Рунеберг и намигна доволно на Ребека, за да ѝ покаже, че е направил точно това, което твърдеше. Буквално.

„Като малки момченца на пясъчника“, въздъхна тя на себе си, преди да осъзнае, че той всъщност я беше похвалил, затова реши да сведе поглед с няколко почтителни сантиметра, за да потвърди ролята си на благодарен подчинен. В полицията номерът беше да си доволен от положението си и да се вписваш.

Това, че пазачът ѝ бе помогнал, още я притесняваше леко, но Луде[22] Рунеберг току-що я бе нарекъл добър охранител, а това всъщност не беше лошо за начинаещ заек.

Никак не беше лошо!

* * *

HP преброи наум до десет, огледа перона за последно и тръгна към мъжа с палтото. Онзи вдигна изненадано поглед от сгънатия вестник, който току-що бе извадил от джоба си.

— Предай на Манге, че все още е малък проклетник, който лиже килимчета! — викна HP в ухото му, издърпа чадъра от хартиената торба и изскочи на перона тъкмо когато вратите тръгнаха да се затварят. Приземи се толкова твърдо, че почти изгуби равновесие и бе принуден да направи няколко големи, нестабилни крачки, за да не се пльосне по нос.

„Fuck me!“, помисли си, докато спринтираше към стълбите в края на перона. Театралното напускане не се получи толкова яко, колкото беше планирал, но все тая. Чадърът беше в него, задачата беше изпълнена и освен това не се беше разиграл никакъв кошмарен сценарий. Чадърът учтиво го беше последвал — без експлозии, водни каскади или ухилен водещ, който да му съобщи, че току-що е участвал в скрита камера.

С изключение на залитането, всичко беше минало по релси и той се наслаждаваше на адреналина, който течеше из тялото му и прогонваше последните остатъци от махмурлука.

Доста добро изживяване всъщност! Ама и колко изненадан изглеждаше онзи, когато му каза за Манге.

Смеейки се с глас, HP взе стълбите с пет бързи крачки и продължи да тича по инерция през гарата, навън по „Рьорщрандсгатан“[23]. Докато стигне до площад „Св. Ерик“, все още подтичвайки, вече беше плувнал в пот, без обаче да е особено задъхан.

Винаги бе бил адски добър в тичането, още е от даскало. Иначе беше доста некадърен в повечето неща, но да търчи го биваше.

При бариерата в метрото нямаше никого, така че трябваше просто да прескочи, за да влезе. Не че го интересуваше. Никога не беше плащал нито за влак, нито за метро, дори когато можеше да си го позволи. Въпросът беше принципен. Power to the people!

Едва когато се качи в един от вагоните, осъзна, че телефонът още е закрепен за колана му. Откачи го и погледна екрана:

Поздравления, HP!

Току-що завърши успешно пробната си мисия и игралната ти сметка се увеличи със 100 точки.

Телефонът вече е отключен и в папка Играта ще намериш повече информация за по-нататъшното си участие.

Препоръчваме да прочетеш подробно секцията „Правила на играта“ и да помислиш внимателно, преди да решиш дали искаш да продължиш да играеш.

Ако предпочетеш да се откажеш, пътищата ни се разделят тук и в такъв случай те молим да оставиш телефона в пощенската кутия на „Белмансгатан“ 7.

Поздрави,

Водачът

* * *

— Мисля да те преместя — каза Рунеберг. — Алфа се нуждаят от нови попълнения покрай председателство на Съвета на ЕС. Действително, отскоро си на служба, но след днешните ти действия Вахтола и аз сме на мнение, че си напълно квалифицирана. Започваш в понеделник, стига психодокторът Андерберг да няма възражения. Въпроси?

Тя поклати глава.

— Добра работа, Нормѐн. Ако продължаваш така, ти се очертава добро бъдеще при нас — завърши той, докато отместваше назад стола си. — След десет минути имаш дебрифинг с Андерберг, приключи с това и после можеш да си вземеш свободен ден. Това е всичко, аз се отправям към фитнеса.

Той стана, за да покаже, че разговорът е приключил. Ребека стори същото. Главата ѝ се въртеше и ѝ беше трудно да избегне една не съвсем професионална усмивка.

Група Алфа, подкреплението, най-добрите в службата за охрана. От понеделник щеше да принадлежи към тях. Без повече задачи за новобранци, само квалифицирана охранителна работа.

Браво, Нормѐн, добро момиче!

Когато девет минути и петдесет секунди по-късно почука на вратата на психолога, все още се бореше да овладее досадната усмивка.

3. Are you really sure you want to enter?

Когато звънецът в горещия малък магазин засвири интрото от „Междузвездни войни“, Магнус Сандстрьом, или Фарук Ал-Хасан, както понастоящем се наричаше самият той, не показа и с най-малък жест, че го е чул. Продължи спокойно да чете смачкания брой на „Метро“[24], който бе разгърнал на щанда пред себе си, и не удостои посетителя дори с поглед.

— Салам алейкум, братко HP — измърмори той с половин уста.

— Здрасти, Манге — засмя се HP и се отправи спокойно към щанда. — Пише ли нещо интересно във вестника днес? Нека позная, кризата се влошава, Байен[25] са паднали и някакви ненормални са взривили нещо някъде, вероятно в Багдад, Бомбай или може би в Намайнатаси?

— Португалия — въздъхна Манге и погледна неохотно нагоре.

— А?

— Въпросните ненормални са взривили нещо в Лисабон, по-конкретно празна луксозна яхта. Изглежда никой не може да разбере защо. Но позна две от три. Проклетите Байен пак са се огънали, както винаги.

Той сгъна вестника и се изправи с унил поглед.

— Освен това знаеш много добре, че искам да ме наричат Фарук добави той обезсърчено.

— Разбира се, че знам, Манге, малкият ми! Ако непременно искаш да се превърнеш във второкласен продавач на килими, това си зависи от теб.

Той кимна многозначително към облеклото на Фарук — шалвари, копринена жилетка и риза до глезените.

— Но не очаквай, че ще се вържа на тея простотии. Ти беше Манге в основното училище, беше Манге, когато се криехме зад „Консум“[26] да пушим от цигарите на майката ти, както и когато загуби девствеността си с оная дебела финландка в палатката, като бяхме на „Хултсфред“[27]. Така че за мен си Манге, независимо какво ти, жена ти или новият ти бог мислите по въпроса. Окей?

Манге/Фарук въздъхна отново. Нямаше смисъл да се спори с HP, когато беше в такова настроение, това го знаеше отдавна. Най-добре изцяло да смени темата, тази тактика обикновено действаше. HP лесно се разсейваше.

— С какво съм заслужил тази почит, млади падуане? — каза той вместо това и направи пресилен жест с ръка към претъпкания под. — Посещението ти е чест за скромния ми магазин.

Ставаше дума за около трийсет квадратни метра похабена кафява коркова настилка, плюс още два квадрата, които съставляваха малкия бокс, скрит зад овехтялата завеса на ресни зад щанда. Общо взето всяка мислима, а и немислима повърхност по пода, стените и дори тавана, беше отрупана с джаджи, главно компютри или части и периферия за такива. Калъфи, харддискове, кабели, касети за принтери и различни USB джунджурии съжителстваха с плакати на компютърни игри или купчини най-различни продукти, отдавна излезли от производство. Малък климатик над входната врата хриптейки водеше неравна борба както с лятната жега навън, така и с топлината, която създаваха безбройните машини вътре.

Във вътрешната част бръмчаха два настолни компютъра, които вероятно бяха замислени с демонстрационна цел, но основно служеха за уеб-кафе, както прилежно бе написано на хартиената табелка, която висеше над зацапаната кафеварка. Същата кафеварка, според друга табела, предлагаше на евентуалните клиенти безплатен достъп до горчивото си съдържание, но такива в случая не се мяркаха.

Светлината в магазина, както обикновено, беше приглушена и идваше главно от разните монитори, разпръснати из помещението. Те, заедно със слабата флуоресцентна лампа над щанда, бяха единственото противодействие срещу листовете картон, залепени върху снабдената с решетка витрина, които успешно държаха слънчевата светлина навън.

HP извади мобилния телефон от вътрешния си джоб и с триумфиращ жест го удари в щанда пред Манге.

Game over, mothafucker!

Но вместо веднага да се пречупи и да си признае, Манге само нагласи очилата си с тъмни рамки и се наведе заинтригуван напред.

— Нов телефон, готин модел. Не съм виждал такъв. Находка или покупка? — обобщи той наблюденията си.

— You tell me, Манге — ухили се HP, но нито коментарът, нито усмивката се получиха достатъчно вкиснати.

Увереността, която изпитваше преди малко, като показа телефона, изведнъж беше изчезнала. Не се получи както си го беше мислил. Манге никога не бе бил от хората, които могат да се преструват — дори за дребни неща. Когато бяха по-млади, HP и останалите неведнъж ги бяха прибирали тъкмо заради Манге, така че сега очакваше от него или моментално признание, или може би жалък опит да отрече. Но не се случи нищо такова и набързо импровизираният му план Б — да втренчи ядосан поглед в Мангелито, даваше слаби резултати.

Никаква реакция, дори не примигна и не завъртя очи, нещо толкова типично за малък гийк[28] като него, когато нагази в дълбокото. Гласът му също издържа теста…

— А, за какво говориш, братко?

HP наклони глава и направи последен вял опит.

— Искаш да кажеш, че не знаеш нищо за малкия номер, който някой ми спретна във влака от Мерща преди половин час?

— Нищичко, not a clue, честна скаутска — Манге вдигна два пръста към мястото, където някога бе линията на косата му.

— Желаеш ли да ме посветиш в тайните на влака от Мерща на чаша Джава[29]? — попита той, след като отново се загледа в телефона, явно горящ от желание да го разгледа по-подробно.

— Добре — измърмори HP.

Какво, по дяволите, ставаше всъщност?

* * *

— Добре тогава, ако нямаш въпроси, значи приключихме?

Ребека поклати глава и бе на крака, преди психологът да успее да се изправи.

Знаеше, че дебрифингът е важен, а освен това беше част от стандартните процедури при инциденти като този, който тя бе преживяла, но това не означаваше, че трябва да ѝ харесва.

Не обичаше да споделя интимности с чужди хора, беше ѝ се случвало предостатъчно през детството. Въпреки че не можеше да е била на повече от шест-седем години, когато започна, не ѝ трябваше много време при лелката от социалните, за да схване какви бяха „правилните“ отговори. Широко отворени очи, детинска усмивка, умерено количество откровеност, така че лъжата да прозвучи искрено. Работеше добре още тогава и — учудващо, — но и сега като възрастна нямаше нужда да изглажда представлението твърде много, за да подейства.

„Благодаря, доктор Андерберг, разбира се, не ми е съвсем леко, но като цяло съм добре“ и още няколко стандартни клишета от подобен калибър. Същата скосена усмивка и плах контакт с очите, това обикновено вършеше работа. Но точно днес ѝ се струваше необикновено трудно. Говореше леко гърлено и думите звучаха малко фалшиво, така че представлението не се получи така достоверно, както обикновено.

Хладнокръвното усещане, което бе имала при Рунеберг, внезапно бе изчезнало безследно.

Мислите ѝ блуждаеха през цялото време и ѝ беше трудно да се съсредоточи. Звуците още подскачаха из главата ѝ. Веднага щом ги отприщи, пулсът ѝ се ускори и всичко се повтори като на запис. Ревовете на връхлитащите мъже, викът за тревога, плясъкът на балона с кръв. После писъкът на Лесмарк… Паникьосаният му фалцет впоследствие се бе изкривил в съзнанието ѝ. По-детски, по-остър. Като нещо, което бе чувала и преди. Усещаше устата си като пустиня и преглътна сухо два пъти, опитвайки се да я овлажни. „Концентрирай се, Нормѐн!“

Беше хвърлила няколко скришни погледа към Андерберг и бе опитала да надникне в записките му, но и да беше забелязал нещо, във всеки случай психологът не го показа. Беше се придържал към стандартния формуляр, зададе очакваните въпроси и по задължение направи няколко опита да задълбочи дискусията, но за щастие доста бързо се отказа от опитите си за обширни анализи и прие кратките ѝ отговори. Представлението ѝ, въпреки недостатъците си, изглежда и този път бе задоволително. И разговорът най-накрая приключи.

Стиснаха ръце и едва след като си сложи раницата и тръгна през двора на управлението към гаража, забеляза, че блузата ѝ е плувнала в пот.

Андерберг стоеше до прозореца и я наблюдаваше как върви.

Той пое дълбоко дъх, задържа го няколко секунди и изпусна продължителна въздишка.

„Полицейски инспектор Ребека Нормѐн, на трийсет и четири години, тринайсет от тях в полицията“, обобщи той тихо на себе си. Стъпките в кариерата ѝ бяха общо взето нормалните. Няколко години по патрулките директно след полицейското училище, возене на пияници, вписване на джебчии, разправяне с вандализъм. После завой към Криминалния чрез аварийната служба на ареста. Наблюдение, разследване и отмятане на обичайните домашни насилници, взломаджии и обирджии, докато събере достатъчно опит за СЕПО и Охраната. Добри препоръки, без да са изключителни. Нямаше украсени препоръки за преместване, които се срещаха доста често в полицията, когато някой искаше да се отърве от тегав колега.

В интерес на истината сигурно би могла да се прехвърли в Охраната две години по-рано. След убийството на министъра на външните работи отделът се бе разширил значително и особено женски попълнения се намираха трудно, затова бяха повече от добре дошли.

Но Ребека Нормѐн не бързаше. Изглежда бе избрала да довърши работата си в полицията и да запълни графата с опит достатъчно добре, преди да замени реалността с потайностите на СЕПО. Той самият ѝ бе дал оценка „много подходяща“, втората най-висока по четирибалната система, която се прилагаше при набирането на охранители.

„Хладнокръвна, целеустремена и съсредоточена, вероятно малко сдържана“, така я бе описал накратко в бележките си онзи път и не намираше причина да променя оценката след днешния разговор.

„Освен това вероятно може да се смята за много привлекателна“, добави той за себе си, малко гузно, тъй като бе наясно колко непрофесионален бе коментарът. Стига, за разлика от него самия, човек да си падаше по високия, спортен тип — добави той, за да замаже професионалното си кривване.

Ребека Нормѐн имаше тъмни очи, изразени скули и малко по-остър от необходимото нос, което по негово мнение правеше лицето ѝ по-скоро интересно, отколкото директно красиво. Острите ѝ черти се подчертаваха допълнително от факта, че тя винаги решеше косата си назад и я събираше в малка, строга опашка.

Но иначе полицейски инспектор Нормѐн не беше от хората, които обичат да изтъкват външния вид или личността си. При нея важаха малкото или никакъв грим, късите нокти и строгото професионално облекло, с изключение на днешния ден, тъй като носеше спортни дрехи, което вероятно имаше общо с инцидента отпреди няколко часа.

Въпреки че очевидно се стараеше да изглежда любезна и услужлива, маниерите ѝ бяха сдържани, почти отчуждени и не предразполагаха към личен разговор. Ако се съдеше по личното ѝ досие, тя не изпъкваше в екипа, вършеше си работата и стоеше настрана от блатото на работните романси, които бяха твърде широко разпространени в полицията. Повече от половината от колегите ѝ мъже сигурно смятаха, че е лесбийка, а останалите, които разбираха по-добре, имаха достатъчно здрав разум да не прекрачват границата между личен живот и професионални задължения, която Нормѐн така ясно бе поставила.

Той се съмняваше, че някой полицай някога е бил близък с инспекторката. Умен ход, ако искаш да се изкачиш в кариерата, а Ребека Нормѐн беше както умна, така и амбициозна. Това, че не искаше да споделя личните си мисли или тайни с психолога, далеч не я правеше уникална сред полицаите, по-скоро обратното.

Но въпреки това в нея имаше нещо, което го притесняваше. Имаше слабо усещане, което не можеше точно да определи. Сякаш имаше нещо, което тя крие зад строгата, изчистена повърхност и което в никакъв случай не искаше да покаже.

Не беше открил нищо, когато я вербуваха, така че или сега се долавяше по-ясно, или той чисто и просто бе по-наблюдателен, отколкото преди една година. Но му се струваше, че долавя малък дисонанс в иначе така увереното и професионално впечатление, което тя създаваше.

Не можеше да се отърси от чувството, че всичко е просто фасада, някаква игра, при която опаковката не съвпада напълно със съдържанието. Но от друга страна, можеше да греши. Психологията съвсем не беше точна наука.

Наля си чаша кафе и седна пред компютъра. Фактите бяха, че Ребека Нормѐн бе показала повече от ясно, че е способна да се справи с всички фази на една критична ситуация, така че всъщност какво друго имаше да се каже?

Точно сега беше галеничката на шефовете и щеше да е необходимо нещо повече от слабите му подозрения, за да променят те отношението си. Ако не можеше да подкрепи усещането си с факти, то засега цялата работа трябваше да остане на заден план. Все пак си играеше с кариерата на един човек, а той трябваше най-добре да знае, че в полицията вътрешните усещания бяха далеч назад в списъка с приоритети.

„Всички имаха своите тайни, защо Ребека Нормѐн да е различна?“ помисли си той, преди да започне доклада си.

* * *

Добре дошъл в Играта, HP!

На тази страница ще се информираш за някои основополагащи условия и правила за участниците.

Препоръчвам да ги прочетеш внимателно и да помислиш известно време, преди да решиш дали искаш да продължиш.

Разбираш ли?

ДА

НЕ

Да, да, схващаше, условия, правила, бла-бла и, много по-важно, още информация.

Точно каквото му трябваше!

Когато се прибра в малкия си двустаен на „Мария Трап“, той отвори широко всички прозорци в безрезултатен опит да раздвижи застоялия въздух вътре. Горчивото кафе от компютърния магазин още бълбукаше в стомаха му и той осъзна, че всъщност не е хапвал нищо след пиянския бургер снощи. Освен това дяволски му се пушеше. Половин смачкан пакет „Марлборо“, който след известно ровичкане намери под дивана, реши втория проблем и той блажено направи две дълбоки дръпки. Sweet!

След това, с цигарата в уста и без големи надежди, той щурмува хладилника. С изключение на две кенчета бира, резултатът беше плачевен, но за негова изненада заледената камера всъщност успя да предостави една замръзнала пирожка.

След като бе бомбардирал деликатеса с микровълни, сега седеше до кухненската маса и си играеше с телефона, като същевременно се опитваше да не си изгори езика с разтопеното сирене.

Беше лесно да се ориентира. Въпреки сравнително големия сензорен екран, на него имаше само пет икони. Телефон, календар, електронна поща, интернет и тази, която търсеше, Играта.

Натисна ДА и веднага се появи нов текст.

Добре дошъл в едно ново игрално измерение, един свят, където реалността е игра, а Играта — реалност.

Добре дошъл в най-интензивното преживяване на света!

Добре дошъл в Играта!

Той се подсмихна на бомбастичния тон на представянето и скролна с пръст към продължението.

Дефиниции

Участниците, които се състезават в Играта, се наричат

Играчи.

Избирани са след внимателен процес на подбор.

Всеки Играч получава различни Мисии от Водача, който ръководи Играта.

Мисиите, ако бъдат изпълнени правилно, носят определен брой Точки и освен това съответстващо количество американски долари, които се внасят в сметка, до която Играчът има свободен достъп.

Всички Мисии се документират от самия Играч с помощта на телефона, а в определени случаи и от предварително поставени Служители или други Играчи.

Всички видеоматериали са изключителна собственост на Играта и обработени клипове от тези материали се представят периодично, заедно с резултатите, в Страницата с класирането.

В края на всяка игрова сесия се определя Победител, който получава Възнаграждение.

HP сви вежди. Ако това беше шега, то тогава беше доста детайлно замислена.

Значи е бил избран за някакъв вид как-се-казваше… лайв игра? Това не беше ли от онези неща, с които се занимават разни бълнуващи готландци[30] със саморъчно направени ризници? Тийнейджърчета с вампирски зъби от куку-магазина, които си играят на Дракула в Блакан[31]? Как, по дяволите, се беше забъркал в нещо такова?

На страницата имаше два линка. Той отвори първия, озаглавен „Правила на играта“:

„Правила на играта“

За да се гарантира на всички успешно игрално преживяване, трябва, както при всички игри, да съществува набор от Правила. Правилата са безусловни и не бива да се прекрачват при никакви обстоятелства.

Първо правило: Никога не говори за Играта с хора извън Игралната общност.

Второ правило: Водачът ръководи Играта, разпределя мисиите, възнагражденията и в определени случаи дори наказанията. Властта на Водача е абсолютна, всички негови решения трябва да бъдат изпълнявани и не могат да се обжалват.

Последствия

Нарушаване или неподчинение на Правилата води незабавно до Дисквалифициране и Отлъчване.

HP въздъхна, извади още една „Марлборо“, запали я и дръпна дълбоко. Дотук не беше разбрал много повече, отколкото знаеше в началото. Очевидно бе поканен да играе някакъв вид игра, която, учудващо, се разиграваше измежду обикновени хора. Но защо точно той?

Не че не обичаше игри, имаше „Counter-Strike“ и „World of Warcraft“ на компютъра и, разбира се, Guitar Hero за „PlayStation“. Но там не се налагаше да търчиш из града като проклето „Дюрасел“ зайче. От друга страна пишеше нещо за пари и възнаграждения…

Да ти плащат да играеш игри — определено би живял така. Всъщност в миналото бе опитвал да се занимава с професионален гейминг. Но откъде, по дяволите, знаеха за това?

Той отвори втория линк. Точно според описанието, той съдържаше нещо, което наподобяваше класиране. В лявото поле бяха изброени редица числа, които вероятно представляваха различни играчи. Най-горе, на първо място, се намираше някой, който се наричаше „58“ и който, изпълнявайки седем мисии, явно бе успял да събере пет хиляди точки. Ако всяка точка отговаряше на един долар, както правилата намекваха, значи петдесети и осми бе натрупал около четиридесет хиляди крони, предполагаемо освободени от данък, само от играене на игри. Не беше зле, всъщност въобще не беше зле! Интересът му определено се събуди.

Значи какво трябваше да направи, за да получи своя дял от кинтите? Скролна надолу през класирането и там, почти най-долу, заобиколен от няколко други стоточковци, намери номер едно-две-осем. Същият номер като този на телефона му. Той кликна на малката икона, която се намираше до номера, и представляваше филмова клапа. Отвори се нов прозорец, в който се появи разклатена филмова сцена и той чу собствения си глас да пращи през малкия говорител:

— Предай на Манге… още… прокле… лиже килимчета!

Картината подскачаше нагоре и надолу. Вратите на вагона, асфалт, после клатещи се кадри от стълбището и малко от „Рьорщрандстаган“. Последва повторение на целия сценарий, но този път сниман отстрани, със значително по-добър фокус и по-малко клатене и той отново се видя как свива чадъра и скача от вагона. Ако се съдеше по ъгъла, камерата държеше или мацката със спортното облекло или някой от мъжете на трийсет плюс. Той натисна бутона за повторение и всичко започна отначало.

Първо собственото му клипче, после това на непознатия оператор. Беше почти като да преживее всичко наново, само че този път всички детайли се виждаха добре. Учудените погледи на кифлите, пияндето, което се стресна, когато HP започна да вика, шокираното изражение на онзи със светлото палто, което намекваше, че той наистина не е имал представа какво се случва. Беше страшно яко, направо на макс!

И преди беше крал разни неща, не беше това… Но наистина беше адското да види всичко наново, дори и самият той да не изглеждаше чак толкова готин, колкото си беше представял. Беше като повторение на прилива на адреналин, само че този път имаше достатъчно време, за да може да се наслади на всичките му деликатни нюанси.

След малко пробва някакъв бутон „микс“ и за свое удоволствие видя клиповете един до друг на екрана, неговият беше отляво, другият отдясно, перфектно синхронизирани — цялата случка, сега от два ракурса.

След като изгледа филмчето петдесетина пъти, откри, че сърцето му бие от вълнение.

4. Safe or all in?

Трябваха ѝ нови дрехи. Макар че кръвта сигурно щеше да се измие в химическото, тя бе изхвърлила костюма и панталоните в най-близката кофа веднага щом ѝ ги върнаха от Техническия.

Рунеберг я беше разбрал.

— Само вземи касова бележка и всичко е наред, Нормѐн — беше казал той, така че тя тъкмо бе прекарала около час във фирмата в Йостермалм, която доставяше служебните им костюми. Проби, вземане на размери, бели тебеширени линии и игли. Чувстваше се тузарски да мери дрехите така и то в платено работно време.

Продавачката в магазина знаеше какво прави. Един размер отгоре даваше достатъчно място за бронираната жилетка и оборудването на колана. Да се подкъсят малко ръкавите, да се вземат малко рамената.

Облеклото трябваше да стои красиво, без да пречи. Не трябваше да изглежда сякаш е наследила костюма.

Рунеберг ѝ бе казал да си вземе почивка, но според графика трябваше да работи следобед. Но така и така нямаше планове, затова можеше да използва времето, за да оправи някои дреболии и да си ги махне от главата.

Рунеберг беше окей. Стига да не обръщаш внимание на мъжкарския му маниер, той беше много добър шеф, може би дори един от най-добрите, които бе имала. А в полицията не беше като добрите началници да растат по дърветата. Възрастта и приятелските връзки твърде често продължаваха да бъдат по-важни от компетентността.

Въпреки това ѝ харесваше да бъде полицай и то много. Чувството, че това, което правиш, е важно, значимо. Принос за обществото.

Но „защитавай, помагай и поправяй“[32] бе само част от това, което я привличаше в полицейската работа. Друга важна част беше чувството да е избрана. Ръчно подбрана по няколко параграфа за професията си, преминала различни тестове и изпити и показала, че е замесена от правилната мая.

А освен това като жена в полицията не стигаше само да премине приемните изпити. Трябваше да докаже, че не е просто УС — униформен свидетел, който не е от помощ, когато положението се сгорещи, ами че може собственоръчно да се справи с критична ситуация.

Ето защо онова с пазача в Русенбад продължаваше да я мъчи. Без колата се беше оказала в безизходица, почти парализирана, и ако мъжете бяха решили да продължат атаката си, министърът и тя щяха да се окажат в беда. Не можеше да се отърве от прокрадващата се мисъл, че пазачът бе спасил положението, а не тя. Че всъщност не беше заслужила мястото си в група Алфа, не и истински.

Звучеше като в каменната ера, но полицейската работа до голяма степен беше игра по условията на мъжете. Независимо какво пишеше в „Справочника за равенство между половете“ относно разпределението в полицията, 95 процента от всички престъпници бяха мъже. Ако една жена искаше да участва в играта сериозно, а не да се измъква и да седи на удобен стол в офиса, щом ѝ се удадеше случай, то трябваше да докаже, че притежава нужните качества. Че не я е страх да си изцапа ръцете или да се окаже в опасност. Точно с последното нямаше никакви проблеми. Трудно за нея бе било да се научи да поема контрола и да го предоставя обратно. Но годините в полицията определено ѝ бяха помогнали.

Някъде беше чела, че за период от седем години тялото подменя всичките си клетки. Дори и да звучеше като измислица, допадаше ѝ мисълта, че тя буквално беше станала нов човек, откакто онова се бе случило. Че беше друга, много по-добра от човека, който беше тогава.

Професионалното ѝ самоопределяне играеше голяма роля в тази промяна.

Тя беше горда от работата си и от полицейската значка, която винаги бе с нея, където и да отидеше. Металните ръбове дори бяха оставили отпечатъци по джобовете на дънките ѝ, точно както шайбите правеха с панталоните на хокеистите. Не можеше съвсем да обясни чувството, което изпитваше щом извади значката и се представи като „Нормѐн, полиция“. Но не можеше и да си помисли за живот без това усещане. Защо тогава все пак не беше съвсем доволна?

* * *

Наистина ли си сигурен, че искаш да играеш, HP?

Hell yeah, сигурен беше. Абсолютно! Това си беше no-brainer. Да му плащат да тича из града и да си играе, кой, по дяволите, не би участвал в нещо такова?

А го имаше и това с клипчетата.

Беше му трудно да си обясни защо, но да види сам себе си на филм по такъв начин беше… възбуждащо, при липса на по-добра дума. Не като при секс, неее, това беше съвсем друго усещане. Или всъщност беше ли наистина?

Но главното, което го привличаше, вече не беше да се гледа как прави яки неща от различни ъгли. Въпреки че още му беше приятно, първият интензивен buzz, когато изживя кражбата наново, постепенно бе утихнал. Разбира се, не отричаше, че продължава да се отразява на пулса му, но това изживяване вече не беше на първо място в класацията му.

Не, това, което в момента го гъделичкаше значително повече, беше откритието, че има други, които го виждаха, които гледаха клиповете и освен това оценяваха подвизите му.

Първия път не бе загрял всичко, но след два дни бърникане по функциите вече имаше по-добра представа за положението.

Като начало Играта не беше някакъв лайв, както първоначално си бе помислил, а по-скоро Alternate Reality Game. Един вид смесица между компютърна игра и реалност, в която двата свята се сливаха, според дефиницията в „Уикипедия“, и дотук това описание съвпадаше доста точно.

Но освен участниците, имаше и цял куп други хора, които наблюдаваха. Зрители, които, ако бе разбрал правилно, дори плащаха, за да гледат!

Всъщност беше напълно логично. Защо някой би организирал нещо толкова сложно, ако то не му носеше пара? Откъде иначе идваха всички долари, които отиваха за възнаграждения или с които бяха купени поне сто двадесет и осем модерни телефона с вградена уеб-камера?

Във всеки случай, зрителите можеха да гледат, оценяват и коментират това, което правеха участниците. Той самият вече бе получил няколко отзива: „Cool man!“, „like the shouting!“ и „nice start, adding you to my favourites“ бяха написали някои от зрителите на малката стена, която имаше всеки играч в класацията. Бяха му дали три от пет звезди средна оценка. Съвсем непознати хора, които са кликнали, гледали и харесали. Показали бяха респект точно към неговия подвиг. Беше просто so fucking cool!

Коментарите, които той бе получил, обаче бяха нищо в сравнение с тези на стената на номер петдесет и осем, който все още беше на върха на класирането. „58 For The Win!“, „You rule“ или „58 rocks!!!“, плюс цял куп смайлита и други, така че стената на петдесет и осми всъщност беше няколко страници дълга. Пет от пет звезди, с други думи отлична оценка. Респект и любов от цял един киберсвят, сигурно беше адският kick!

Какво обаче беше направил г-н пет-осем, за да заслужи хвалбите и своите три хиляди долара, HP не знаеше. Като Играч той можеше да вижда само собствените си клипове. Жалко, но може би по-нататък щеше да се намери решение… Все пак обаче имаше едно изключение. Най-отгоре на страницата, точно над класирането, имаше линк, който гласеше „Mission of the week“ и там имаше избрана мисия, която всички можеха да гледат.

Тази седмица видеото беше на Играч 27, който в момента беше четвърти. HP вече го бе гледал поне двайсет пъти. На клипа се виждаше младеж с балаклава, който разбива стъклото на нещо, което приличаше на американска полицейска кола, и след това изпразва пожарогасител с прах право в купето. Всичко бе заснето както от телефона на играча, закрепен на нивото на гърдите му, така и от втори оператор, който стоеше малко встрани. Това, което правеше мисията екстра cool, беше, че всичко се случваше посред бял ден, насред непознат, голям град и помпозни минувачи. Освен това клипът беше професионално обработен и си имаше собствен саундтрак, Fight The Power на „Public Enemy“.

Got to give us what we want

Gotta give us what we need…

We got to fight the powers that be!

Черешката на тортата беше когато куките се върнаха от будката за понички, или където там се бяха мотали, и откриха унищожението, сполетяло возилото им. Всичко бе внимателно документирано от оператора, който дори бе успял да хване някои от псувните, преди да бъде принуден да спре и да си плюе на петите.

Възхвалите заливаха стената на двайсет и седми и HP не можеше да не се съгласи. Беше страшно яко изпълнено, пък и ballsy освен това! Може би твърде дръзко за него самия, но какво пък. От друга страна, в Швеция гарантирано бе по-безопасно да се ебаваш с ушевите, отколкото в Щатите. Там спокойно можеха да ти пръснат главата, ако нямаш късмет, тук не се случваха такива неща, поне не толкова често.

„Do you feel lucky, punk? Well, do you?“ Бам-бам!

Завърши имитирането на Мръсния Хари пред запотеното огледало в банята, като прибра пръста си във въображаемия кобур, след което прокара послушно гребена през дългата си, провиснала коса, огледа доволен резултата и намигна на отражението си.

„Looking good, Louis!

Feeling good, Billy-Ray!“[33]

Бърза проверка на джобовете. Кеш — check, цигари — check, ключове — check. На излизане извади телефона. Беше дошло време за игра. Game on!

* * *

Беше изпила едно кафе в „Стюрегалериан“, след което бързо си проби път покрай всички двайсетгодишни хлапета, взели кредитната карта на татко, които се тълпяха около бутиците по „Библиотексгатан“ и продължи по „Хамнгатан“ към „Т-Сентрален“. Въпреки че беше времето на отпуските, петъчният наплив почти бе парализирал движението и изгорелите газове се смесваха с летните миризми на асфалт, цигарен дим и готвено.

Вечерта наближаваше, но от смяната ѝ оставаха още два часа. Беше си мислила да тренира, но точно днес не беше в настроение за това. Макар че инцидентът при Стрьомкайен беше на повече от денонощие зад гърба ѝ, тялото ѝ още бе изтощено. Сякаш имаше лек махмурлук от прилива на адреналин. Ако това бяха последиците, за които Андерберг я бе предупредил, то тя спокойно можеше да ти преживее.

Но така или иначе отиваше към Круноберг[34]. В служебната ѝ поща я чакаше известието за трудова злополука и нямаше да е зле да приключи с бумащината, преди да се присъедини към Алфа. Така че — синята линия[35] към Кметството.

Тръгна напряко през площада на „Сергел“ към входа на „Т-Сентрален“.

Минавайки покрай вратите, тя отбеляза, че въпреки всички възможни проекти, както на полицията, така и на социалните, там продължаваха да се навъртат наркомани и дилъри. Дори последното освежаване на мястото не ги бе пропъдило и те вече не предизвикваха възмутени реакции дори сред туристите.

Сякаш жалките клетници се бяха превърнали в постоянен елемент от уличния пейзаж. Така или иначе, беше хубаво да влезе в хладното помещение.

Показа значката си на бариерата и взе ескалатора надолу към синята линия.

* * *

Ескалаторът нагоре към „Т-Сентрален“. Лепна се за една майка с малко дете и се приплъзна заедно с нея през отворената вратичка за детски колички, точно както бе направил и на слизане. Дълги крачки през голямата зала и после навън през вратите към „Платан“.

Въпреки че беше вечер, жегата го удари почти като стена. Няколко херцози[36] клечаха сънливо в сумрака под покрива, но търговията изглежда не вървеше. Дилърите сигурно също бяха на почивка. На HP му се стори, че разпозна единия и кимна леко, минавайки покрай него, но погледът на пича бе толкова стъклен, че сигурно не виждаше по-далеч от върха на носа си. Хари беше гаден шит, that’s for sure. За щастие той познаваше госпожица Мари-Анна[37]. Чист майтап беше, че законът не намираше разлика. Доколкото му беше известно, никой не беше предозирал от малко дим.

Той тръгна по диагонал през откритата част на площада и хвана подземния път към НК[38]. Няколко минути по-късно стоеше пред вратите със златни дръжки.

Бърза проверка на часа. 18:43. Беше подранил с две минути.

Не беше свикнал да носи часовник на ръката си.

Когато бе прочел инструкциите и осъзнал, че му трябва часовник, беше прекарал поне половин час в тършуване из апартамента. Най-накрая бе успял да изрови някакъв скапан „Касио“, който вероятно беше на поне десет години, но по незнайна причина все още работеше. Беше звъннал на точно време и почти се бе учудил, че лелчето все още отговаряше: „Осемнайсет часа, четиридесет и пет минути и нула секунди, пийп!“

Мигащият LED-дисплей на телефона прекъсна мислите му. Изпълнен с очакване, той отвори новото съобщение.

Добре дошъл във втора мисия, HP!

Днешната ти задача, ако решиш да я приемеш, е на стойност 400 точки.

Искаш ли да продължиш?

Той кликна незабавно на ДА.

Четиристотин точки, почти три хиляди крони и сериозна крачка извън блатото на играчите с по сто точки.

Отлично!

Използвай асансьора и се качи до книжарницата.

Не забравяй да носиш телефона с камерата навън.

Натисни долния бутон, когато си на място.

В долния край на екрана се появи иконка „READY“.

HP забеляза, че дланите му са се изпотили от вълнение. Тая Игра беше страшно добра!

Той беше таен агент, a man on a mission. „Петершон, Хенрик Петершон.“

Отвори вратите, взе ескалатора нагоре, мина покрай простосмъртните, които си купуваха еспресо на далавера или лочеха неприлично скъп шоколад, зави зад ъгъла към асансьорите и натисна бутона за нагоре. Две минути по-късно слезе на третия етаж, по навик извърна глава, за да не се вижда лицето му на охранителната камера, след което се гмурна между рафтовете с книги.

Натисна READY.

Отговорът дойде моментално.

Следвай Белия заек!

Отначало той само погледна екрана въпросително, но след няколко секунди реотанът загря.

Естествено! Може би малко клиширано, но същевременно доста яко! Който и да бе измислил мисията, определено ще да беше пич с чувство за хумор…

Засмян, той се разтърси из рафтовете, прокарвайки пръст по гърбовете на книгите и скоро намери каквото търсеше. „Алиса в Страната на чудесата“, малката библия за препратки на всички киномани. Извади книгата, запрелиства настървено и когато откри находката си, за свое учудване бе толкова възбуден, че за малко да изтърве малката, бяла пластмасова карта на земята. „Етаж 5, 18:55“ бе написано на нея с туш, останалата част беше празна.

HP сви вежди. Познаваше универсалния магазин като петте си пръста, ненадминато място, ако дебнеш неориентирани туристи или ако просто искаш да убиеш няколко часа, като зяпаш хората. Сто процента беше сигурен, че имаше само четири етажа. След бърза сверка с часовника осъзна, че има само три минути да разреши мистерията.

Стълбището беше право срещу асансьорите и докато отиваше натам, отново се обърна, за да не го види the eye in the sky, просто за всеки случай. Мрамор и месинг, стилно почти като от картичка. Скок-подскок, скок-подскок. „Хитрото козле Брюсе припка по моста на трола…“[39] ухили се той.

Мда, прав беше, разбира се. Четвъртият етаж беше последният, поне за простосмъртните.

Табелата беше категорична по този въпрос. Но зад една заключена златиста врата стълбището продължаваше още един етаж нагоре.

Той завъртя пластмасовата карта в ръцете си, бутна я пред четеца за карти до вратата и чу как той избибитка. Но вратата остана заключена. И тогава видя малката бележка.

„Карта + код“ пишеше на нея и настроението му потъна като камък.

И какъв беше тоя скапан код?

След няколко секунди размисъл пробва да въведе 1855, използвайки клавиатурата на четеца, но той възрази с двойно пиукане. HP хвърли няколко тревожни погледа наоколо, но всичко беше спокойно. Етажът изглеждаше съвсем пуст.

И сега какво?

Откачи мобилния от колана, но екранът беше черен. Значи без помощ от телефона.

Или всъщност… Във всеки случай си струваше да пробва.

Той отново допря картата до четеца, след това набра цифрите 128 и след няколко секунди колебание добави и една нула.

Приятелско еднократно бипкане и той чу, че бравата се отключи.

С туптящо сърце отвори вратата и продължи нагоре към петия етаж. Там го посрещнаха метална врата и още един четец.

Поглед през рамо, пиукане от четеца и после вътре. Сетивата, напрегнати до край, вкус на адреналин в устата. Липсваше само малко драматична музика, за да е всичко перфектно!

Тук горе имаше тесен коридор с полегат покрив, трептящи флуоресцентни лампи и редица метални врати от едната страна. Далеч не толкова стилно, колкото долните етажи. Но какво трябваше да се случи сега?

В същия миг, в който завърши въпроса си, телефонът отново замига — все едно беше прочел мислите му. На ръба на зловещото!

Той откачи телефона от колана и беше на път да прочете съобщението, когато гласът го стресна и той изпусна апарата право на бетонния под.

Скъпи клиенти. Магазинът затваря след пет минути. Благодарим Ви, че ни посетихте. Заповядайте отново утре в десет. Първият етаж ще остане отворен до осем часа.

Мамка му, как се изплаши! Явно бе застанал точно под един от високоговорителите. Още малко и щеше да му се наложи да си смени гащите.

Мърморейки, той вдигна телефона и отвори съобщението.

Третата врата отляво.

Белият заек се намеси за трети път и той се оказа в хладна, бетонна стая, пълна с бръмчащи кутии, кабелни скари и лостове. Миришеше на електричество и топъл метал.

Далечната стена, черна кутия, натисни READY, когато я откриеш.

В стаята имаше цял куп кутии, но за късмет само една от тях беше черна.

Стара вещ от бакелит, която изпъкваше значително сред останалите анонимни, метални кутии. Отпред имаше две ламинирани копчета, едното синьо, другото червено.

Той натисна READY.

Добра работа, HP!

В днешната мисия трябва да избереш между двете копчета.

Щом обратното броене завърши, искам да натиснеш едно от тях.

Ако избереш синьото, всичко продължава както преди, ти получаваш парите си, както и нови лесни мисии.

Сигурен и постоянен доход, подправен с умерено вълнение.

Ако избереш обаче червеното конче, часовникът на стария ти живот ще спре и ти ще навлезеш в изцяло ново изживяване, за което по-рано дори не си се осмелявал да мечтаеш. Тук рисковете са по-големи, но разбира се, също и възнагражденията.

Едва малцина са квалифицирани за това ниво, въпросът е дали ти имаш нужните качества?

Изборът е твой, няма грешен вариант и независимо какво решиш, днешната мисия ще бъде изпълнена. Разбираш ли?

Той натисна ДА.

Отлично, HP!

Помисли внимателно и направи избора си. Имаш двайсет и пет секунди.

Успех!

Водачът

Съобщението изчезна и бе заменено от брояч.

24

23

22

Това беше толкова убер fucking cool! Ето за това говореше! Но какво да избере, синьото или червеното хапче?

И двете бяха правилни, но изглежда само едното имаше значим ефект!

Усещаше пулса си да бие в тъпанчетата му.

Play it safe or go all in?

6

5

Естествено, имаше само един отговор.

Приключение без риск беше като шибания „Дисниленд“! Време беше да разбере колкото дълбока всъщност беше заешката дупка!

2

1

Той натисна червеното копче.

Чу се щракване, после слабо бръмчене. Флуоресцентната лампа на тавана примигна.

HP затаи дъх.

* * *

Щом приключи с известието, тя се отби през отдел „Разследване“, за да види дали някой от старите ѝ колеги е на смяна. Тъй като Охраната се водеше просто командировка, редовното ѝ място в отдела още се пазеше. Но коридорът беше празен, което може би не беше толкова странно, защото часът беше почти седем. Малцината клетници, които не бяха в отпуска, поне бяха достатъчно разумни да свършат работа навреме.

След интервюто с Андерберг я бяха откарали до тях с патрулка, така че колелото ѝ още стоеше в гаража на полицията. Най-бързият път дотам беше с асансьора в ареста и тя пое по стълбите надолу към „Бежовия километър“, както някой шегаджия бе кръстил дългия коридор.

Долу работеха на пълни обороти, както бе обичайно за петък вечер. Всички килии вече бяха пълни и няколко уморени следователи обикаляха из множеството стаи, където патрулите имаха дебрифинг. Един изключително буен пияница, ескортиран от двама солидни полицаи, блокираше почти цялата приемна пред стъклената клетка на офицера на смяна.

Friday night, пиянство и fight определено беше полезен опит, но съвсем не ѝ липсваше…

Докато минаваше покрай тях, единият от полицаите я разпозна и ѝ кимна, а тя отвърна на поздрава му. На път към коридора тя чу, че радиостанцията му се включи:

До всички, тук 70.[40]

Коли за „Хамнгатан и НК…“

* * *

Нищо не стана. Не че знаеше какво точно бе очаквал, но все пак? Трябваше да има все някаква малка реакция? След драматичното въведение най-малкото, което можеше да се очаква, бяха поне мигащи алармени светлини или вой на сирени. Тичащи стъпки по коридора или поне разярено тропане по вратата?

Но това…? Едно голямо нищо.

Disappointed!!!

Изчака още няколко минути, след което излезе разочарован от стаята, закрета надолу по стълбите и едва когато пресече улицата и излезе на Кралската градина, той бавно започна да схваща.

— … просто спря — каза учудено един пич на друг и посочи към сградата, от която HP току-що бе излязъл.

— Обикновено не трябва ли и да свети? — чу той да казват минувачите.

После видя хора да размахват телефоните си и скоро до него се наредиха цял куп снимащи. Щом проследи погледите им нагоре към покрива и видя какво бе разбудило любопитството им, разочарованието му внезапно се изпари и бе заменено от напълно ново и неописуемо чувство, до което никога преди не се бе и доближавал. Сърцето му сякаш биеше барабани в гърдите му. Обувките му почти се отлепиха от земята, а дънките започнаха да го стягат в слабините.

Беше толкова адски, шибано яко! Talk about mission completed!

Високо горе, между медиите плочи на покрива, големият, светещ часовник на НК, който от петдесет години се въртеше над града почти без прекъсване, изведнъж бе спрял.

Стрелките на тъмния циферблат показваха точно седем часа. И той осъзна, че Водачът бе имал право. Току-що бе започнало ново време!

5. Playing the game

Понякога, най-вече когато сънуваше, тя все още можеше да види лицето му пред себе си, така както бе изглеждало последния път, когато погледите им се бяха срещнали. Първо яростта, после учудването и накрая ужасът в очите му, когато той осъзна какво щеше се случи — че щеше да умре!

Тя винаги изживяваше целия момент като на филм, като движенията се забавяха все повече и повече. Как той висеше във въздуха, почти безтегловен, между небето и земята, между живота и смъртта, докато ръцете му бавно описваха кръгове, търсещи първо равновесие, после спасение. За кратък миг физиката сякаш бе направила изключение, оставяйки го да балансира на ръба, въпреки че вече трябваше да е паднал. Като че гравитацията го бе задържала там достатъчно дълго, за да успее Ребека да види ужаса и обвиненията в погледа му. Тя беше на пода, само на метър от краката му, достатъчно близо, за да може да се протегне, да му подаде ръка и да го спаси.

Както много пъти преди, цялата случка се забави, докато всичко застина неподвижно, почти като че някой бе натиснал пауза. И за една-единствена напрегната секунда наистина имаше възможността да протегне ръка и да опита да поправи случилото се. Да го спаси. Стига да искаше.

Но въпреки че опитваше да се убеди сама, че го обича, че съжалява и че последното, което иска е да му навреди, това не помагаше. Защото дълбоко в себе си, на място, до което разумът не можеше да се добере, тя все още искаше — макар че бяха минали тринайсет години от онази вечер — само и единствено той да падне. Лицето му да се размаже до неузнаваемост, ръцете и краката му да се счупят като клечки за зъби, а дланите му, онези меки длани, които бе обичала и от които се бе бояла повече от всичко на света, да се разбият на кървави парченца на паважа, далеч долу.

И в същия миг, в който омразата в нея се отприщи, някой натисна play и желанията ѝ се сбъднаха.

Често се будеше точно тогава, в момента, в който той изчезваше от погледа ѝ, и не ѝ се налагаше отново да преживява глухия звук, когато тялото се удря в земята пет етажа по-надолу.

Но невинаги.

Не днес.

Глухият, тъп звук все още кънтеше в ушите ѝ, докато поглъщаше бързата си закуска до мивката. Заглуши се донякъде от шума от трафика, докато с висока скорост се движеше с колелото по „Роламбсвеген“, все още отекваше леко в тила ѝ, когато прескачаше бордюрите по „Дротнингхолмсвеген“ и още не бе заглъхнал изцяло дори когато, останала без дъх, намали при караулката пред входа на тунела към Круноберг, който минаваше под парка.

Тя спря пред портата и показа значката си на пазача, който само ѝ махна с ръка да продължава, очевидно по-заинтересован от мобилния телефон, с който се занимаваше, отколкото от това да си върши работата.

„Още един некомпетентен идиот“, помисли си тя ядосано, преди да тръгне по тунела към Круноберг и хладният му мрак да я изолира от външния свят и всичките му звуци.

— Хайде отново, удряйте, по дяволите! Това да не ви е гимнастика за домакини!

Потта се лееше от шестимата охранители. Петима мъже, една жена. Долу на земята, десет лицеви опори, веднага пак на крака, вдигнат гард, ритник, удар, удар, после пак долу. Двайсет коремни преси от седнало положение, после пак гардът горе. И така десет пъти, после смяна със спаринг-партньора. Хващаш здраво щита за тренировки, ритник, удар, удар.

Партньорът ѝ беше силен и ударите се усещаха през подплатения щит в ръцете на Ребека.

Бам, бам, бам.

Още три пъти, после пак смяна.

Инструкторът по самозащита днес оправдаваше името си. Петер Пейн определено не бе получил прякора си, защото беше англичанин.

Първо физическо упражнение за зайците в Алфа. Очевидно Вахтола бе поръчала стабилна тренировка, за да тества новобранците в групата си. Ребека можеше да види как шефката ги наблюдава от стъкления коридор над залата за самоотбрана.

Бяха минали около четиридесет и пет минути и засега темпото беше желязно. Въпреки че всички бяха добре тренирани, неколцина вече бяха започнали да оклюмват.

— Окей, спрете, съберете се тук.

Петер Пейн ги подкани с жест да се приближат. Чу се колективна въздишка на облекчение и за свое удоволствие Ребека забеляза, че не един и двама от колегите ѝ се подпряха на колене, за да си поемат дъх. Тя беше изморена, но не чак толкова, колкото големите момчета.

„Това е предимството на по-малките мускули, момчета, нужен е по-малко кислород, като ги напрягаш“ засмя се тя наум, преди новите разпореждания на Пейн да я прекъснат.

— Задържане-освобождаване, групи по трима, двама държат, един се измъква. Въпроси? Окей, започвайте и искам да видя бързи действия! Go-go-go!

Тя се падна с двама, които познаваше слабо от по-рано. Стефан и Деян. Първият бе мускулест мъж, около метър и деветдесет, вторият не се различаваше много, само не беше толкова висок.

— Започвам — каза Деян кратко и направи знак на Ребека да му направи хват откъм гърба, а Стефан същевременно зае позиция, за да заключи ръцете на Деян от другата страна.

— Киаай…! — Деян се измъкна със сложно движение от някакво бойно изкуство, като в същото време нададе силен вик.

— Браво, Савич, само разкарай „Карате Кид“ виковете — изкоментира инструкторът, който стоеше отстрани на тренировъчната постелка.

— Хайде пак! Нормѐн, Викстрьом, за бога, трябва да го затрудните малко!

Ребека погледна нагоре към стъкления коридор. Вахтола все още стоеше там и изглежда наблюдаваше тъкмо тяхната тройка.

— Киаай! — Деян отново се измъкна, този път още по-лесно.

Мамка му, беше изгубила концентрация и Пейн нямаше да остави нещата така.

— Стегни се, Нормѐн! Ако искаш да си част от елита, трябва да си по-надъхана!

Трети опит и тя вече знаеше как приблизително става движението. Деян правеше бърза стъпка встрани, преди да се измъкне, така че какво щеше да стане, ако го спънеше през сгъвката на коляното, докато правеше крачката?

Отговорът беше, че той падна назад в ръцете ѝ и със Стефан лесно успяха да го завъртят и повалят върху постелката.

— Добра работа, Нормѐн, това искам да виждам! — Пейн изръкопляска и Ребека не можа да не хвърли срамежлив поглед към коридора. Изражението на Вахтола не трепна.

— Смяна — каза Деян решително. Беше почервенял и очевидно не беше доволен, че се е огънал пред погледа на новия шеф.

— Аз поемам отзад.

Преди Ребека да успее да реагира, той застана зад нея и ѝ направи някакъв ключ. Кръстосана хватка около врата ѝ, дясна ръка пред трахеята, хванала другата при сгъвката, а самата лява стегната назад около врата ѝ.

Беше като в менгеме!

Бързо опита да се добере до ръката, която блокираше дишането ѝ, но Викстрьом, който стоеше пред нея, я улови за китките. Тя се бореше и се въртеше, за да се измъкне, но беше ясно, че Деян няма намерение да остави това да се случи.

Беше payback time и вместо да отпусне малко и да ѝ даде шанс, той стегна хватката още по-здраво. Краката ѝ почти се отделиха от земята.

— Хайде, Нормѐн — изсъска той в ухото ѝ. — Покажи какво можеш!

Ребека усети как ѝ причернява пред очите. Хватката беше толкова здрава, че притокът както на въздух, така и на кръв беше на път да прекъсне. Тя наново опита да се освободи, този път с повече ярост, но Викстрьом изглежда не бе забелязал, че нещата излизаха извън контрол и продължаваше да я държи за китките.

Зрителното ѝ поле се стесни и тя усети паниката да се надига. Беше задържана, не можеше да диша, да се движи. Приклещена, оставена на милостта на друг човек, някой, който ѝ мислеше зло. Изоставена. Безпомощна. И изведнъж вече не се намираше в зала за тренировки в Круноберг, ами в апартамент в южно предградие, а мъжът, който я държеше, не беше колега с наранена гордост.

— Ще те убия, малка курво! — прошепна той в ухото ѝ и тя разбра от интонацията, от тембъра, който така я плашеше, че наистина има предвид всяка дума. Този път тя наистина щеше да умре!

Паниката, която тя по принцип държеше здраво под контрол, сега внезапно се измъкна и изпълни главата ѝ, напомпа адреналин в поддаващите ѝ мускули и пое командването над тялото ѝ. И тя веднага се съживи.

Остави се да падне като чувал надолу и щом хватката се разхлаби с няколко милиметра, тя опря двата си крака в пода и се изстреля назад и нагоре с такава сила, че тримата почти се преобърнаха.

Ребека усети тила си да се удря в нещо твърдо, чу изпукване, а когато замахна напред с крака, за да нанесе удар и в тази посока, силата на ритника най-накрая наруши точката на равновесие и те се строполиха на земята.

За няколко секунди всичко почерня, след което зрението ѝ постепенно се възвърна.

Беше на пода, с гръб към нокаутирания Деян, чиито крака бяха от двете ѝ страни. На метър пред нея беше приклекнал Стефан, който се държеше за корема. Тя светкавично скочи на крака и се обърна към Деян, който още лежеше долу. Държеше носа си с две ръце, но ако се съдеше по струйките между пръстите, това не бе достатъчно, за да спре кървенето.

— По дя’олите ти с’ луда, Номѐн — изписка той, докато я зяпаше, в равна степен недоверчиво и обвинително.

Тя не знаеше какво точно да каже.

— Аз… — започна тя несигурно, но Петер Пейн я прекъсна.

— Страшно добре, Нормѐн, така се прави! Савич, ти си го изпроси, тичай веднага при сестрата да те бинтова. Векстрьом, ако имаш нужда, върви с него.

Стефан махна с ръка и тежко се изправи.

— Просто си изкарах въздуха. Добър удар, Нормѐн — той кимна към нея.

Ребека се изчерви, едновременно гузна и доволна. Това с носа на Деян не се получи добре, но от друга страна, той си го търсеше с проклетото си мачо поведение.

Тя си беше свършила работата, измъкна се сама и не остана беззащитна жертва.

Не както тогава.

Въобще не както тогава!

Сега беше различна, по-силна, по-добра и по-смела. Съвсем друг човек.

Когато постепенно се престраши да хвърли поглед към Вахтола, видя, че другата жена се усмихва леко.

* * *

„Биркагатан“ 32, бъди там в 18:00 часа.

Не особено сложна инструкция, но във всеки случай този път се беше подготвил по-добре. Въпреки горещината, той бе изровил едно армейско яке, което някой, не си спомняше кой, бе забравил в апартамента му след едно афтър парти преди много време. Якето имаше куп джобове, които той бе напълнил с различни помощни средства, а освен това имаше и катарами на гърдите, които пасваха перфектно с телефона.

Клипът на двайсет и седми му бе помогнал постепенно да разбере как трябва да стои камерата, за да бъдат снимките възможно най-добри. Без повече скапани, подскачащи кадри от средна височина като във влака и НК, отсега нататък само headshots.

Зрителите, или феновете, както все по-често ги наричаше, много бяха харесали мисията в НК.

Макар че не знаеше кои са, все повече чувстваше, че са his kind of people, стабилни пичове, с които с удоволствие би пил по една ледена, ако му се отдадеше случай.

Всъщност се бе опитал да намери начин да влезе в обществото. Беше потърсил начална страница, където да се регистрира като потребител, така че да може хем да играе, хем да вижда феновете и дори да си чати с тях. Да разбере кои са и защо харесват точно него.

Само че бе претърпял неуспех. Думите, които използва при търсенето, не дадоха желаните резултати, така че членството явно ставаше само с покана. Малко кофти, щеше да е адски готино, ако можеше да гледа клиповете на другите играчи, да не говорим за прекия контакт с феновете, но нямаше какво да се направи.

Така играта бе по-справедлива, призна той неохотно.

След втората си мисия умишлено се бе разходил бавно по „Шепсбрун“, като поне през половината път бе вървял заднишком, за да наблюдава делото си възможно най-дълго. Когато стигна до апартамента си на „Мария Трап“, Играта вече бе качила професионален монтаж. Започваше с неговото нестабилно видео вътре в сградата и се редуваше с външни кадри на часовника. После разделен екран с брояч в средата. От едната страна копчетата и ръката му, от другата въртящите се стрелки на часовника. Три, две, едно, щрак и времето над Стокхолм спира.

Петстотин точки, лично съобщение с поздравления от Водача и куп нови коментари, а освен това се бе изкачил с няколко места в класирането.

„Яко“ беше меко казано! Наложи му се да си набие не една, а две чекии, за да заспи.

Навън от метростанцията при „Св. Ерик“, направо по „Томтебугатан“ и надясно зад ъгъла. Докато постепенно наближаваше адреса, усетя как пулсът му се учестява. Реши да пресече „Биркагатан“, за да може да огледа целта на спокойствие от един вход отсреща и в същото време да изпуши една заслужена цигара.

Във всеки случай на адреса нямаше нищо странно.

Съвсем обикновена кооперация, построена някъде в началото на двайсети век, предположи той. Четирите реда прозорци плюс капандурите на покрива правеха всичко на всичко пет етажа. Както изглеждаше, на първия етаж имаше главно магазини и офиси, а най-горе — вероятно луксозен мезонет.

И какво сега?

Той свали телефона от катарамата до лявото рамо, където след известни терзания бе решил да го постави, засне с него фасадата, увеличи при входа, после отново върна в общ план. Тъкмо когато приключи, видя, че малката, червена лампичка е започнала да мига.

Зад телефонната кутия до „Консум“.

бе всичко, което пишеше на екрана и HP сбърчи вежди разочаровано, когато няколко минути по-късно извади найлоновата торбичка, напъхана зад сивата разпределителна кутия от другата страна на улицата.

Беше отишъл чак до Биркастан само за да вземе някакъв жалък пакет?

Що за скапана мисия беше това?

Но още преди да успее да надникне в торбата, лампата отново светна и минута по-късно, когато бе прочел внимателно третото съобщение за вечерта, той отново усети сърцето си да бие от вълнение.

This was more like it!

Той провери дали камерата работа и постави телефона на място.

Въведе кода, който току-що му бяха изпратили на вратата и чу бръмченето на ключалката.

„Lights, camera, action!“ помисли си той надъхано, като отвори вратата и се шмугна вътре.

* * *

Първата мишена се обърна светкавично!

„Малко вдясно“, отчете главният ѝ мозък, докато гръбначният вършеше останалото. Тя бръкна с дясна ръка под сакото, извади пистолета от кобура и в мига, в който цевта се освободи, го вдигна нагоре.

Оръжието срещна лявата ѝ ръка, тя хвана затвора, продължавайки движението нагоре, което накара механизма да вкара патрон в цевта. Веднага щом дясната ѝ ръка се изпъна, а лявата вече подпираше три пръста на дръжката, тя стреля бързо два пъти в средата на мишената.

Цялото движение не отне повече от секунда.

Ребека отстъпи бавно, зигзауерът все още в готовност, и се огледа наляво и надясно, задържайки погледа си над цевта. Когато бе изминала заднишком десетина метра от блиндажа, изведнъж изскочи следващата мишена, този път далеч вляво.

Тя бързо извъртя тяло и без да мисли, направи нови два изстрела още в движение.

Бам, бам!

Още пет метра отстъпление, после се показа следващата цел, ниско в средата, не по-голяма от човешка глава. Половин секунда по-късно тази мишена също се сдоби с две спретнати, деветмилиметрови дупки близо до центъра.

— Край, прекрати огъня, изпразни оръжието.

— Прекрати огъня, изпразни оръжието — повтори тя заповедите на инструктора по стрелба, спусна ударника, извади пълнителя, а след това и седмия патрон, който лежеше готов в цевта.

Когато всичко бе готово, тя прибра оръжието в кобура, свали антифоните и очилата за стрелба и зачака присъдата.

— Добра стрелба, Нормѐн! Искаше се малко по-добро темпо в първата серия и по-малко припряност във втората, но като цяло, както казах, добра стрелба! — съобщи инструкторът ѝ.

Ребека кимна в съгласие с критиката, беше се засуетила малко със сакото и така бе изгубила някоя и друга стотна от секундата, и после бе бързала твърде много, за да навакса във втората серия.

„Прегърни спусъка, не стискай“, припомни си тя, докато залепяше обозначителни листчета над дупките на втората мишена, десетина сантиметра по-високо, отколкото си ги бе представяла.

Стрелбата ѝ беше трудна, докато учеше за полицай. Оръжието и преди всичко изстрелите я плашеха и в началото беше мижала, преди да натисне спусъка. За щастие имаше допълнителен курс за тези, които не са свикнали да боравят с оръжие, и след няколко вечери интензивно изглаждане на проблемите страхът ѝ бе преминал в нещо съвсем различно. Щом бе преодоляла вътрешната си съпротива и бе овладяла основната техника, пистолетът започна да я кара да се чувства сигурно. Сякаш никой в целия свят не можеше да се добере до нея, стига да държеше зига в ръка. Големината и силата на противника изведнъж спираха да играят каквато и да е роля за този, който имаше огнестрелно оръжие.

А ако и двамата бяхте въоръжени, въпросът бе да стреляш пръв и да стреляш по-добре. Така че тя бе тренирала истински на стрелбището, но също толкова и вкъщи с автентичната реплика на служебното си оръжие, която бе купила от магазин за любители.

Изваждане, издърпване на затвора, изстрел.

Изваждане, издърпване на затвора, изстрел.

Петдесет пъти всяка сутрин, още толкова всяка вечер.

Прегърни спусъка, не стискай. Отново и отново, докато всичко се запамети в гръбначния ѝ мозък и в класа, и дори целия випуск, нямаше по-бърз от нея. Досега бе износила два изкуствени пистолета, но си беше струвало!

Дори в сегашната си група бе една от най-бързите и когато инструкторът изброи резултатите за деня, както за точност на попаденията, така и за време, тя завърши втора, победена само от едно момче от Вестерурт.

Малко след това позвъни на телефонния си секретар, за да си припомни да засили тренировките още същата вечер.

* * *

Стълбището беше широко, направено от сив мрамор, донякъде износен от има-няма стогодишно ползване. Парапетът беше от лакиран тик, а в средата на стълбите бе приклещен малък асансьор от по-късно време, който побирате най-много двама души.

Той внимателно проучи стълбището, преди да тръгне нагоре. Трябваше да стигне до третия етаж. Кооперацията очевидно разполагаше и с вътрешна постройка, защото на всяка междинна площадка имаше врата, насочени към двора. „Единични врати на апартаментите, които гледат навътре, двойни — на тези към улицата“, отбеляза той докато се качваше към третия етаж.

Четири врати, всичките със спретнати месингови табелки и една от тях, втората отляво, бе с правилното име. Дотук добре. Сърцето му вече блъскаше здраво в гърдите и то не заради изкачването.

Огледа стълбището за последно, преди да започне.

Първо нахлузи на главата си една стара, синя плетена шапка, на която бе изрязал дупки за очите и устата — стил двайсет и седми. След това извади предметите, които се намираха в торбата. Първият, малък гумен клин, мушна под вратата, която бе негова цел, и го ритна няколко пъти, докато се заклещи стабилно. След това си пое дълбоко дъх и натисна звънеца. В същия миг, щом дръжката се натисна отвътре, той вдигна флакона с червен спрей, който, заедно с клина, съставяше съдържанието на торбата, и започна със задачата си.

Изминаха няколко секунди, докато мъжът от другата страна загря какво се случва и HP почти бе преполовил текста, преди онзи да опита сериозно да отвори вратата.

Но хаотичното натискане на дръжката изведнъж спря и вместо това в следващия миг се разтресе цялата врата, сякаш мъжът вътре ѝ удари едно здраво рамо. За свой ужас, HP откри, че клинът се е плъзнал малко по хлъзгавия каменен под и между двете крила на вратата се е отворила пролука от около един сантиметър. Той мерна почервеняло лице и чу мъжът вътре да му крещи, но вече бе твърде късно да спре. Вместо това нанесе силен ритник на клина с надеждата, че това ще го накара да издържи още няколко секунди, достатъчно дълго, за да завърши мисията си.

— Ще те пипна, мамицата тиии, ще те хвана, страхливец малък! — врещеше мъжът отвътре, докато блъскаше вратата отново и отново.

Пролуката ставаше все по-голяма и HP усети, че паниката се надига. Но не можеше да спре сега, оставаха му само две букви. Nobody loves a fucking quitter, гарантирано не и феновете.

Изведнъж той чу вдясно да се отваря врата и щом се обърна, видя момиче на около двайсет да наднича навън. Веднага щом погледите им се срещнаха, тя затвори вратата изплашено и той чу дрънченето на веригата от другата страна.

Вярно бе, почти беше забравил, че е с балаклава на главата!

Още един удар разтресе вратата и този път HP видя как клинът се плъзва назад по каменния под. Оставаше само мъжът вътре да дръпне вратата и тя щеше да се освободи. През пролуката HP мярна мускулеста, татуирана ръка и бръсната глава и светкавично го осени вдъхновение. Той вдигна флакона и пръсна цветен душ в побеснялото лице — в отговор получи рев преди следващото дръпване.

Директно попадение!

С две бързи движения той завърши произведението си и тъкмо се бе обърнал към стълбите, когато чу силно блъскане зад себе си. Без да се обръща, той се хвърли надолу по стъпалата.

Взе първата секция с две крачки и когато се приземи на междинната площадка, чу как мъжът горе, врещейки, започна да го преследва. Още две дълги крачки и бе на втория етаж, още две до следващата площадка и после само един ред стълби до свободата. Чуваше трополене и пуфтене зад себе си, но не толкова близо, че да не успее. Но щом зави зад ъгъла към последните стъпала, които оставаха до изхода, той откри, че пътят му за бягство е препречен. Една жена тъкмо се канеше да напъха грамаданска детска количка през входната врата и нямаше начин просто да свие покрай нея. Горилата зад него изглежда схвана положението, защото нададе триумфален рев.

— Сега те пипнах, келеш такъв!

Паниката закипя вътре в него, но вместо да скочи напред и да се окаже като в капан за плъхове пред количката, HP заобиколи асансьора и продължи към задната врата за вътрешния двор.

Втурна се в оградения със стена двор и без да забавя крачка, се насочи към лоста за килими в единия край. Горилата тръгна след него, буквално му дишаше във врата, беше толкова близо, че той чуваше пухтенето му.

HP скочи върху лоста, а от там към върха на стената, високо горе. Хвана се за ръба и замаха диво с крака срещу стената, за да прехвърли тялото си.

Получи се!

Той с усилие се пребори със стената и прехвърли единия си крак през ламаринения ръб. Но в същия миг, когато опита да изтегли и другия крак, усети как го хващат за крачола и се оказа яхнал стената, опитвайки се с все сила да се задържи и да се спаси.

С периферното си зрение видя преследвача и усети как той търси по-добър захват около глезена му.

HP ритна панически с левия си крак, за да опита да се измъкне. Внезапно кракът му срещна нещо твърдо, той чу изгрухтяване и без предупреждение хватката около глезена му се отпусна. Всичко се случи толкова изненадващо, че HP изгуби равновесие и се строполи право в лехата от другата страна на стената.

Падна леко напред по лице и устата му се напълни с пръст.

Когато няколко секунди по-късно се отправи залитайки към близката порта, която предположи, че води към улица „Санкт Ериксгатан“, виковете на горилата от другата страна още се чуваха.

Веднъж озовал се на улицата, той се отказа от най-близката метростанция и вместо това спринтира по „Карлбергсвеген“ към станцията при „Оденплан“. След като четири минути по-късно стигна до входа и намали скоростта, той установи, че цялото му тяло трепери.

Поздравления, HP!

приветства го екрана, когато седна във вагона и овладя треперещите си ръце.

Успешно завърши третата си мисия на стойност 700 точки.

Освен това реших да те възнаградя със 100 допълнителни точки заради стойностното ти представяне.

Видеото ти ще бъде готово след 23 минути.

Поздрави!

Водачът

С друга думи, щеше да стигне до апартамента си тъкмо за да види всичко на повторение и да попие любовта на феновете. По дяволите, ама че яко!

* * *

Когато външната врата се затвори зад нея, Ребека бе толкова уморена, че едва бе в състояние да продължи с новата си рутина. За миг си поигра с мисълта, че този път може всъщност да пропусне, че и така всичко е наред. Но след това безпокойството я обзе и тя отдели почти три минути да заключва, отключва и после пак заключва всички четири резета и ключалки по вратата.

Щом най-накрая бе доволна и бе достатъчно убедена, че всичко работа и апартаментът е обезопасен, тя хвърли подгизналите си тренировъчни дрехи в малката пералня, запъти се несигурно към всекидневната и рухна върху дивана.

— Здрасти! — каза тя по посока на спалнята, но никой не отговори.

Отдавна не бе имало никой там.

И все пак трябваше да каже нещо, каквото и да е, за да не се чувства толкова самотна.

— Здрасти… — отговори внезапно някакъв глас и сърцето ѝ прескочи, преди да чуе продължението и да осъзнае, че чува собствените си думи.

— … позвънили сте на Ребека. В момента не съм у дома, но оставете съобщение и ще ви се обадя.

Тя се хвърли към телефона и успя да вдигне слушалката, преди сигнала на телефонния секретар, но който и да бе звънял, вече беше затворил.

Да го вземат дяволите! Беше пуснала безшумния режим на телефона, докато правеше йога упражнения предната вечер, и явно бе забравила да пусне звука обратно.

Е, ще звъннат пак, ако е важно.

Имаше голям шанс обаждането да е било от службата и да става дума за извънредна работа, нещо, за което тя, необичайно, точно сега нямаше настроение.

Интензивните тренировки през последните дни я бяха изцедили и тази вечер искаше единствено да спи. Може би кратка тренировка утре сутринта, но останалата част от свободния си ден мислеше за разнообразие да прекара в почивка, от каквато силно се нуждаеше.

Тя прегледа списъка с разговорите. Съобщенията бяха напомняния от нея самата.

„Ребека, не забравяй да си запазиш час в пералнята и да платиш сметката за «Неспресо», срокът е до двайсет и пети.“

„Засили тренировките със зига, Нормѐн.“

„Довечера ще дават документалния филм за серийните убийци, който трябва да гледаш. «Дискавъри», от осем.“

Тя се усмихна накриво на собствените си заповеди, докато триеше съобщенията. Странно колко различен звучеше гласът ѝ, когато го слушаше на запис. Сякаш на лентата бе записан друг човек. Далечен роднина с някои общи черти, но по-строг и хладен. Но от друга страна, качеството на звука не беше най-доброто. В действителност смяташе, че е доста глупав навик да използва така телефонния секретар. Може би беше време да си вземе нов мобилен телефон? Тогава би могла да си записва напомнянията, вместо да продължава с безкрайното звънене. Ето малък проект за следващия път, когато има повече свободно време.

Тя взе телефона, пусна обратно звука и се възпротиви на внезапния импулс да се обади на Хенке. Всъщност ѝ липсваше повече, отколкото ѝ се искаше да признае. Но щеше да остави това за утре сутринта, или във всеки случай някой от близките дни, обеща си тя, преди да остави телефона и да пусне телевизора.

Няколко минути по-късно бе потънала в дълбок сън без сънища.

* * *

Клипът надминаваше всичките му очаквания! Изглежда някой бе монтирал статична камера на стълбите, защото той не забелязваше никакво движение или поклащане, което да намеква, че има човешка ръка зад кадрите, които бяха качени в профила му, освен неговите собствени. Въпреки че случката бе отпреди има-няма час, всичко бе дори по-драматично, отколкото си го спомняше.

Вратата, тресяща се от ударите на горилата, уплашеното момиче, което си бе подало фейса иззад вратата и не на последно място, неговата собствена маскирана фигура, която хладнокръвно тагваше[41] вратата. Изглеждаше поне толкова готино, колкото и двайсет и седми, когато бе подредил таратайката на куките!

Освен това текстът на вратата се виждаше адски добре:

REMEMBER RULE NUMBER ONE!

Плямпалото никога нямаше да забрави това съобщение, гаранция. Чисто и просто малко напомняне от Водача чии правила са важни. Думите са сребро…

Мамка му, онзи трябва да е бил културист или нещо такова, защото изглеждаше страшно напомпан, когато се втурна по стълбите.

И видеото от двора беше почти толкова добро. Тъй като бе лежал на стената само с дясната половина на тялото си, камерата бе сочила в правилната посока и сега можеше да огледа ефекта от ритника си по-отблизо.

Виждаха се голяма предмишница и част от побесняло лице, които влизаха и излизаха от кадър, а след това как собственият му „Найк“ четиридесет и трети номер се приземява право във фейса на разплямпалата се горила, преди всичко да стане мешаница от небе и земя, когато той се строполи от другата страна.

Оркът явно е бил твърде нагрухан, за да се метне през оградата.

Too bad sucker!

Време е да намалиш анаболите.

Усмихна се широко и отново натисна бутона за повторение.

На феновете им харесваше, когато доносниците го отнасяха. Коментарите вече се трупаха, а средната му оценка се изкачи до близо четири звезди. С малко късмет още до сутринта можеше да прекрачи стабилно границата „много добър“.

И защо не? На практика беше роден за това. Хитмен на служба при Водача!

Якето беше гениален ход, новите снимки бяха много по-добри от старите. Изгледа даже спринта си по „Карлбергсвеген“, без да го хване морска болест и той отбеляза на себе си, че следващия път трябва да си свали маската по-бързо. Едва когато няколко вещици се бяха разпишели уплашено при „Хелсингегатан“, той бе осъзнал, че все още носи смъкната пред лицето си шапка.

Щеше да има подобрения следващия път.

Защото определено щеше да има следващ път!

6. All the king’s horses…

От: Подбор на таланти

До: Водача

Относно: Оценка на кандидат 128

Име: Хенрик Петершон

Псевдоним: HP

Възраст: 31

Височина: 179 см.

Тегло: 72 кг.

Телосложение: Слабо

Цвят на косата: Пепеляво рус

Цвят на очите: Сини (вж. също приложената паспортна снимка)

Семейно положение: Неженен

Семейство: Една сестра (с която има само спорадичен контакт)

И двамата родители са починали

Професия: Заема различни, временни длъжности, по настоящем безработен

Адрес: „Мария Трапгренд“ 7, Сьодермалм, Стокхолм, двустаен апартамент в кооперация; наследен от майката

Брой изпълнени мисии: 5

Брой точки: 2200

Класиране: 23-то място

Ниво: 3

Начин на вербуване: Препоръка

Образование: 9-годишно шведско основно училище; смесени оценки

Започната, но незавършена шведска 3-годишна икономическа гимназия

Два пъти започвано, но така и незавършено общинско образование за възрастни

Други обучения: Няма

Интереси: Кандидатът прекарва по-голямата част от времето си в гледане на телевизия и филми, основно американски ТВ-сериали, екшън филми, комедии или еротика. Често играе „Counter-Strike“, без да принадлежи към някоя конкретна фракция или клан; по-рядко играе „World of Warcraft“, където героите му най-често са роугове[42], принадлежащи към Ордата[43]

Интернет навици: thefragarena.com, различни сайтове за споделяне на файлове, използвани за сваляне на филми и музика, Блокет (шведски сайт за търговия, често използван за продажба на крадени стоки), YouTube, както и различни порно сайтове. Запален потребител на MSN. Наскоро е открил хотмейл акаунт Badboy.128

Заболявания: Счупена ръка и две счупени ребра, вписани сравнително на гъсто през 80-те. Случаят е прехвърлен на социалните служби поради подозрения за насилие над дете. Опериран от апандисит през 1992 г., последният лекарски преглед, от 2007, проведен в Шведската пробационна служба, не е показал отклонения, с изключение на наличието на ТНС в кръвта (психоактивно вещество в наркотиците от семейството на канабиса). Няма регистрирани алергии, болести на сърцето, понижена имунна защита или непоносимост към определени лекарства.

Регистър на социалните служби: След известието от службата по здравеопазването (вж. горе) е пратен в дом за деца, докато трае разследването. Скоро след това решението за преместване е отменено и случаят е преустановен. Следват още известия за подозрение за насилие над деца, но не са взети други мерки, освен няколко посещения от социалните. В една служебна бележка се споменава полицейски доклад, но такъв не е намерен.

Бащата е починал през 1995 г. (удар), майка през 1997 г. (рак).

Бележки във връзка със злоупотребата с наркотици на кандидата (хашиш и марихуана), както и бягство от часове и агресивно поведение в училище.

Според Окръжния съд е бил поставен под грижите на социалните служби (вж. долу).

Криминално досие и полицейски бележки: Първата присъда, точно преди седемнадесетия рожден ден на кандидата, се отнася за редица леки престъпления, свързани с наркотици, както и кражба на превозно средство, наказанието е поставяне под грижите на социалните служби.

Веднага след навършване на осемнайсет години е намерен за виновен за убийство по непредпазливост и осъден на десет месеца в поправителен дом. По-късни бележки в регистъра на полицейското разузнаване касаят леки престъпления с наркотици, подозрения в търговия с крадени вещи и дребни кражби.

Последната присъда е едва отпреди две години и се отнася за случай на търговия с крадени вещи, случай на шофиране без свидетелство за управление и случай на леко престъпление с наркотици. Наказанието е поставяне под изпитателен срок и глоби.

Други регистри: Кандидатът на пет пъти е обявяван за неплатежоспособен от органите за принудително изпълнение, главно във връзка с неплатени сметки за електричество и телефон или такси към жилищната кооперация. Струва си да се отбележи, че всички случаи са разрешени, без да се стига до възбрана, тъй като сестрата е изплащала дълговете.

Лични качества: Всички източници описват кандидата по приблизително сходен начин. Той е интелигентен, с бърза мисъл, инициативен, но е описван също като мързелив, ненадежден и егоцентричен. Обикновено предпочита прости решения, вместо дългосрочни ангажименти, има очевидни проблеми с властите и освен това има малко задълбочени приятелски или роднински връзки.

Мисии: Освен пробната мисия (сценарии 12а), кандидатът е завършил успешно четири мисии (до ниво С3). Редовно гледа собствените си клипове, много често чете коментарите и бърза да обяви, че е готов за нови мисии.

До момента кандидатът не е показал колебание или безпокойство от евентуални последици нито за себе си, нито такива, причинени от мисиите.

Препоръка: Кандидат 128 демонстрира до голяма степен всички качества, които се търсят у един успешен Играч. Той е импулсивен, интелигентен и динамичен, като същевременно показва малко или никаква съпричастност към останалия свят.

Кандидатът изглежда вижда себе си като нещастна жертва или аутсайдер. Някой, който по неясни причини винаги е третиран несправедливо или има лош късмет. Затова смята, че във всички ситуации е в правото си да се възползва, обикновено на гърба на други хора или на обществото, без да се налага от своя страна да поема каквато и да е отговорност за действията си.

До голяма степен кандидатът е останал без семейство, има проблеми е дългосрочната близост и продължителните връзки, както и демонстрирането или задържането на доверие.

Дори и парите да играят известна роля за мотивацията му, най-голямата движеща сила за него е вниманието/признанието (т.нар. респект) от себеподобните му. Освен това за човек, който ненавижда авторитетите, 128 се оставя да бъде ръководен учудващо лесно, но само при условие, че възприема всички избори и позиции за свои собствени и че всичко се случва според неговите условия.

С оглед на това, долуподписаният препоръчва кандидата да бъде прехвърлен във второ ниво и да бъде извършена нова оценка след изпълнението на мисия със степен на трудност D1.

С уважение,

Донован

Подбор на таланти

* * *

HP чукаше, като че беше в транс.

Той беше Роко Сифреди, Пол Томас и, разбира се, легендата Рон „Таралежа“ Джереми[44], слети в един-единствен човек. Тази вечер беше Императорът на чукането и обръщате и въртеше навитата си, но все още малко изненадана партньорка, изследвайки всички мислими вариации на копулацията.

Яхваше я за трети път през последните два часа, което беше далеч над средното му ниво. Вече бяха направили един разпален рунд на дивана, после изправена мисионерска на кухненската маса, с дългите ѝ крака обвити около раменете му, а в момента се бе заел така неистово да шиба въпросната дама на задна, че цялото проклето легло щеше да се срути.

Ръцете му бяха хванали здраво широките ѝ бедра. Гърдите и дупето ѝ се люлееха в такт с приятните ѝ стенания, докато той все по-здраво я нанизваше на твърдия си като камък чеп на порнозвезда.

— Само още малко, само още малко и ще свърша — изскимтя тя задъхано. Но на него не му пукаше. Защото беше Краля на чукането, Принца на плющенето, the Ayatolla of luckenrolla! Но по-важното — беше също така mister clip of the week, first Runner-up и number onehundredandtwenty fucking eight! Най-якият пич в Играта и мисълта за това го надървяше значително повече, отколкото партньорката му в леглото, с всичките си женски атрибути, някога бе успявала.

С два последни силни тласъка той завърши шедьовъра си и в същия момент, в който го извади и запрати каскада лигава lovejoy по потния ѝ гръб, в главата му имаше една-единствена мисъл: Трябваше да го заснеме с камерата!

* * *

Тя лежеше до него в леглото и гледаше спящият му силует. Може и да не беше най-умният мъж на света, но във всеки случай беше дявол в леглото, а конкретно тачи вечер беше особено вдъхновен.

Познаваха се от около половин година, бяха се натъкнали един на друг в кръчма някъде в центъра и тъй като тя се бе чувствала необичайно самотна, а и бе имала нужда от физическа близост, против всичките си обичайни принципи още същата вечер го бе последвала в апартамента му. Сексът беше добър още от началото, а след това им бе било трудно да спрат.

В него имаше нещо, което я привличаше, което я възбуждаше. Не беше свръхкрасив или твърде сексапилен — и в двете графи беше съвсем по средата. Може би най-много я привличаше просто фактът, че той не беше полицай, ами напълно обикновен мъж, който живее в напълно обикновения свят. Така или иначе, срещаха се от време на време, обикновено когато тя беше в настроение. Не търсеше връзка, а и той никога не бе възразил срещу така възникналата подредба. И все пак тя не можеше да се отърси от чувството, че го използва. Ребека подозираше, или по-скоро се надяваше, че той вече има сериозна връзка, но реши да не го пита, а и той не се бе почувствал принуден да разкаже повече за личния си живот. Каквото и да деляха, не ставаше дума за чувства, а за физическо привличане, така че нямаше нужда от подробности или поне тя така предпочиташе да мисли.

Не, беше все едно. Бяха чисто и просто приятели за секс, дори и да не ѝ беше приятно да използва тъкмо този израз. Тя погали гърба му гузно и го чу да измърморва нещо на сън.

* * *

Водачът му бе обещал цял нов свят и до момента въобще не беше разочарован! Можеше да гледа клипа колкото си иска пъти и до момента вероятно вече го беше направил.

Мисия номер четири си я биваше. Беше развинтил джантите на едно „Ферари“, собственост на един мазен адвокат, докато пичът бе стоял на десет метра от мястото, на външните маси в „Стюрехуф“[45] на по afterworkdrink с приятелите си баровци. Колата, естествено, беше паркирана в зоната за товарни автомобили до Свампен[46], така че всички да могат да видят проклетия му пенисоудължител под формата на гъзарско возило, но въпреки това никой не забеляза нищо.

Специалният инструмент чакаше прилежно увит в найлонова торбичка, потопена в казанчето на една от тоалетните в „Стюрегалериан“, и когато вече бе на място, му трябваха само три минути да развинти всички болтове на колелата, които бяха към улицата.

Въпреки че беше петък вечер и по улицата вече циркулираха купища хора, никой не му обърна внимание, дори една патрулка, която мина на половин метър зад гърба му. Беше адски изненадващо на колко малко хора им пука с какво се занимават другите. Във всеки случай поне докато Mr. Sleazy lawyer опита да обърне към „Кунгсгатан“, като направи рязък завой, от който гумите изсвистяха.

Двете колела излетяха за нула време и изведнъж онзи глупак получи значително повече внимание, отколкото си бе представял. Освен близо стотина души, които се хилеха злобно и сочеха с пръсти, HP преброи поне още петима, освен него самия, които снимаха красивата кола, както си стоеше насред „Стюрегатан“. Лъскавите и сигурно страшно скъпи спирачни дискове бяха заорали здраво в асфалта и според статията в ДН[47], бе минал почти час, преди от Пътна помощ да разкарат колата.

Но по това време HP отдавна се бе чупил. Мразеше „Стюреплан“, още повече през почивните дни, и не искаше да прекарва там повече време, отколкото беше абсолютно наложително.

Последното, което видя от собственика на колата, бе как хленчи като малко момиче над багажника на съсипаното си бижу, но HP не изпитваше и капка съчувствие към жертвата си. Mr. Sleazy вероятно си го бе заслужил, беше достатъчно да видиш надменната му мутра, зализаната му, напоена с „Рогаин“[48] коса и скъпарския костюм, за да ти стане ясно. С такова возило направо се молиш да ти натрият носа и HP точно това бе направил.

Той, между другото, никога не бе обичал адвокати. Единственият път, когато бе бил достатъчно тъп да се обърне към един такъв мошеник на дребно, далеч не се беше оказало от полза. Нещастникът беше абсолютно некомпетентен, не беше прочел грам по случая, наричаше го Хокан през цялото време, а в съда се бе опитал да прикрие миризмата на алкохол с ментови бонбони. HP трябваше да съобрази и да не приема първия срещнат, който му назначава съдът, но едва беше навършил осемнайсет години и дори и да познаваше всички признаци на алкохолизма като петте си пръста, то трябваше да мине известно време, преди да опознае съдебната система също толкова добре.

Онзи път всичко бе било голяма, скапана бъркотия.

Така или иначе, случилото се му бе коствало десет месеца в поправителния дом.

Обществен застъпник my ass!, по-скоро „естествен отстъпник“ или може би „съществен престъпник“, ако се съди по безумно скъпата каручка на Mr. Sleazy. Във всеки случай сега той самият щеше да си отмъсти на лешоядите и чувството всъщност беше дяволски добро!

Яжте ми кура, надути „Стюреплан“-ски свине!

Следващата седмица, следвайки инструкциите, беше изпратил анонимно болтовете от колелата до адвокатската фирма и за пръв път осъзна, че всичко, цялата тая работа с Играта, е много по-голямо, отколкото си бе мислил.

Защото какъв всъщност беше смисълът да връща болтовете обратно на господин Sleazy? Това си беше като да му направи услуга и сигурно да му спести няколко хиляди крони от тлъстата сметка в сервиза. Защо просто да не хвърли скрапа в залива Нюбру and be done with it?

Единственият отговор, за който се сещаше, беше, че някой иска да види изражението на адвоката, когато получи пакета. И тогава лампичката му окончателно светна. По света имаше и други като него, не само в САЩ, но и тук, в Швеция, а със сигурност и в други страни.

Вече беше загрял, че горилата на „Биркагатан“ по някакъв начин бе забъркана и тъпакът не бе могъл да си държи устата затворена, ами се бе разприказвал за Играта. Очевидно текстът, който бе напръскал на вратата му, се отнасяше за това. И едва ли Луис Карол бе оставил картата пропуск в книгата или пък знаеше нещо за спирането на часовника на покрива на НК…

Но HP не бе осъзнал цялостната картина с пълна сила, преди да разбере, че някой друг е бил избран, за да завърши мисията с адвоката. Че някой друг ще стои и ще снима, когато малкият чекиджия отвореше пакета и с почервенял фейс откриеше болтове на собствената си кола. Някой, точно като него самия, с мисия за изпълнение и камера, с която да я заснеме; и същото вероятно важеше и за онзи, който бе изнамерил отнякъде гаечен ключ за „Ферари“ и го бе скрил в тоалетната на „Стюрегалериан“. Значи поне три различни подмисии и също толкова участници, за да нагласят цялата работа и да подарят на Mr. Sleazy почивка, която да помни дълго.

Страшно добре изпипано, можеше само да свали шапка на хората, които и да бяха те, които го бяха организирали.

Във всеки случай, мисията му бе донесла 1000 точки, а на следващата сутрин бе открил чуждестранна кредитна карта на изтривалката. Този път бе уцелил правилния пин код от първия път.

Оказа се, че сметката съдържа общо 2300 американски долара, което отговаряше на общия му брой точки. Трябваше просто да пъхне картата в най-близкия банкомат и да изтегли колкото му трябват.

Стигнаха, че и му останаха отгоре за DVD колекцията на „Семейство Сопрано“[49], по която бе въздишал, както и за семеен пакет Мароко[50] от обичайния му квартален дилър. После се беше отпуснал на дивана, бе пафнал the magic dragon[51] и бе пръснал главите на няколко нууба[52] на „Counter-Strike“. След това home delivery pizza и малко male bonding с момчетата от мафията в Ню Джърси.

Живот!

Но въпреки всичко петата мисия беше наистина яката. Именно тя го превърна в Mr. Clip of the week, first Runner-up, а няколко часа по-късно също и в Прекрасния Папа на Плющенето.

Освен с постоянно надървяне, петицата го снабди и с 2500 свежи долара в сметката, но за негово учудване започваше да гледа на парите все повече като на приятен бонус. Много по-важна от кеша бе любовта, която се изсипваше на стената му: „128 FTW!“, „all the kings horses couldn’t stop you “[53] или „W00T onetwoeight!!!!“[54] бяха само няколко примера. Средната му оценка бе стигнала нереалните 4.8 звезди, а освен това бе получил и личен мейл с поздравления от самия Водач.

Не беше зле за новак!

Той беше the flavour of the month!

Той беше in the zone!

Той беше на път към върха!

* * *

Тя се събуди рано, измъкна се от леглото и без да го буди, събра тихо дрехите си и ги облече. В действителност не обичаше да остава за през нощта, но бе била толкова изтощена, както от тренировките през последните няколко дни, така и от снощните занимания, че противно на навиците си бе заспала там.

Още от първата вечер винаги се срещаха в неговия апартамент, което я устройваше перфектно. Тя го харесваше, абсолютно, но чувстваше, че да го допусне в жилището си няма да е правилно. Би означавало да изпрати грешни сигнали, да му даде лъжливи очаквания. По-просто бе да се срещат така, да свършат работата и после вкъщи с извинението, както винаги, че утре ще става рано.

Той беше добро момче всъщност. Може би малко небрежен, апартаментът би могъл да се поразтреби, а и на него нямаше да му навреди, ако се подстригва по-често.

Но като цяло беше добър мъж, значително по-добър, отколкото тя заслужаваше.

Само не бе трябвало да заспива.

Наистина не бе трябвало да заспива.

Той се размърда насън и за няколко панически секунди тя си помисли, че той ще се събуди. Какво щеше да каже, ако това станеше? Как щеше да обясни, че е на път да се измъкне като крадец в нощта, без дори да каже чао? Или още по-зле, какво, ако той опиташе да я придърпа в леглото за сутрешно гушкане? Да се позабавляват малко и да си разменят интимности?

Тя усети как пулсът ѝ се ускорява.

Нормѐн, успокой се, по дяволите!

Той спря да се движи и тя установи по дишането му, че още спи.

Прекрасно!

Време да изчезва. Всичко ли е взела?

Опипа набързо джобовете си, за да провери.

Ключове — дам, значката — дам, мобилен телефон — няма го…

Тя се огледа набързо в сумрачната спалня, нетърпелива да си тръгне. Ето го там, по средата на бюрото. Тя прибра облекчена телефона и същевременно забеляза, че неговият мобилен също стоеше там. Красив модел, супер тънък, от неръждаема стомана, не по-голям от длан и само със сензорен екран. Малка, червена LED-лампичка, която мигаше, беше единственият знак, че е включен. Не можеше да си спомни друг път да е виждала телефона или въобще такъв модел. Явно беше нова покупка. Сигурно беше адски скъп, отбеляза тя, докато отваряше входната врата.

* * *

Когато HP отвори сейфа в „Сентрален“, първоначално не разбра какво точно вижда. Зеленият цилиндричен предмет напомняше най-вече на флакон спрей и за миг почти се разочарова. Какво, да не би да имаше още един доносник, на когото трябва да му се припомня правило номер едно? Беше очаквал нещо повече.

Напъха предмета в чантата, която носеше със себе си, и тъй като в метрото беше пълно с хора, не можа да го разгледа, преди да затвори зад себе си вратата на апартамента. Чувстваше се подведен, мисията бе започнала толкова обещаващо с ключа за сейфа, залепен под масата в „Уейнс Кофи“ на „Йотгатсбакен“. Беше си чисто изпълнение на таен агент, да стои вътре, между нищо неподозиращите хора, посръбващи лате, напрегнатото опипване под масата и след това вълнението, когато пръстите му се бяха докоснали до нещо твърдо.

Подозираше за къде е ключът още преди телефонът да му съобщи къде да намери съответния метален шкаф.

Тогава защо беше целият този Джеймс Бонд Cloak and Dagger shit, ако ставаше дума просто за флакон спрей?

Но след като му се удаде шанс да поразгледа находката си, всичко изведнъж стана по-вълнуващо. Почти веднага схвана, че това не беше някакъв си спрей. Всъщност беше почти нелепо, че бе мислил в тази посока. Стигаше да видиш дръжката от едната страна и предпазителя в горната част, за да чатнеш, че това беше значително по-опасна играчка от флакон боя. И внезапно пулсът му запрепуска в очакване.

„M84 Stun Grenade“ пишеше на нея с военен шрифт и бърза проверка в „Уикипедия“ стигаше, за да потвърди за какво се използва. Гранатата, която се наричаше още Flash&Bang, беше така наречено „non-lethal weapon“. Или за тези, които не владееха военна терминология или не цъкаха „Counter-Strike“, това беше оръжие, чиято основна цел не беше да убива хора.

За разлика от обикновените гранати, M84 не разпръскваше шрапнели, които осакатяваха и убиваха всичко наоколо, ами произвеждаше дяволски гръм и трясък, придружени от ярка светлина, която караше слънцето да изглежда като петнайсетватова крушка. Идеята на гранатата беше да обезвреди врага, като го остави ослепен, оглушен и насран достатъчно дълго, за да бъде заловен жив. Повечето антитерористични и полицейски сили в цивилизования свят изглежда разполагаха с M84 в арсенала си и описанията на ефективността на гранатата бяха изумителни: „very powerful“, „extremely useful“ или „highly efficient“ бяха само някои от позитивните оценки, които гранатата бе получила от използващите я, а сега HP внезапно имаше своя собствена.

Истинска!

Въпросът беше само къде Водачът иска от него да я детонира?

* * *

От: Game Control

До: Водача

Относно: Извадка от полицейски доклад 0201-К246459-10 (кандидат 128, мисия 1006-09)

Патрулен автомобил 1054 с полицейски инспектор Янсон и полицейски асистент Мудѐер на гореспоменатата дата получава повикване за „Кунгстредгордсгатан“/„Арсеналсгатан“ във връзка с все още необявения за престъпен инцидент срещу конната полиция. На мястото едновременно са изпратени няколко патрула, както и линейки, и на първо време инспектор Янсон е назначен за ръководител на разследването.

На място патрулът се среща с лейтенант Арне Волф от конния батальон на Националната гвардия, който разказва следното:

Волф, заедно с дванайсет колеги офицери и общо четиридесет войници на задължителна служба, получил заповед да сформира конен ескорт за кортеж от Хувсталет[55] до Кралския дворец във връзка с държавното посещение от Гърция.

В кортежа са пътували президентът на Гърция и неговата съпруга, както и Техни Величества кралят и кралицата.

Волф разказва, че са напуснал Хувсталет в следната подредба:

В първия ред двама конни полицаи, които да се грижат главно за проблеми с трафика. След тях началникът на ескорта, както и неговият адютант и парадната охрана на флага (2+4 души), следвани от първата ескортна трупа (2+20 души), на която Волф бил заместник-началник и зад която бил разположен.

Зад лейтенант Волф следвала първата карета от кортежа, превозваща президента и Негово Величество краля, а след нея втората карета с първата дама и Нейно Величество кралицата. Зад кралските карети имало още двама конни полицаи и втората ескортна трупа, също от двама офицери и двайсет войници.

Обикновено се минава по „Нюбруплан“, „Хамнгатан“, „Рейерингсгатан“, за да се стигне до Норбру през площад „Густав Адолф“ и оттам Шепсбрун и двореца, но тъй като Шепсбрун е затворена за ремонт, този път е използван алтернативен маршрут през „Кунгстредгордсгатан“ за да се пресече реката по „Стрьомбрун“.

Щом HP получи инструкциите, веднага осъзна, че тази мисия е много по-сложна от тези, които бе изпълнявал по-рано. Рискуваше да го разкрият и ако това станеше, щеше да си има значително по-големи проблеми с правосъдието, отколкото за загасен часовник, напръскана врата или развити болтове. Това си беше some serious shit, пък и полицейското му досие досега не беше точно девствено чисто като сняг. Можеха да го тикнат зад решетките, ако нещо се объркаше…

В действителност трябваше да откаже, но вече усещаше как възбудата бълбука в него. Щеше да стане страшно добро клипче. World class stuff, може би clip of the week-material! Никога не бе чувал някой да е правил нещо подобно, така че той щеше да е първият. Чисто и просто не можеше да откаже на такова предизвикателство.

An offer you can’t refuse…

Но трябваше внимателно да планира операцията. Да изпълни мисията, да заснеме добри кадри и да се измъкне, без някой да разбере кой е той. Струваше му се, че знае как да стане, но трябваше да уреди някои неща.

Когато първата ескортна трупа се намирала приблизително до „Варендорфсгатан“, Волф забелязал от мястото си как някъде от тълпата зрители покрай левия тротоар към тях се търкаля обект. Предметът изглежда бил някакъв вид метален цилиндър, слабо напомнящ на флакон спрей. Спрял насред предната част на групата, при което някои от конете се стреснали и причинили известно безпокойство в началото на ескорта.

Мотопедът на Козела бе гениално хрумване. Беше го заемал и преди и приятелски настроеният му съсед и дворцов доставчик[56] никога не му се беше бъркал с въпроси за какво ще го използва.

„Зимай го, няма проблеми, ей ги ключовете.“ Както обикновено, това бе всичко, което получи като отговор и половин час по-късно вече бе гепил хубав, черен шлем с тъмен визьор от един мотор, паркиран при Медис[57].

Беше проверил в интернет маршрута на кортежа, после бе минал оттам, за да огледа и бе стигнал до заключението, че началото на „Варендорфсгатан“ е най-доброто място, където да изпълни мисията.

Целият кортеж щеше да е навлязъл по „Кунгстредгордсгатан“ и с малко късмет Карля[58] и Нейно мазничество кралицата щяха да се окажат на разходка в стил „Грьона Лунд“[59], когато новият му приятел M84 гръмнеше. После можеше да хване обратно по „Варендорф“, за нула време да стигне до „Нюбруплан“, после по „Биргер Ярд“ и после остър завой наляво към началото на тунел „Клара“, а оттам имаше много варианти.

Щеше да се намира в безопасност в „Сьодер“ преди въобще да са разпространили описанието му, а дотогава щеше да е хвърлил черния шлем в езерото Клара, да е разкарал якето и вместо това да е облечен с бяла тениска и откритата червена каска на Козела.

Никакъв шанс някой да го свърже със старото описание, пък и да го направеха, so what?

Какви доказателства щяха да имат?

Изведнъж се чула мощна експлозия, която заедно със заслепяваща светлина създала пълен хаос в кортежа. По-голямата част от конете в първата трупа, включително този на Волф, веднага препуснали или по „Кунгстредгордсгатан“ или право в Кралския парк.

Волф се описва като опитен ездач, но светлината и експлозията така го зашеметили, че той, както и повечето драгуни, бил незабавно хвърлен от гърба на коня и останал да лежи до бордюра срещу Кралския парк.

Когато се съвзел след няколко секунди, той видял как конете в каретата на Негово Величество краля се изправят на задните си крака, готови да се втурнат в галоп. Той инстинктивно грабнал юздите на единия от конете, за да помогне на кочияша да ги успокои. Това обаче сполучило едва след като конете изминали двайсетина метра в галоп по „Кунгстредгордсгатан“, с Волф висящ на сбруята.

Майка му стара, ама че трясък! Въпреки че бе мятал купища флашки[60] в „Counter-Strike“, беше чел за ефектите в интернет и дори бе гледал клипче в YouTube с M84 в действие, тези неща далеч не отдаваха заслуженото на малкия разбойник.

Издърпваш щифта, отпускаш дръжката и остава само да търкулнеш гранатата между конете. Определено по-трудно IRL[61], отколкото онлайн, но не твърде сложно. Въпреки че носеше тапи за уши и слънчеви очила и бе спуснал тъмния визьор на шлема, гърмът и светкавицата му взеха дъха. Както като натиснеш паузата на телевизора, картината замръзва на екрана, а програмата и звукът продължават да текат отзад.

Трябваше да примигне здраво няколко пъти, за да изчисти ефекта от ретината си и погледът му пак да заработи в реално време. Но това, което видя след това, надминаваше всичките му очаквания! Улицата беше fucking warzone! Навсякъде повалени ездачи, коне в галоп, на задни крака или просто подивели. Един кон разби витрината на улично кафене, два други стъпкаха едно от новопосадените дървета на алеята и продължиха към парка, минавайки слепешком през куп паркирани колела. Излезлите на съботна разходка трябваше да се мятат встрани от пътя на паникьосаните животни, за да не бъдат съборени и прегазени. Хора викаха, коне цвилеха, деца плачеха, а насред цялата суматоха по улицата се зададе едната кралска каляска, с някакъв пич, който висеше, люлеейки се, от впряга. Беше като в холивудска лента, но по-добро.

Много, много по-добро!

HP не можеше да се нагледа на разрушението и сигурно му трябваха поне трийсет секунди за да си спомни, че всъщност той го е причинил и че е време да се чупи.

След няколко минути бъркотия сред ранените драгуни, конете и зрителите, е установено, че кралската и президентската двойки са разтърсени от шока, но не и ранени, и към тях изглежда не е имало насочена атака.

Вж. отделния свидетелски разпит с Волф за повече подробности.

При пристигането на патрул 1054 на мястото в района все още има десетина коне на свобода. От персонала на Спешна помощ преценяват, че поне петнайсет души от ескорта и още седем зрители имат такива наранявания, че се нуждаят от незабавна медицинска помощ. Затова „Кунгстредгордсгатан“ е затворена в двете посоки и започва спасителна операция с увеличени ресурси.

Полеви комисар Нилсон поема ролята на ръководител на разследването в 12:04. По съвет на СЕНО от Хувсталет са набавени превозни средства, които, ескортирани от патрулни автомобили 1920 и 1917, както и персонал от Службата за охрана, осигуряват по-нататъшния транспорт на кралската свита до стокхолмския дворец.

Клипчетата бяха фантастични! Освен неговите собствени, които вече бяха остри като бръснач и почти не се клатеха, благодарение на новата катарама, която бе конструирал от ремъците на една стара раница, Водачът бе разположил цели двама допълнителни оператори в Кунгсан[62].

Откъде, по дяволите, имаха информация къде HP ще нанесе удара, той не знаеше, но вече бе престанал да се изненадва от възможностите на Играта. Може би някой го бе проследил, докато проверяваше маршрута, или пък телефонът му имаше вградено GPS проследяване? Независимо какво беше, резултатът надминаваше всякакви очаквания и само няколко часа по-късно той беше Mr. Clip of the week, Mr. A-number one и the Ayatolla of fuckenrolla.

Телевизията и вестниците имаха материал поне за седмица, а на него едва не му се схвана устата от смях по всички така наречени експерти, които като дървени философи се произнасяха относно извършителите и мотивите зад случката, която бързо бе наречена „Драмата в Кралския парк“.

Според един вечерен вестник, HP беше десен екстремист, според други пък — ляв активист, в зависимост от това към коя идеология принадлежеше самият вестник.

Телевизионните канали, от друга страна, си падаха повече по международния тероризъм, а комерсиалният[63], който назначи най-скъпоплатения експерт, си позволи дори да обяви нова шведска терористична мрежа, „свързана с Ал Кайда“.

Единственото общо, което всички тия всезнайковци и умници с милионите си университетски кредити имаха помежду си, беше, че всички бъркаха.

Бъркаха адски всъщност!

Нямаше конспирация, нямаше терористична мрежа или политически интереси. Беше само той.

The single shooter. A man with a mission.

Хенрик HP Петершон, мъжът, митът, легендата — и ги беше разбил всичките! От хилядите други проклети deadbeats Играта беше избрала тъкмо него. Бяха осъзнали потенциала му, бяха оценили талантите му и го бяха изкарали на пистата.

И за да се отблагодари, той пристъпи напред и отбеляза шибан, гигантски хоумрън!

Дори само мисълта за всичко това го надървяше като камък!

7. Fair Game

Ти, малка курва и убийца!

Такива като теб не трябва да бъдат полицаи!

Бележката я чакаше, когато Ребека твори шкафчето си и за миг тя почти се изненада. Но после реалността я настигна. Малко, бяло залепящо се листче с логото на полицията в горния десен ъгъл, точно като предходните, залепено за ръба на малката лавица, която оформяше горната част на шкафа.

Тя докосна бележката, прокара пръсти по повърхността ѝ и повтори текста, написан с червено мастило. Закръглени, почти детски букви, но въпреки това посланието беше всичко друго, но не и невинно. Трябваше да я откъсне, смачка и разкара. Но знаеше, че в такъв случай скоро ще бъде заменена от нова. И всъщност защо не? Бележката имаше право.

Ти, малка курва и убийца, така сестрата на Даг я бе нарекла на погребението. С мъртвешки бледо лице и ръка около плачещата си майка, Нила я бе посочила и изкрещяла думите толкова високо, че никой да не пропусне и сричка.

Всичко е по твоя вина, ти, малка курва и убийца. Ти го уби, ти и проклетият ти брат!

Как, по дяволите, смееш да се появиш тук?!

В църквата бе станало съвсем тихо. Дори свещеникът, изглежда, се взираше в нея, сама на пътеката между скамейките, насред всички седнали, облечени в черно хора.

И тя знаеше, че Нила има право.

Мястото ѝ не беше там, нямаше какво да прави сред тези, които скърбяха за Даг. Сред тези, които не искаха нищо друго повече от това той да е жив, а не в ковчега пред олтара. Защото тя не беше от тях. Тя беше доволна, да, всъщност беше доволна, че Даг е мъртъв, че вече не може да превръща живота ѝ в ад. За миг за малко да им го изкрещи. Че техният обичан син, брат, внук, роднина или приятел до гроб не бил нищо друго освен проклет, скапан завършен психопат. Насилник на жени, побойник и потисник, да, накратко казано, една голяма, шибана свиня и тя беше облекчена, не, направо не беше на себе си от радост, че неговото размазано тяло, а не нейното, лежи там в дървената кутия.

Но, разбира се, не каза нищо от това. Само кимна на Нила, обърна се кръгом и с погледите на всички, вперени в гърба ѝ, напусна църквата и стария си живот.

Два месеца по-късно кандидатства в полицейското училище. Хвана бика за рогата и се изправи срещу страховете си със сменена фамилия като тънка защита за крехката си личност. И с времето новото ѝ аз израстваше все по-силно. Толкова силно, че си бе въобразила, че повече не ѝ трябва защита.

Поне досега.

Но Нила бе сбъркала в едно.

Вината беше на Ребека, не на малкия ѝ брат. Хенке беше невинен, но въпреки това той бе наказаният.

Аз го направих, беше казал той на полицаите и те му бяха повярвали. Тя искаше да възрази, да му извика да замълчи или просто спокойно и безпристрастно да обясни как е станало всичко. Но сякаш бе замръзнала отвътре. Като че последните застинали секунди от живота на Даг се бяха вкопчили в главата ѝ и ѝ пречеха да мисли, да говори и дори да се движи. И продължиха да я парализират по време на разпита и по-късно в съда, докато онзи безполезен адвокат опропастяваше всичко. И тя, която винаги преди го бе защитавала, просто стоеше и гледаше как малкият ѝ брат поема цялата вина. Как този път той я защитава и тя, без да помръдне пръст, го бе оставила да го направи.

Беше го оставила да захвърли живота си, бъдещето си, всичките си възможности — само заради нея.

Малката бележка имаше право. Такава като нея не трябваше да бъде полицай. Затова я остави да стои там.

Нила бе била цивилен служител в полицията в Сьодертеле много отдавна. Може би още работеше там и сигурно познаваше някого, който познава някого… И мълвата тръгваше. Винаги така ставаше. Полицията беше голяма, но не достатъчно голяма, и полицаите, точно като обикновените хора, обичаха да разправят глупости. Трябваше да звънне на Нила, да ѝ обясни що за човек всъщност е бил фантастичният ѝ батко. Да сложи край на всички приказки и погледи през рамо. Да проветри живота си веднъж завинаги и да разкаже какво всъщност се бе случило онази вечер и защо.

И преди си беше играла с тази мисъл, но винаги бе намирала причина да не го прави. Може би вече беше време?

Щеше да обмисли въпроса, наистина да го обмисли, обеща си тя, докато обличаше бронежилетката и закопчаваше ризата си.

Когато след малко затвори шкафчето, бележката още стоеше там.

* * *

Окей, трябваше да признае. Беше разочарован. Дяволски разочарован при това! След големия си миг и изкачването до first Runner-up, той беше очаквал нови предизвикателства, подобни на това, с което току-що се бе справил. Още възможности да се окаже в светлината на прожекторите, да събере точки, любов и респект по пътя към върха.

Но вместо това получи две лайняни мисии. Дреболии, с каквито всеки срещнат Никой с две мозъчни клетки и миниатюрни топки можеше да се справи.

Първо трябваше да създаде анонимен интернет профил и да излее няколко кофи жлъч на страницата на една популярна блогърка, нещо, което впоследствие се бе оказало съвсем ненужно, защото вече имаше сигурно към петдесет други трола[64], които правеха същото. Въпросната дама вероятно бе жегнала някого, правеше го ежедневно, но защо да пилеят таланта му за такива дреболии?

Втората мисия беше от същия род, телефонно обаждане до телевизионен канал, за да заплаши един известен водещ. Бебешки игрички, които не бяха донесли повече от четиристотин точки общо и същевременно бяха довели до смъкването му с две места в класирането. Потопът любов, който се бе излял върху него след Кунгсан, бързо бе спаднал до Манекен fucking Пис[65]. Жалка, мъничка скапана струйка, която повече го пареше, отколкото му помагаше. Освен това някой друг го бе заменил като clip of the week — един палячо, който хвърля торта по някакъв, изглежда, световноизвестен бизнесмен, за когото HP никога преди не бе чувал. Нелепо, адски лесно и въобще не се и доближаваше до неговото собствено постижение.

За капак на всичко и кинтите бяха на привършване.

Скоро щеше да се принуди да приеме предложението на Манге да заработва допълнително в компютърния магазин, за да може да си плаща наема.

Нуждаеше се от нова мисия.

Задача, която да е предизвикателство за способностите му, нещо, което да отговаря на неговия капацитет. И се нуждаеше от нея скоро, защото сегашното положение смучеше здраво!

* * *

— Окей, внимание, Алфа едно!

Вахтола влезе в стаята и шепотът между шестимата охранители секна моментално.

— Добре дошли на днешния брифинг — поздрави тя лаконично. — Разпределението е следното: Един плюс трима ще подсилят групата на министър-председателя, той каца в 20:45 на Брома[66] и след „Кунгстредгорден“, както знаете, караме с двойна охрана.

Одобрителни кимвания от цялата група, никой не възразяваше срещу тази логика след предупредителната атака, в която кралската свита бе забъркана преди около седмица.

— Бенгтсон, ти вземаш Крюсе, Савич и Нормѐн. Две обикновени коли, министър-председателят ще е с бронирана кола плюс още една, така че общо стават четири превозни средства. Канал двайсет и осем, както обикновено. Въпроси?

Бенгтсон, жилав, оплешивяващ мъж, малко над четиридесетте, който беше заместникът на Вахтола, само кимна леко с глава.

— Добре, може да тръгвате веднага — завърши Вахтола и няколко минути по-късно стояха в колите.

Бенгтсон се беше улеснил, оставяйки ги сами да се разпределят преди тръгване и Ребека умишлено бе гледала да стои близо до Крюсе, здрав гьотеборгчанин, който беше в Алфа още от създаването ѝ. Не беше говорила с Деян от инцидента по време на упражнението по самозащита, макар да знаеше, че трябва да го помоли за извинение. Все пак той се беше наранил, а не тя. Но по някаква причина това така и не бе станало, а вече бе минало твърде много време.

Превръзката на носа му все още напомняше за нараняването и той хвърляше кисели погледи към Ребека всеки път, когато му се отдадеше случай.

Мачо дръвник!

Крюсе, от друга страна, беше повече като мил чичо, не ѝ хвърляше никакви погледи, обикновено говореше за съпругата и почти порасналите си деца у дома в Гьотеборг, които виждаше само през почивните дни. Тя го бе попитала защо не си потърси работа там, но той само се бе засмял:

— Веднъж охрана, завинаги охрана, Нормѐн. Сигурно ще го забележиш. Пък и Ирене сигурно не би искала да търча вкъщи през седмицата.

Те взеха обикновено черно Волво S60 и тръгнаха след Събърбана на Бенгтсон и Деян. След петнайсетина минути бяха на Брома.

* * *

Най-накрая дойде!

Почти се беше отказал, вече му минаваше през ума да зареже всичко и да шитне телефона на Гърка, когато лампичката най-накрая замига.

Три дни в магазина на Манге бяха съвсем окей. Да мете пода, да опъва кабели и да трае „World of Warcraft“ през свободното време. А освен това и петстотинтачка на черно в джоба, ако оборотът позволяваше, всъщност не беше зле.

Пък и клиентите бяха свестни. Основно купчина нърдове[67], които искаха да се сдобият с различни джаджи и изглежда гледаха на Манге като на някакъв свещен гуру.

Навсякъде другаде Мангелито беше объркан дребосък, но в тъмния малък магазин той очевидно беше Босът, Кръстникът на тиковете и, изглежда, се наслаждаваше изключително на ролята си.

Доста яко всъщност и трябваше да признае, че промени малко оценката си за Мангстъра. Човекът си беше спретнал nice setup и с бачкането, и със семейството.

Но самият той не беше от „девет до пет“ типаж. Не беше обикновен лузър[68], който да се задоволи с някакъв лайнян МакДжоб. Имаше нужда от нещо друго, нещо, което нито едно място, на което беше бачкал, не бе успяло да му даде.

Предизвикателство, вълнение и малко fucking action!

„Трябваше да стана ченге“, засмя се той на себе си, докато пърпореше на запад с мотопеда на Козела и познатото чувство започваше да го гъделичка отвътре. Тази мисия можеше да се окаже наистина яка.

* * *

Правителственият самолет кацна в предвидения час и всичко вървеше по план. Имаха време за по едно бързо кафе с двама от постоянните охранители на министъра, които ги посрещнаха на летището. Разбраха се за маршрута и разпределението, преди да стане време да минат през портала и да тръгнат към хангара.

Министър-председателят, асистентката му и двама охранители бяха при самолета. Бързо качване в черното, бронирано БМВ и после потегляне към Сагершката къща[69]. Ребека и Крюсе първи във Волвото, после двама от постоянната охрана в подобна кола, след това автомобилът на министър-председателя и най-накрая Бенгтсон и Деян в техния Събърбан.

Включени светлини и пълна газ към ситито.

* * *

На запад по „Хорнсгатан“, малко маневри при светофара на кръстовището „Хорнстул“ и после нататък по моста „Вестербрун“. За разлика от предния му голям подвиг, тази мисия засега беше бедна откъм подробности. Но не се притесняваше за това. НК и „Биркагатан“ също бяха на need to know-basis, чак до големия финал. Всичко, което трябваше да знае, бе къде да отиде и че каквото и да се очакваше от него, то струваше три хиляди проклети точки!

Като се добавеха към пет хиляди и двестате, които вече беше събрал, точките щяха да му стигнат да изпревари петдесет и осми и да се изкачи на върха, при това още тази вечер!

Мисълта за това го развълнува толкова, че за момент за малко да залитне към мантинелата на моста.

„Ladies and gentleman, we have a new leader, number onetwentyeight!“

Стената му с лекота щеше да надмине десет страници.

HP, the Master of the Game.

Всичко, което трябваше да направи, беше се добере до „Линдхагенсплан“ и да чака нови инструкции.

Курът му вече беше полунадървен.

Едва се сдържаше!

* * *

Изминаха „Улвсундавеген“, последва сръчно шофиране на зигзаг от страна на Крюсе, докато подминаваха светофара при кръстовището с „Дротнингхолмсвеген“ където Свенсон[70] послушно отбиваше встрани, за да направи път на примигващите сини светлини. Следваше мостът „Транебергсбрун“ и после навътре към „Линдхагенсплан“.

Тя погледна часовника, 21:12. Ако всичко вървеше така, щяха да са разтоварили обекта при Сагершка и да са готови преди девет и половина. Щеше да ѝ остане предостатъчно време за една тренировка, след като приключеха с прегледа на мисията. Момчетата сигурно щяха да искат да играят флорбол, както обикновено. Най-добре да се включи, макар и да не обичаше спортове с топка. Важно бе да си част от бандата.

* * *

Окей, беше на място, 21:12, точно в определеното време.

Западната част на „Линдхагенсплан“, мостът над „Дротнингхолмсвеген“, точно според инструкциите.

Имаше приложена дори карта, което беше късмет, защото можеше да избира, измежду няколко виадукта и бе принуден да се полута малко, преди да нацели правилния.

Скутерът беше идеален за такива случаи, ако сбъркаш, просто обръщаш и караш по банкета срещу движението. Да, Свенсон, в своя сосеконтейнер[71] бибиткаше и святкаше с фаровете, но какво ти пука.

Той седеше, яхнал мотопеда, и чакаше инструкции. Няколко метра под него профучаваха колите на път към града. Пред него, високо над главата му, се виеше двойният мост на магистрала „Есингеледен“. Заради шума от движението едва се чуваше как двигателят трака на празен ход.

И сега какво’?

Светодиодът започна да мига.

* * *

Наближаваха подпорите на моста. Крюсе караше, защото беше старши и имаше думата при разпределението на задачите.

Ребека стоеше отстрани на седалката до шофьора. Тя погледна в допълнителното огледало от своята страна. Целият ескорт бе тясно събран в лявото платно, скоростта беше около сто, точно според уговореното. Никакви проблеми.

— Подминаваме „Транеберг“, следва „Линдхагенс“ — докладва тя на централата по радиото.

Ако погледнеше надясно и си представеше, че няколко дървета ги няма, скоро щеше да види собствената си къща ей там.

Приближаваха виадуктите на „Есингеледен“. Тя се взря в тъмните силуети. Изглеждаше почти като че на един от мостовете има някого.

* * *

Потърси чантата, гласеше съобщението.

Така и направи.

Мешка на сини райета, както се оказа. Закрепена от външната страна на мантинелата и всъщност почти същата като една, която бе направил по трудово преди много години. Даже цветът на презрамката беше същият.

Доста готино съвпадение. Имаше спомен, че неговата собствена още виси в гардероба вкъщи. В нея трябваше да са футболните му обувки. Сигурно стояха там вече две години, не можеше точно да си спомни последния път, когато ги бе ползвал. Трябва да беше по-миналото лято или нещо такова.

Повдигна мешката. Беше тежка. Нетърпеливо я развърза.

* * *

Ами да, на един от по-долните виадукти стоеше някой, а това определено не трябваше да се случва!

Това горе беше магистрала и беше забранено за пешеходци. Крюсе, изглежда, не бе забелязал нищо, но той беше съсредоточен главно върху движението в дясното платно. Тя вдигна микрофона към устата си, но се спря по средата. Мостът приближаваше бързо и тя видя, че човекът горе се движи. Инстинктът ѝ крещеше да вдигне тревога, да нареди да спрат и да обърнат.

Но ако грешеше?

* * *

Камък, какъвто си трябва, поне три-четири килограма. И ръбовете му бяха остри. Черна, неравна повърхност, усещаше я топла в дланта си. Пръстите му почти се хлъзнаха на някакво лепкаво петно. Прехвърли камъка в лявата си ръка и се избърса в дънките.

Сърцето му биеше силно в гърдите. Какво трябваше да стане сега?

Щом видя сините светлини да се задават към него по „Дротнингхолмсвеген“, започна да се досеща за какво става дума. Със скалния къс обратно в дясната ръка, той внимателно се наведе над мантинелата.

Лампичката светна отново. Беше познал напълно.

Lights, camera, action, помисли си развълнувано, преди да хвърли камъка през парапета.

* * *

Независимо дали Крюсе я чу, или не, предупреждението дойде твърде късно и той чисто и просто не можа да реагира. Защото изведнъж се чу пукот, сякаш гръм удари предното стъкло и светът пред тях стана бял като мляко.

Стъклото се пръсна из купето и тя усети опарване по лицето.

— Мамка му! — изрева Крюсе. — Майка му стара!

Той инстинктивно настъпи спирачката с грамадния си крак и завъртя волана надясно, за да не го блъсне колата плътно зад него.

Автомобилът мина на косъм от тях, но се измъкна. Завоят на Крюсе обаче бе толкова рязък, че се блъснаха в бетонната бариера отдясно. Волвото отскочи обратно към лявото платно, където БМВ-то на министър-председателя тъкмо се опитваше да ги заобиколи. Шофьорът зави бясно наляво, за да избегне на пръв поглед неизбежния сблъсък.

— Мамка му — Ребека повтори думите на колегата си, преди Крюсе да направи това, което би направил всеки охранител на неговото място. Отпусна спирачката, натисна газта до ламарината и завъртя волана надясно. Предните гуми намериха сцепление и те се изстреляха като стрела далеч от колата на министър-председателя, разминаха се на косъм с метален стълб, който маркираше отбивката към „Линдхагенсплан“ и се забиха право в мантинелата откъм парка.

Силен трясък, после чувството, че се носиш. Безтегловна секунда, през която всичко, което се чуваше, бе рева на двигателя.

После всичко стана черно.

* * *

Ебаси цирка!

Камъкът се удари право в средата на предното стъкло и когато погледна към другата страна на моста, той видя как волвото се завъртя бясно между платната. Почти се сблъска с друга кола, пуснала буркана, но зави остро надясно, след което се изстреля през мантинелата и продължи да се търкаля бясно по терена покрай пътя, където най-накрая остана да лежи преобърната наопаки.

Включи мотопеда на скорост, прекоси шосето и веднага, щом застана от срещуположната страна, извади телефона и приближи картината към димящата развалина между дърветата. Волвото беше напълно неподвижно и отвътре не се виждаше и най-малкото помръдване. Покривът изглеждаше смачкан. Сигурно не беше много забавно да си вътре.

Но кого го интересуваше!

Сега той беше the new number one, the Master of the Game!

Mission completed, помисли си той развълнувано. Три хиляди fucking points и близо двайсет и пет хилки в сметката, освен всичко друго. Чудеше се, между другото, кой беше в колата? Предполагаемо някоя важна клечка, но коя? Е, сигурно щеше да разбере веднага, щом пусне компютъра. Сега трябваше да побърза да се прибере и да приеме приветствията на феновете!

Запали мотопеда, хвърли бърз поглед през рамо и изхвърча на шосето.

Ударът беше толкова силен, че го подхвърли обратно към мантинелата. Предното колело, което внезапно се изкриви и заприлича на буца, блокира почти веднага и той успя да вдигне ръце пред себе си точно преди да забие нос в асфалта.

Усети как дланите му жулят по повърхността и изгаряща болка пронизва предмишницата му, преди останалата част от тялото му да се удари в земята. От шлема му се чу изпращяване, сякаш се пукна, а после остана без дъх.

Но не припадна, или във всеки случай не напълно. Чу гласове, викове, вероятно от проклетия глупак, който го блъсна. Откъде, по дяволите, се беше появил всъщност?

„Трябва да стана“, помисли си той. „Да се махна оттук.“

Но тялото му не му се подчини. Не можеше да вдигне дори главата си от земята. Внезапно се почувства така, сякаш цялата му глава е от цимент, беше невъзможно да я премести или дори да я завърти. Парализиран ли беше? Сакат?

Fuck, fuck, fuck!!!

Бавно опита да отвори челюсти, за да си поеме дъх. Но главата му беше пълна с памук и всичко беше забавено. Гласовете се приближиха, станаха по-ясни.

— … този мръсник… хвърли нещо… Волвото долу… звънни на ченгетата.

Внезапно вцепенението го отпусна и той успя да поеме дълбоко дъх.

Болката не идваше от конкретно място. Главата, краката, ръцете, всичко го болеше, но чувството всъщност го радваше. Ако чувстваш, значи не си парализиран, поне така беше логично.

Зрението му се проясни малко и с крайчеца на окото видя тъмни силуети, надвесени над него.

Някъде далеч се чуха сирени.

Опита да се надигне и този път мина малко по-добре. Вдигна едната си ръка към хората за помощ, но никой от тях не се помръдна. После видя мигащи сини светлини съвсем близо.

— Той беше — извика една от сенчестите фигури, но на HP все още му беше трудно да фокусира погледа си достатъчно, за да види коя точно. С усилие, пълзейки, застана на колене. После някой внезапно го хвана за ръцете и в следващия момент лежеше прегънат върху капака на кола.

— Успокой се, момче — каза властен глас в ухото му. — Задържан си по подозрение в опит за убийство.

За няколко секунди му се стори, че пак е на осемнайсет.

8. Hardball

Синя светлина, това си спомняше. Море от синя светлина. Но това беше почти всичко.

Имаше единствено откъслечни спомени от самата спасителна операция. Беше пропуснала почти изцяло първата част, когато пожарникарите бяха обърнали колата и изрязали покрива, за да ги извадят. Имаше само отделни проблясъци от пътуване с линейка, вероятно към Санкт Йоран. Кислородна маска върху носа и устата, пластмасова шина около врата. Болка в главата, гърдите и лицето. Мъже в бели и зелени униформи. Тичащи стъпки и бързи команди. От време на време ѝ се струваше, че чува познати гласове измежду всичките чужди, но не беше съвсем сигурна. Напрягаше се да чуе какво говорят, но колкото и да се концентрираше, думите се смесваха в едно-единствено монотонно мърморене. Светът започна постепенно да се прояснява едва когато я откараха в стая в болницата, която и да беше, и лекарят започна да я преглежда.

„Късмет“, беше една от първите думи, които осъзна ясно.

— Имала си късмет, Ребека.

Тя не разбра какво точно има предвид той.

Защо късмет?

Някой беше разбил предното им стъкло и единствено благодарение на решителността на Крюсе не се бяха сблъскали с колата на министъра и нещата не бяха отишли директно по дяволите.

После бяха направили салто през мантинелата и колата бе станала на скрап до такава степен, че трябваше да ги извадят през отрязания покрив.

Така че какво точно имаше предвид този идиот, като казваше, че е имала късмет?

— Сътресение на мозъка, леко, две-три дребни прорезни рани по скалпа и лицето, които се нуждаят от няколко шева, а освен това и няколко спукани ребра. Но това е общо взето всичко. Като се има предвид какво можеше да ти се случи, си имала късмет — обобщи той и същевременно отговори на въпроса ѝ.

— Ами колегата? — успя да попита, въпреки че главата и устата ѝ сякаш бяха пълни с памук. — Какво стана с Крюсе?

— За съжаление той не е бил такъв късметлия. Понякога не е толкова добре да си голям и тежък и катастрофите са точно такива случаи.

Лекарят намести очилата си и я погледна поучително. Изведнъж се почувства така, сякаш главата ѝ ще се пръсне, и за кратко се изкуши да измъкне Зига от колана си и да го попита отново, този път далеч не толкова учтиво. Но вместо това прехапа език и зачака търпеливо отговора.

Той прегледа документите.

— Наранявания по главата, счупена ръка и ребра, това сме констатирали до момента. Колегата ти още е в интензивното. Изглежда, покривът се е огънал най-вече откъм неговата страна.

Той вдигна поглед и се усмихна.

— Както казах, имала си…

— Късмет — отсече тя и се пребори с още един импулс да извади служебното си оръжие, този път за да му пръсне мозъка.

* * *

Сини светлини, белезници, после задната седалка на цивилна полицейска кола. Трябва да са били съвсем наблизо.

Изведнъж се сети, че много ченгета често пиеха кафе на бензиностанцията „Шел“ недалеч от мястото.

Типичният му лош късмет!

И двамата цивилни полицаи бяха едри мъже с бръснати глави и широки вратове. Единият седеше до него, другият зад волана.

— Ти, значи, си такъв, дето хвърля камъни по полицейски коли — каза горила номер едно веднага щом потеглиха.

HP не отговори. Ако беше важно да си държиш езика зад зъбите, то това беше в такива ситуации. Главата го болеше и беше готов да повърне. Ръцете му бяха закопчани зад гърба, което далеч не облекчаваше болката в предмишницата.

Куките се ухилиха и си размениха многозначителни погледи в огледалото. Отклониха се от пътя и продължиха към „Кунгсхолмен“. Следваща спирка: полицейско управление Круноберг.

Мамка му!

Всичко отиде по дяволите! Беше проявил небрежност и не се беше огледал достатъчно. Не беше видял проклетия идиот, който го блъсна. Що за тъпотия?

Преглътна няколко пъти, за да овладее пристъпите на гадене. Сега трябваше да си трае и възможно най-бързо да поиска адвокат. Знаеше процедурата. Нямаше смисъл да говори с орките в колата, те бяха просто превозвачи.

— Да не си глътна езика? — попита горила номер едно с дразнещ тон, който по някаква причина влоши още повече настроението на HP.

Придържаше се към стратегията си и не каза нищо.

— Окей, няма проблеми — подсмихна се ушевият и хвърли още един поглед към колегата си на шофьорското място.

Ударът дойде от нищото, трябваше да е било ляво кроше, и той нямаше шанс да се предпази. Фрас, право в ченето и главата му се удари в страничното стъкло.

— К’во прав…? — успя да каже, преди да се стовари следващият тупаник. Десен прав, този път в лицето, и той усети как носът му изхрущя.

„Това не е истина, такива неща стават само по филмите!“, помисли си той точно преди третият удар да превърне зрителното му поле в мъгла.

Когато се свести, бяха вече в гаража и го пуснаха от колата. Метална врата, асансьор, две сини униформи профучаха покрай тях, после дълъг, осветен коридор с бежов под. Врати, гласове, суетня и накрая малка стая за разпит.

Разкараха белезниците и изсипаха на масата вещите му, които бяха събрали, когато го хванаха. Ключове от апартамента, лична карта и няколко смачкани двайсетачки, както и телефонът, разбира се.

Носът му кървеше и едната от горилите му подхвърли носна кърпичка, преди да седне на стола срещу него.

HP успя да се посъвземе и да възвърне малко от накърненото си самочувствие.

— Искам адвокат — каза той, но последната дума прозвуча като „абокат“ през подутия му нос.

Горилата се ухили.

— Глух ли си, искам адвокат — повтори HP, този път не толкова носово, докато разтриваше червените следи по китките си.

Горилата се изправи рязко и HP неволно подскочи в стола си. Ченгето видя уплахата му и се засмя. Протегна дебелия си, космат показалец към него.

— Затваряй си устата, приятелче — каза той пресилено бавно и човек не можеше да сбърка скритата заплаха.

HP реши да се подчини на заповедта и да се върне към първоначалния си план. Така и така скоро трябваше да се появи този, който ще води разпита, и тогава край с глупостите.

Съвсем вярно, вратата се отвори след две минути и вътре влезе друг мъж, също цивилно облечен. Този беше по-нисък, носеше очила и беше доста по-крехък от двете горили, но веднага си личеше кой взема решенията.

Той погледна подутото лице на HP, хвърли разочарован поглед към косматата маймуна.

— Свободен си, Викландер, с Молнар, вярвам, имате да докладвате.

Горилата измрънка нещо, но бързо-бързо се повлече навън, след като погледна злобно HP.

Той кимна одобрително. Това беше човек повече по негов вкус.

Очилатият подаде ръка:

— Булин, от дежурния екип — каза той кратко, докато се здрависваха. — Ти си Хенрик Петершон, наричан HP, нали така?

Той кимна още веднъж.

— Сега смятам да включа магнетофона и ще повторим представянето, но този път искам да отговаряш на глас, разбра ли?

HP сви рамене. Така и така смяташе да каже само едно изречение.

Булин пусна магнетофона, който стоеше пред тях на масата.

— Разпит с Хенрик HP Петершон, във връзка с подозрение в опит за убийство или нанасяне на тежка телесна повреда на длъжностно лице на кръстовището „Дротнингхолмсвеген“ — „Есингеледен“. Разпитът води криминален инспектор Булин, начало 23:12 часа. И така, Хенрик, ще ми кажеш ли каква е позицията ти относно тези подозрения?

HP си отдъхна. След като разкараха маймуните, редът беше възстановен и той беше като у дома си. В главата му почна да се прояснява, а острата болка в предмишницата беше преминала в тъпо дразнене.

— Невинен съм и искам да присъства адвокат — каза той колкото се може по-ясно и за всеки случай се наведе напред, така че магнетофонът да не пропусне нито сричка. — Значи, искам адвокат и освен това искам да се оплача, че бях малтретиран от онази горила, Викландер, така ли се казваше?

Той разтърка демонстративно подутия си нос, в едната му ноздра още имаше хартиен тампон. Булин не показа по никакъв начин, че е разбрал молбата му.

— Адвокат казвам — разясни още веднъж HP, защото думите му изглежда не бяха възприети. Всички ченгета ли загряваха еднакво бавно?

Цайсатият Булин продължаваше просто да го зяпа от другия край на масата. После полицаят бавно се усмихна и нещо във влечугоподобната усмивка го изплаши много повече, отколкото двата трола в колата. Внезапно се сети за един документален филм за отровни змии, който беше гледал по „Дискавъри“. Как понякога, след като са нанесли удар, остават да чакат отстрани, съвсем хладнокръвно, докато жертвата им хаби последните си сили в безсмислен опит за бягство.

HP изтръпна. Булин се наведе бавно напред и изключи магнетофона.

— Слушай внимателно, Петершон — каза той с нисък глас. — Явно не схващаш колко зле си се насадил този път, затова нека ти разясня. Карал си скутер до „Линдхагенсплан“, застанал си на моста над „Дротнингхолмсвеген“ и от мешка, грижливо надписана с твоето име, си извадил камък, който си хвърлил през предното стъкло на полицейски автомобил, който е минавал отдолу. И двамата полицаи лежат в Санкт Йоран, като единият е много зле, така че с малко късмет ще се квалифицираш като убиец на полицай още преди да е дошъл краят на нощта — завърши той с още една от онези неприятни змийски усмивки.

Лицето на HP бе изгубило цвета си, но той продължи да мълчи.

Ами да, беше загрял, че е потрошил полицейска кола, сините светлини го бяха показали още преди да хвърли камъка, те какво, за тъп ли го имаха? От друга страна, не беше мислил много за последствия, но so what?

Ако си ченге, трябва да живееш с рисковете, това го пишеше дори и по вестниците. Не беше негова вината, че се бяха засилили толкова много. Ограничението там не беше ли седемдесет? Волвото се беше движило поне със сто, така че в известен смисъл ченгетата си бяха виновни, че катастрофираха толкова зле, нали? Той погледна към телефона, който стоеше пред него на масата. Екранът беше обърнат нагоре, но той знаеше какво пише на гърба. Номер сто двайсет и осем, един от избраните, това беше той и правило номер едно важеше, независимо в кой свят се намираш.

Но какво беше казал Цайса за мешката, между другото, почти го бе пропуснал. Неговото име? Булин, изглежда, прочете мислите му, защото измъкна от раираната торба от нищото и я хвърли на масата.

Няколко секунди HP просто се взираше в нея, но накрая любопитството взе превес. Той отвори мешката. Беше празна, с изключение на малко камъчета и пясък.

Изведнъж усети как настръхва. От вътрешната страна на ръба имаш етикет, за който почти беше забравил. Парче плат, което майка му беше пришила там през краткия период от живота му, когато тя действително беше била негова майка, а не просто пациентката и пияницата Май-Брит. Лентичка с напечатани букви, която можеше да се поръча от някаква фирма чрез училището, и каквато всички добросъвестни майки бяха пришили към вещите на децата си, за да не изчезнат. Всички майки, освен неговата, защото майка му все по-често биваше заменяна от Май-Брит, така че цялата работа приключи само с мешката, която той сам бе направил по трудово.

Принадлежи на Хенрик Петершон, 08-6636615, гласеше текстът със сини букви.

Побиха го тръпки. Последния път, когато бе видял мешката, тя висеше на вратата на гардероба в спалнята, в това беше сигурен.

— С други думи, ти не си от най-умните атентатори, с които съм се занимавал — обобщи Булин и прекъсна мислите му. — Освен това разполагаме с камъка, по който има два перфектни отпечатъка с двутактово масло, които съм сигурен, че ще съвпаднат с твоите.

Той се наведе напред към пребледнелия HP.

— Така, както го виждам, затънал си и с двата крака, Хенрик, малкия. Ти какво имаш да кажеш по въпроса? — завърши той и отново пусна магнетофона.

В главата на HP беше каша.

Кой, по дяволите, беше влизал в апартамента му?

Защо някой беше задигнал мешката и я беше окачил на моста?

Колата, която го блъсна от нищото, сякаш беше чакала в засада зад завоя. И беше ударила само дотолкова, че да го хванат куките.

Но кой би искал да го натопи толкова сериозно? Разбира се, имаше неприятели, но не от такава класа. Така че кой можеше да бъде? Петдесет и осми?

Ами ако мистър пет-осем също беше швед и бе открил кой му диша във врата в класирането? И умишлено бе саботирал цялата мисия?

Не, звучеше твърде невероятно…

Главата му щеше да се пръсне от катастрофата, ударите в лицето и всичко, което се въртеше вътре. Не можеше да разплете цялата бъркотия, поне не и сега.

Отново погледна към телефона и реши да се придържа към правило номер едно — да си трае.

— Нямам коментар и както току-що съобщих, искам адвокат — повтори той, по този път интонацията му не прозвуча толкова самоуверено.

Булин въздъхна и отново изключи магнетофона.

— Както искаш, Петершон, това, разбира се, е твое право. Ето го телефона, а до него е указателят. Връщам се след десет минути.

Той махна към една малка масичка с телефон в единия ъгъл на стаята, изправи се и тръгна навън.

— Адски късмет извади, че колегата Нормѐн се отърва леко — добави той, когато вече беше при вратата. — Единственото, което ченгетата мразим повече от убийци на полицаи, са които убиват колеги жени.

Изведнъж нещо му присветна и HP усети как кръвта в главата му закипя.

— Ч-чакай! — викна той на Булин, който вече затваряше вратата. — Как каза, че се е казвала полицайката? Т-тази, която е ранена?

— Нормѐн — отвърна Булин сухо. — Ребека Нормѐн.

„Мамка му, мамка му, мамка му!“, крещеше малко гласче в главата на HP.

* * *

Станаха общо дванайсет шева. Четири на едната рана, пет на другата и няколко отделни по лицето.

Ребека се огледа в малкото огледало над мивката в стаята за прегледи. На главата и имаше две бели превръзки. Лепенки навсякъде, лека синина над едната буза и кървавочервени очи заради прахта, която се бе отделила от въздушната възглавница.

Като се добавят и гаденето, главоболието и тъпата болка в гърдите, картината на щетите беше пълна.

Положението при Крюсе беше по-лошо, той още беше в интензивното. Според Вахтола, която бе минала за малко преди известно време, щяха да докарат съпругата му на следващия ден.

И всичко това заради нея. Тя бе стояла на пътническото място, тя трябваше да вдигне тревога. Трябваше да послуша инстинктите си, да спре кортежа незабавно и да нареди да обърнат. Но вместо това се бе поколебала. Бе изгубила две жизненоважни секунди в тревога да не направи грешка, вместо да се фокусира върху това да направи нужното. Крюсе определено ги спаси с маневрата си, но се наложи да плати цената за нейната грешка.

Ребека събра нещата си, които ѝ бяха взели, преди да я сложат на носилката, синята бронежилетка, която вероятно бе спасила ребрата ѝ, палката, както и полицейската радиостанция.

Отвън я чакаше патрулка, за да я откара до тях. Рунеберг беше решил, че дебрифингът може да почака до утре. Това я устройваше перфектно. Искаше да се прибере, да вземе две от нокаутиращите хапчета, които носеше със себе си от болницата, и да спи едно денонощие.

Тъкмо докато оглеждаше стаята, за да провери дали е взела всичко, телефонът ѝ иззвъня. Скрит номер, отбеляза тя и се намръщи.

— Ребека на телефона — каза тя, вече поставила ръка на дръжката на вратата.

— Бека? — отвърна гласът от другата страна и тя се спря. — Бека, аз съм…

— Не мога да говоря точно сега — каза тя ненужно сухо. — Става ли да ти звънна утре сутринта? — опита да изглади ситуацията с малко по-приятелски тон.

— Ааами, разбира се, исках само да проверя дали си… окей?

— Защо? — попита тя и нещо в интонацията му накара малка сигнална лампичка вътре в нея да светне.

— Амии… — за миг настъпи тишина, но тя реши да не го прекъсва. — … не знам как точно да го кажа…

— Но? — отсече тя, докато лошото ѝ предчувствие се усилваше все повече.

— Това което стана… на „Линдхагенсплан“… Значи… не това беше идеята, или оохх… това беше, но не трябваше да си ти. Не знаех, че си ти, Бека!

Думите идваха на пресекулки и тя забеляза как към края гласът му се изви до фалцет. Изведнъж се почувства ужасно изтощена, сякаш краката ѝ повече не издържаха да я носят. Тя бавно влезе обратно в стаята и се отпусна в леглото, от което преди малко бе станала.

— Започни отначало, моля те — каза тя възможно най-сдържано, докато се опитваше да смели думите му.

— Значи, не беше на сериозно, един вид игра, може да се каже. Игра, която малко излезе от релси.

— Игра, казваш.

Гласът ѝ звучеше уморено, но въпреки това гой нямаше как да не чуе гнева ѝ.

— Дааа… — отвърна и сам усети колко тъпо звучи.

— Значи си играел игра и затова сега колегата ми лежи в интензивното, така ли да го обобщим?

Сега звучеше още по-ядосана, като че се беше съвзела от първоначалния шок.

— Ами, не това беше идеята, нали ти казах. Някой да се нарани… Просто нещо като сложна шега, може да се каже.

Гласът му беше умоляващ, почти хленчещ.

— Шега? Ти на луда ли ме правиш? Напълно ли си изглупял? Навършил си тридесет години, мамка му, но живееш като на игра, не даваш пет пари за нищо и оставяш другите да ти сърбат попарата! Но този път всичко отиде по дяволите, или нещо бъркам?!

Той не отговори. Малкото пъти, когато се случваше тя да псува, беше по-добре да си мълчиш, това го бе научил.

— Окей, във всеки случай сега знаеш, че съм се отървала. Ти къде си?

Въпросът в действителност беше ненужен. Тя вече знаеше отговора. Защо иначе щеше да ѝ звъни?

Приказките за това как се чувствала бяха просто една от неговите обичайни димни завеси. Спасителният екип на помощ, само че на нея повече ѝ се искаше да изтръгне тъпата му, незряла, проклета глава.

— В Круноберг — измънка той.

Бяха ѝ нужни няколко секунди, за да се овладее, след което въздъхна:

— Окей, ще направим така…

* * *

Булин се появи точно след десет минути.

— Е, ще идва ли адвокат?

HP поклати глава.

— Обмислих нещата, не ми трябват шарлатани — измърмори той, забил поглед в масата.

— Чудесно — кимна Булин доволно и пусна магнетофона.

— Разпитът се подновява в 23:43, след като Петершон отказа адвокатска защита. Така ли е, Петершон?

HP измрънка някакво съгласие, но Булин го принуди да повтори.

— Да, така е.

— Добре тогава, Петершон, какво ще кажеш да разкажеш всичко от начало.

HP пое дълбоко дъх и погледна към мобилния телефон.

„Разкажи всичко“, беше му казала Бека, а тя винаги имаше право. Той в повечето случаи я слушаше, поне когато ставаше дума за важни неща, и тя винаги го бе предпазвала. Беше му пазила гърба…

Значи майната му на правило номер едно. Все пак кръвта вода не става.

— Всичко започна, когато намерих един мобилен телефон във влака…

* * *

— Круноберг, дежурният офицер слуша.

— Здравей, обажда се полицейски инспектор Ребека Нормѐн. Аз и колегата Крюсе бяхме тези, които катастрофираха на „Дротнингхолмсвеген“ по-рано днес — каза тя възможно най-сдържано.

— Ама инспектор Нормѐн, радвам се да чуя гласа ти. Разтревожихме се за теб, да знаеш. Добре ли се чувстваш?

Ребека се усмихна. Първоначално не бе разпознала гласа по телефона, но сега нямаше съмнение. Старият ѝ полеви командир беше на смяна в Круноберг тази вечер, това поне беше добра новина.

— Здрасти, Муле, благодаря, малко синини и силно главоболие, май това е всичко. За жалост при Крюсе положението е по-лошо.

— Да, чух, имахме три коли на мястото, когато пожарникарите отрязаха покрива и момчетата казаха, че нещата не изглеждали добре — отговори той със значително по-сериозен тон. — Засега остава да му стискаме палци да се оправи. Нещо конкретно ли искаш да питаш, или звъниш само за да успокоиш стария си командир?

— Не, Муле, трябва ми помощ за една работа, и то доста деликатна.

— Казвай! — отвърна той окуражително и тя си пое дълбоко дъх, преди да продължи.

— Момчето, което сте хванали, Хенрик Петершон… Това е малкият ми брат.

* * *

Той направи точно както тя му каза. Разказа всичко. Или поне почти всичко…

По разбираеми причини реши да спести инцидента със зашеметяващата граната M84 при „Кунгстредгорден“, но с изключение на това си каза всичко, дори за вратата на „Биркагатан“.

Всъщност мина доста добре.

Булин главно беше кимал, от време на време бе вмъквал някой и друг въпрос, но основно си беше мълчал.

Когато приключиха, вече минаваше един през нощта.

Булин съобщи часа на магнетофона, след което го изключи.

— Страшна история, Петершон — обобщи той, след като се изправи. — Ще проверим някои неща и утре сутринта пак ще поговорим. Скоро ще дойде някой да те отведе до килията.

HP само кимна в отговор. Една нощ в ареста можеше да издържи без проблем.

Been there, done that…

Но вече бяха минали петнайсет минути, откакто Булин се чупи и HP започваше да губи търпение.

Къде, по дяволите, се губеше пазачът?

Беше уморен, главата и носът го боляха, а освен това устата му отново пресъхваше.

Още две минути, после смяташе да се покаже в коридора и да ги накара да му обърнат внимание.

Почти по между другото забеляза, че телефонът му все още лежи на масата, заедно с другите вещи.

Малката LED-лампа мигаше в червено.

* * *

— Сега ме изгуби малко, Нормѐн, казваш, че са хванали малкия ти брат?

— За жалост да, Муле. Хенке е добро момче, но адски незряло, а освен това е и магнит за неприятности, ако ме разбираш?

Той се подсмихна в отговор.

— Значи черната овца на семейството?

— Именно — излъга тя.

— Знаеш ли за какво са го прибрали, тази вечер имаме няколко недозрели магнити за неприятности, от които можеш да избереш.

— Казва се Хенрик Петершон и е арестуван за хвърлянето на камъка по мен и колегата.

За няколко секунди настъпи тишина.

— Съжалявам, Нормѐн, но доколкото знам, никой не е задържан за атаката. Всички патрулни автомобили в района са навън и търсят мръсника. Издирването все още продължава на шестнайсети канал, това го чух със сигурност. Нито пък имаме някой Петершон според регистъра, така че се опасявам, че брат ти нещо се е пошегувал с теб.

Внезапно всичко застина в главата ѝ, след което усети яростта да се надига.

Какво, по дяволите, го беше прихванало Хенке?!

* * *

Диодът продължаваше да му мига ядно и по някаква причина, може би съвсем автоматично, той взе телефона и останалите си вещи, когато тръгна към вратата.

Натисна дръжката.

Вратата беше отключена.

Той я отвори и за свое учудване се озова в празния коридор, взирайки се в мрака.

— Ехо — извика той колебливо. — Има ли някой?

Никакъв отговор.

Изведнъж се изплаши. Значително повече, отколкото когато горилите го налагаха в колата или когато Булин му приложи усмивката си на влечуго пред няколко часа. Защото това си беше fucking Twilight Zone!

Коридорът беше съвсем пуст, никъде не се чуваше и звук и всичко, което виждаше, беше редица затворени врати, същите като тази, от която току-що бе излязъл. Далеч в другия край табелка за изход мигаше неравномерно в зелено и бяло. Мигането му напомни за телефона. Той го вдигна и докосна екрана и въпреки че някак си вече подозираше какво гласи съобщението, коремът му се сви от ужас.

Играч 128,

ти наруши Правило номер едно и незабавно си изключен от Играта!

От този момент си лишен от точките си, както и оставащите средства в сметката.

Моля да оставиш телефона на място и за в бъдеще се въздържай да говориш с някого за Играта.

Последвали нарушения на Правило номер едно ще доведат до сериозни последствия!

Водачът

С шумно щракване светлината в стаята зад гърба му изгасна.

* * *

Вкъщи, мислеше си тя.

Искаше просто да се прибере вкъщи. Да се съблече и да си пусне бърз душ, който да отмие лепкавия слой пот и кръв. После шепа хапчета и сън, чудесен сън.

Но се оказа, че това не е толкова просто. Естествено, вината беше на Хенке.

Тя пробва да звънне на домашния му номер, но абонаментът беше прекратен. Същата работа и с последните два мобилни номера, които ѝ беше дал. Идиотът, когото имаше за брат, не можеше да бъде открит, което само разпали гнева ѝ.

Какво всъщност ѝ беше казал той?

Опита се да си спомни точните думи, но беше почти невъзможно. Във всеки случай беше признал, че той е хвърлил камъка. Но откъде, по дяволите, знаеше, че именно тя е била в колата? Да не беше някакъв заплетен и закъснял начин да ѝ отмъсти?

Не, това беше глупава мисъл. Осъзна го още в същия миг, в който ѝ хрумна. Каквото и да не беше наред във взаимоотношенията им, той никога не би я наранил съзнателно. Така че за какво беше всичко това?

Защо беше хвърлил камък по колата им, или поне твърдеше, че го е направил?

„В Круноберг“, беше казал, но се оказа, че това не е вярно. За всеки случай беше позвънила и в Сьодермалм и Вестерурт, но никъде нямаше задържан Хенрик HP Петершон.

Значеше ли това, че я е излъгал?

Съвсем спокойно можеше да го е направил, в миналото го беше правил твърде много пъти. Но имаше нещо в гласа му, нещо… тя осъзна, че звучеше глупаво изобщо да се използва тази дума, когато ставаше дума за Хенке, но все пак. Нещо… искрено. Като че ли той наистина вярваше, че е задържан. Тя разбра, че нито един от въпросите няма да намери своя отговор, преди да е намерила малкия си брат.

Въпросът беше само къде се намира той?

* * *

Той тичаше. Първо от чиста паника. През тъмния коридор, към вратата — за десетки от секундата изпадна в див ужас, че тя ще се окаже затворена. Последва успокоение, когато тя се отвори и пред него се появи стълбище.

Каменни стъпала надолу към мрака, още коридори със загасени светлини по пътя. Стъпките му отекваха между бетонните стени. Най-накрая изходът се показа.

Удари го стена от влажен нощен въздух, когато излетя навън и пресече улицата, за да избяга колкото се може по-далеч от онзи коридор. Бърз поглед назад, после още един, за всеки случай.

Внезапно усети мека трева под краката си и минаха няколко секунди, преди да се ориентира. Над него големи, черни дървета се разпростираха към нощното небе, а напред и встрани имаше стоманен покрив и няколко порутени надгробни камъка.

Паркът при Круноберг, близо до еврейското гробище. Само на една пресечка от мястото, където отначало си мислеше, че се намира.

Краката му продължаваха от само себе си. Нагоре по хълма, през парка и накрая по „Полхемсгатан“. Пред него беше най-западната от сградите на полицейското управление. В продължение на няколко секунди обмисляше възможността да продължи надолу към входа откъм „Кунгсхолмсгатан“, да почука на вратата и да се предаде. Но преди да успее да вземе решение, краката му вече го бяха отвели до „Флеминггатан“ и надясно към ситито.

В главата му беше каша, краката му барабаняха по асфалта.

Туп-туп-туп.

Монотонният звук го успокои малко. Водовъртежът в главата му се забави и постепенно паниката отпусна желязната хватка в гърдите му.

Туп-туп-туп.

Нагласено!

Туп-туп-туп.

Всичко беше нагласено!

Туп-туп-туп.

Колкото повече мислеше, толкова по-ясно разбираше, че всичко е било предварително планирано. Самият той беше сметнал, че три хиляди точки са малко много само за да хвърли някакъв тъп камък по кола, дори да ставаше дума за полицейско возило.

И беше имал право!

Камъкът, колата, ченгетата — всичко това е било второстепенно, един вид въведение. Мисията, същинската мисия, се е отнасяла до него самия. Един вид оценка, така да се каже.

Или изпит…

Едва малцина са квалифицирани за това ниво…

Бяха проверили дали има нужните качества. Дали може да се справи с предизвикателствата, които го очакват на върха.

И резултатът, ladies and gentlemen?

He had fucked up.

Big time!

9. I lost the Game

— Добре, Ребека, вече обсъдихме подробностите няколко пъти, но можеш ли да ми разкажеш малко повече за това как се чувстваш?

Трябваше да се въздържи да не вдигне поглед нагоре от раздразнение.

„… как се чувстваше?!“

Стандартни психологически дрънканици, каквито беше чувала толкова пъти преди и които никога не бяха довели до нещо позитивно.

Наистина ли искаше да чуе истината?

Че се чувства ужасно?

И дори да беше абсолютно откровена и да разкажеше цялата си история, ако изложеше от горе до долу чувствата, мислите и размишленията си — щеше ли това да помогне? Да върне миналото и да оправи всичко? Едва ли, така че оставаше да се придържа към изпитаното притворство.

— Благодаря, съвсем добре, всъщност — насили се да каже, извивайки устните си в нещо, което трябваше да представлява сговорчива усмивка.

Погледна часовника, вече бяха минали двайсетина минути от дебрифинга, но тя нямаше да се отърве с по-малко от половин час.

Ребека сама беше настояла да се срещне с Андерберг още в осем часа. Искаше да приключи с този разговор и да отиде до Трапгренд, преди малкият сънливец да е отворил сините си…

Андерберг изхъмка и запрелиства листата пред себе си.

— Имаше ли възможност да поговориш с някого другиго за случилото се? Приятели, семейство, колеги може би?

Той я погледна над тънките си очила за четене.

— Не — отряза тя прекалено накратко, незабавно осъзна грешката си и се опита да я поправи. — Не, още не съм говорила с никого, все пак се случи едва снощи и исках първо да поговоря с теб.

Лека усмивка в добавка към лъжата трябва да свърши работа, нали?

„Добре се измъкна!“, помисли си Андерберг.

Умно момиче е, но не достатъчно, че да го изпързаля, поне не и в деня след едно толкова разтърсващо преживяване като това, което бе имала. Катастрофа с колата, колегата в интензивното, това не бяха неща, от които човек да се отърси със свиване на рамената.

За едва две седмици това беше вторият път, когато се срещаха, и тревогата му за Ребека Нормѐн от предния път не беше намаляла. Доколкото бе разбрал, тя отново бе действала безупречно, но този път далеч не изглеждаше толкова овладяна.

За разлика от предишния им разговор, сега тя звучеше като робот, сякаш беше на автопилот. Това не беше добър знак. Ако този път не я накараше да се открие и да даде малко воля на чувствата си, случаят щеше да придобие нова светлина и щеше да му бъде значително по-лесно да напише доклада си. Беше виждал и по-корави полицаи да се пречупват след тежки случки, за преодоляването на които не е било поработено, и той нямаше желание да добави името на Ребека в тъжния списък.

— Но имаш някого, с когото да поговориш, ако имаш нужда? Понякога може да минат няколко дни след такава случка и изведнъж на повърхността да избият куп неща. Разбира се, имаш дежурния ми номер, но е важно да можеш да поговориш и с други хора, преди всичко семейство и приятели — продължи той.

Тя кимна мълчаливо.

— Значи нямаш проблеми в това отношение?

Той отново я погледна над рамките на очилата си.

Тя пое дълбока глътка въздух и се насили да звучи овладяно.

— Не, нямам.

Андерберг кимна и отново прегледа листовете.

— Посочила си Хенрик Петершон като най-близък. Това партньорът ти ли е?

Тя за малко да скочи от стола! Андерберг не беше глупак, това беше ясно.

Малко безопасни заобикалки и после удар право в слабото ѝ място. Обичайната ѝ защита очевидно куцаше, така че трябваше да подбира думите си…

Още една дълбока въздишка. Успокой се, Нормѐн!

— Хенрик е брат ми. Нормѐн е моминското име на майка ми, приех го след като… — тя неволно прехапа устни. — … тя си отиде — завърши Ребека с нещо, което се надяваше да прилича на тъжна усмивка.

Психологът кимна.

— Значи с брат ти сте близки?

— Вече не — думите ѝ се изплъзнаха.

По дяволите, липсата на сън и главоболието си казваха своето, пък и Андерберг не беше кой да е. Днес ѝ беше необичайно трудно да държи гарда си вдигнат, най-вече защото в мислите си вече звънеше на вратата на Хенке. Трябваше да се прегрупира и да пробва нова тактика.

— Искаш ли да разкажеш малко повече за това?

Андерберг явно беше надушил следа. Трябваше да стъпва внимателно.

Тя сви рамене, за да си осигури няколко допълнителни секунди за размисъл. Какво, по дяволите, да му каже?

Не, скъпи психодокторе, нямам никакво желание да ти разказвам за малкия си брат, престъпника на дребно, който за нищо не става, плюе на всичко и съсипва всяко нещо, до което се докопа, и на когото цял живот ще бъда длъжна.

— Беше ни много трудно у дома — каза тя вместо това, като се надяваше, че малко по-дълбоки, но засега безопасни признания ще го накарат да изгуби следата.

Андерберг кимна окуражително, видимо по-заинтригуван.

— Ами, в началото беше главно татко. Но може да се каже, че с времето той повлече и мама със себе си. Най-вече след като тя се разболя.

Тя пое дъх дълбоко, преди да продължи.

— Татко беше доста специален. Бил е много по-възрастен от нея, когато са се оженили. Апартаментът беше негов и той вече имаше вкоренени навици. Всичко трябваше да става както той искаше, до най-малкия детайл, татко можеше да побеснее заради всякакви дреболии. Ключове на грешно място или петно на огледалото в банята стигаха, за да избухне. Когато си беше вкъщи, трябваше винаги да внимаваме да не го разгневим или разстроим. Хенке, брат ми, е три години по-малък отколкото мен… от мен — поправи се тя. — Когато ни беше тежко, поне бяхме заедно. Аз го защитавах, утешавах го или го извеждах, докато всичко се успокои. Би могло да се каже, че си бяхме опора един на друг в живота.

Тя се усмихна несъзнателно.

— Мъкнех го със себе си навсякъде, където можех, не ми харесваше да остава сам вкъщи с татко. Никога не се знаеше какво може да стане и ако нещо се случеше, по някаква причина татко винаги си го изкарваше на брат ми, може би защото беше най-малък и най-слаб. Баща ни хич не си поплюваше, особено след няколко грога, и дори мама да правеше каквото може, тя така и не смееше да му се опълчи, да застане на наша страна, когато имаше караница. Тя самата си беше патила от темперамента му… Мен обаче никога не докосваше. По някакъв начин бях защитена, хората от неговото поколение не удряха малки момичета и може би затова се нагърбих да защитавам Хенке — тя сви рамене и долови окуражителните кимания на Андерберг.

Очевидно беше захапал стръвта. Освен това, за своя изненада тя откри, че всъщност няма нищо против да разказва за това.

— Хенке беше много търпелив, винаги ме следваше и не се оплакваше, въпреки че се налагаше да играе предимно момичешки игри. Понякога беше кукла, а аз и другите момичета в градинката го обличахме. Играехме си на мама, татко, детето… Всичко, което ни липсваше вкъщи.

Тя отново се усмихна леко и се загледа замислено в коленете си.

Психологът не я прекъсна, даже изглеждаше много доволен.

Беше иронично, че всичко, което по-рано се бе борила упорито да скрие, сега се превърна в идеална димна завеса. Нова отбранителна линия, след като старата се беше сринала. Не беше говорила за това сигурно от… да, тринайсет години, и всъщност чувството да освободи малко от напрежението беше хубаво.

Бърза сверка с часовника, бяха минали двайсет и пет минути, оставаше само да завърши по подходящ начин и се мяташе на метрото в южна посока. Отново щеше да е в играта.

— Но като възрастни не се виждате толкова често?

Гласът му беше приятелски, изразяващ по-скоро подкрепа, отколкото въпрос.

Тя кимна в потвърждение.

— Да, за съжаление позагубихме контакт, когато се изнесох. Татко си отиде неочаквано година преди това, Хенке беше на шестнайсет и изглеждаше безопасно да го оставя с мама. Освен това тя беше тежко болна и предимно лежеше в леглото. Бях срещнала едно момче и се преместихме да живеем заедно. Първата любов, знаеш.

Тя сви рамене престорено равнодушно.

— На практика аз се бях грижила за цялата домакинска работа сама, а освен това гледах и мама, така че смятах, че е ред на Хенке да поеме малко повече отговорност, след като татко вече го нямаше… С партньора ми им уредихме апартамент до „Марияториет“. По-малък и по-близо до болницата. Получаваха помощ и от социални грижи, така че всичко да е по-лесно. Бях свежо влюбена и бързах да се изнеса, да не отговарям вече за всичко и всички. Съсредоточих се върху Даг и връзката ни и Хенке сигурно се е чувствал малко изолиран. Сякаш съм го изоставила. Беше свикнал да съм до него, двамата срещу света. Пък и двамата с Даг не се разбираха особено добре, така че…

Тя се спря. Това беше минирана територия, по-добре да не се оплита в ненужни лъжи.

— Във всеки случай любовта ни издържа само две години. А след това мама почина от рак. Хенке още живее в апартамента, но така и не подновихме взаимоотношенията си… Може да се каже, че работим по въпроса… — обобщи тя с овладяно изражение.

Повечето от това, което каза, всъщност беше вярно. Технически погледнато дори не беше лъгала, просто спести определени части. Въпросът беше дали Андерберг щеше да се върже на историята.

Той кимна съчувствено, очевидно доволен от признанията, с които бе успял да се сдобие.

— Значи понякога се чувате с Хенрик?

— Разбира се — отвърна тя и се усмихна облекчена. — Всъщност ще се срещна с него веднага щом приключим тук.

„… и ще му извия врата!“, добави тя наум на себе си.

* * *

Който и проклетник да звънеше на вратата, то беше много упорит. Беше пробвал да захлупи глава с възглавницата, да се престори, че не е вкъщи, така че глупакът да си отиде. Но не. Идиотът отвън беше по-настоятелен и от свидетел на Йехова. Той или тя натискаше звънеца през досадни, почти мъчителни интервали и го правеше вече от десет минути. HP имаше предостатъчно време да установи продължителността.

Първо десет секунди непрекъснато звънене, ззззззззззъъъъъъъъъъъънннннннннн!

После десет секунди пауза.

После пак, ззззззззззъъъъъъъъъъъънннннннннн!

Щеше да се побърка. Накрая нямаше друг избор, освен да стане и да отвори.

С почервеняло лице и облечен само с някакво долнище на анцуг, което докопа от един стол на път към вратата, той отвори ядосано на мръсника, за да му даде да се разбере. И в следващия миг, без изцяло да разбере как, лежеше по гръб върху килима в антрето.

* * *

Андерберг беше налапал новата ѝ защитна тактика заедно с куката, влакното и плувката… Нищо не работеше толкова добре при психиатрите, колкото малка доза разбито детство. Психодокторът не беше на себе си заради неочакваната посока, която пое разговорът. Похвали откровеността ѝ, нарече я силен човек и ѝ позволи да се върне на работа още следващата седмица. Няколко дни почивка я устройваха идеално, щеше да има време да изясни това-онова…

Отне ѝ почти десет минути да го изкара от леглото. Беше достатъчно да повдигне леко капака на пощата и да се заслуша, за да разбере, че той си е вкъщи. Макар че спалнята беше в далечния край на апартамента, разстоянието не беше твърде голямо и хъркането не можеше да се сбърка.

Беше прибегнала до стара, изпитана полицейска тактика. Номерът със звънеца: натискаш десет секунди, десет почивка, после натискаш пак.

Никой не издържаше дълго.

Чу го да идва, трополейки през хола, и се отмести, за да не се вижда през шпионката. Както и предполагаше, той смяташе да отвори вратата широко и тъй като тя вече държеше дръжката от външната страна беше лесно да дръпне[72] достатъчно силно в точния момент, така че той да полети към стълбището. После, докато брат ѝ още се мъчеше да си върне равновесието, беше необходимо само леко бутане в гърдите, за да го просне на пода в хола.

Влезе бързо вътре и оставаше само да затвори вратата зад себе си.

Основополагаща полицейска тактика, упражнение 1А.

* * *

— Какво, по дяволите, те е прихванало, Бека? — изхленчи той, след като се надигна от пода и видя кой е натрапникът.

— Аз трябва да те питам същото — каза тя и посочи към кухнята. — Имаш ли кафе, или си даваш всичките пари за други растения?

Той не отговори, а вместо това отиде в кухнята и почна да рови между мръсните чинии.

— Нескафе става ли? — измърмори и размаха кафяв стъклен буркан.

— Всъщност не, но окей — отвърна тя и отмести купчина стари броеве на „Метро“ от един от кухненските столове.

Апартаментът беше една голяма бъркотия, установи тя. Дрехи и вещи навсякъде. Стари вестници, препълнени пепелници и неизмити чаши се виждаха почти навсякъде посоки. Стените и тавана бяха жълти и мазни от цигарения дим, а претъпканият с чинии леген в умивалника подсказваше, че е минала поне седмица от последното миене. Беше няколко идеи по-зле дори от последните дни на майка им. Мястото приличаше на абсолютна наркоманска бърлога, с изключение може би на плоския телевизор и компютъра, които мерна във всекидневната.

Как можеше да живее в тази кочина?

— Еее… как е при теб, сестра ми? — попита той вдървено и с далеч по-малко сутрешна язвителност, когато няколко минути по-късно сервира разтворимото кафе в две различни чаши.

— Зависи какво имаш предвид — отвърна тя кратко. — Животът като цяло или здравословното ми състояние?

— Оох… знаеш — той кимна към превързаната ѝ глава.

— Значи след катастрофата.

Тя въздъхна.

— Ами, окей съм, благодаря, че попита. Малко главоболие, синини и няколко дни в болнични, но общо взето това е всичко.

— А колегата ти?

Тя присви очи, но не можеше да не забележи смутения тон на въпроса му. Той безспорно звучеше малко разтревожен, почти наистина.

— По-добре всъщност, звъннах там тази сутрин и казаха, че се е възстановил донякъде. Изглежда ще се оправи.

— Чудесно!

И интонацията, и езикът на тялото му говореха, че наистина го има предвид.

Въпросът бе заради кого беше облекчението. Беше напълно сигурна, че не беше заради Крюсе.

— Е, след като приключихме с любезностите, може би ще бъдеш така добър да ми обясниш какво, по дяволите, се случи вчера. Звънях в три различни ареста заради теб и малко или много станах за смях.

Той извърна поглед почти веднага.

— Нищо — измънка.

— Нищо? — повтори тя толкова остро, колкото можа.

— Просто пиянска история, бях изпил няколко бири в „Кварнен“, а после пуших малко на гости на едни приятели. Видях всичко по новините и чух, че си била ти. Когато другите разбраха, че сестра ми е ченге, ме предизвикаха да ти се обадя и да кажа, че аз съм хвърлил камъка и всичко останало… Мислеха си, че няма да ми стиска и ще откажа, което, разбира се, трябваше да направя. Сори! — добави той и погледна към нея с глупава усмивка. — Страшно глупаво и детинско, знам!

Той махна с ръце, показвайки с жест, че вината е негова.

Вместо да отговори, тя го гледа в продължение на няколко секунди. Хенке винаги го е бивало да разтяга истината, да шикалкави, да увърта или директно да лъже. Първо родителите им, когато бяха малки, предимно татко, разбира се. Не, тате, нямам представа къде си си оставил портфейла. После учителите в даскало, а постепенно и целия свят, с едно изключение. Едва след като излезе от затвора след всичко онова, което се случи, той започна да лъже и нея, което може би не беше толкова странно, като се замисли човек. Обикновено лъжеше добре, толкова добре, че често ѝ бяха нужни дни, за да се усети, че се е хванала на още една от измислиците му. Но не и днес.

Днес нещо липсваше.

Като начало, на тази лъжа ѝ липсваха нужните детайли, беше твърде лесно да се обори с малко факти, като например, че СЕПО никога не биха разкрили името ѝ пред медиите, така че той нямаше как да знае, че тя е била в колата, когато е видял катастрофата по телевизията. Освен това тя силно се съмняваше, че групичка тревомани са седнали да гледат вечерните новини…

Парадоксално, но некадърната му история я разгневи още повече. Той като че се опитваше да я баламоса и да я обяви за идиот едновременно. Но тя осъзна, че подробностите са от второстепенно значение.

Липсваха преди всичко обичайната му убедителна усмивка и блясъкът в очите, който почти винаги я караше да се подлъже. Погледът на малкото братче, както го наричаше тя. Но сега Хенке далеч не беше толкова самоуверен, както обикновено, това се забелязваше ясно. По лицето му се виждаше не само сутрешна умора. Имаше сериозен бушон на окото и лепенка на носа, които тя действително беше забелязала, но им обърна внимание едва когато се вгледа по-отблизо в него.

Удари, констатира полицейската ѝ интуиция, но голямата сестра в нея се надяваше, че е паднал по стълбите, блъснал се е във врата или нещо друго не толкова притеснително. Независимо каква беше причината, Хенке изглеждаше отпаднал, нервен, сякаш наистина нещо го тревожеше, което беше меко казано необичайно, когато ставаше дума за него. Ако не го познаваше толкова добре, почти би сметнала, че той е… изплашен?

— Не ме лъжи, Хенрик — каза тя спокойно и опита да улови блуждаещия му поглед.

— Ама какво, аз не лъжа! — той вдига ръце в защита и приложи привичните си жестове. Но този път въобще не беше толкова убедителен, колкото обикновено.

* * *

Той самият усещаше колко фалшиво звучи всичко. Но какво, по дяволите, да направи? Да разкаже истината?

Вече беше нарушил правило номер едно веднъж, а два пъти в едно денонощие със сигурност нямаше да е добра идея.

Пък и освен това, каква беше вероятността тя да му повярва?

Играх една реалити игра, те ме подложиха на изпитание и аз се провалих. Сори, ако си се оказала на пътя ми, my bad!

Not even!

Между другото, ама че лош късмет, да вкара тийм демидж[73] точно на нея. От всички проклети полицейски коли той да потроши точно тази на сестрата. Какъв беше шансът това да се случи?

Или…

Маамка му, колко беше тъп! Ама че скапан идиот, да не загрее…! Естествено, че лошият късмет нямаше нищо общо!

Той скочи от стола, хвана я за ръката и се опита да я издърпа към вратата.

— Трябва да тръгваш! — каза той настоятелно, докато тя се съпротивляваше.

— Пусни ме, Хенке, какво те прихвана?!

— Моля те — призова я той, когато видя, че тя е твърде силна и той никога не би успял да я изкара навън насила.

— Моля те, Бека, трябва да си тръгнеш. Веднага!

Тя се отърси от хватката му. Какво, по дяволите, му ставаше? Изглежда изведнъж го прихванаха лудите. Колко пушеше той всъщност или беше почнал с по-тежки неща?

— Моля те, Бека, умолявам те. Трябва да тръгваш. Имам малко неприятности, но всичко ще се оправи, обещавам. Но ако не си тръгнеш… онези хора… Просто трябва да си вървиш и то сега!

Той се чу колко изплашено звучи, но не опита да го прикрие по никакъв начин. Наистина беше смъртно уплашен! Бяха се възползвали от нея, за да го изпитат. Бяха го манипулирали, така че да нарани собствената си сестра, единственият човек, когото… да… за когото го бе грижа.

Просто за забавление!

Колкото повече мислеше за случката, толкова по-ясно му ставаше. Вчера всичко му беше твърде мъгливо, но сега, след като бе успял да поспи, той осъзна за какво става дума. Какво беше той всъщност. Една тухла в Играта, нищо повече или по-малко. Шибана пионка!

Той, който си въобразяваше, че е суперзвезда, всъщност беше просто един от многото. Скапана пешка, която с лекота можеха да жертват, за да продължи Играта. И точно това бяха направили. Клипчето, когато се беше раздрънкал пред престореното ченге Булин, сигурно вече беше качено.

Накарахме идиота почти да убие сестра си, а след това да си признае всичко пред чичко полицай! Какви хладнокръвни копелета!

Какво щяха да направят, ако продължаваше да нарушава правилата? Ако продължеше, въпреки предупреждението, да не се придържа към правило номер едно?

— Моля те, Бека, моля те! Трябва да си вървиш, незабавно! — извика той.

* * *

Окей, сега поне беше искрен, това го разбра, ако не друго. Освен това беше дяволски изплашен, въпросът беше защо? С какви хора се беше забъркал в неприятности? Тя отвори уста, за да разбере, но той я изпревари.

* * *

— Длъжница си ми, Бека — каза той, този път по-овладяно и погледът му внезапно се впи в нея. — Знаеш защо — добави след това, докато сърцето му потъваше като камък през границата, която бе прекрачил.

Няколко секунди по-късно чу външната врата да се затваря. За пръв път от много години беше на път да…

* * *

Да се разреве! Така се чувстваше, сякаш ѝ идваше да се разреве. Тя, която не бе плакала от погребението на майка си.

Проклетият Хенке!

Дори когато всичко онова се бе случило, тя не проля и една сълза, но сега усещаше как зад клепачите ѝ гори и тя стисна здраво очи, за да си възвърне самообладанието. Хич не мислеше да се разплаква, това беше сигурно!

Те никога не бяха говорили за случилото се в „Багармосен“ и двамата винаги бяха заобикаляли внимателно темата, но сега съвсем изневиделица и от нищото, той ѝ го хвърли в лицето. Напомни ѝ за дълга, който по никакъв начин не беше забравен и че тринайсет години определено не са достатъчно време, за да оставят всичко зад себе си.

Как може да е била толкова глупава и да си мисли нещо друго?

В действителност той имаше право, вината беше нейна, но той изтърпя последствията. Беше му длъжна и винаги щеше да е така.

Защото беше малка курва и убийца.

* * *

Въпреки че часът беше близо десет, HP се върна обратно в леглото и зарови глава между възглавниците. Беше уморен, капнал, направо изцеден, но въпреки това не можеше да заспи.

Мислите се въртяха в главата му все едно бяха в барабана на грамадната сушилня долу в пералнята.

Бавни, тежки обороти, пак и пак.

Играта, мисиите, класирането, парите, после „Линдхагенсплан“, фалшивите полицаи, сестрата… и барабанът се беше завъртял веднъж, а HP се намираше там, откъдето започна.

Играта.

Бяха го подмамили, накараха го да вярва, че е някой само за да издърпат килима изпод краката му. Булин и горилите вероятно бяха просто наети актьори, които следваха сценарий. Или може би още по-лошо: други играчи, които бяха получили за задача да пречупят тъкмо него! И се бяха справили адски добре… Мамка му, на какъв шибан stitch up се беше хванал!

Но най-болното беше, че макар да осъзнаваше, че му го бяха набили в гъза царски, че беше собствената, малка затворническа курва на Играта, една мисъл продължаваше да го човърка…

Ами ако можеше да оправи всичко? Да каже съжалявам, make amends и да се върне като номер 128?

Get back in the Game.

Дори когато лампите горе в офиса бяха изгаснали и той едва не се бе напикал, една част от него бе отказала да приеме, че това е краят, че се е осрал окончателно. Сигурно затова не беше оставил телефона.

Нали го беше взел?

Принуден бе да отиде и да провери.

Да, сребристият, малък правоъгълник лежеше на масата в хола, където го бе оставил. LED-лампата беше тъмна, както се очакваше. Той беше персона нон грата.

Fredo Fucking Corleone.

Разрови се раздразнено из джобовете си и накрая намери смачкан пакет „Марлборо“.

Седнал до кухненската маса, той изпуши три една след друга, докато барабанът в главата му продължаваше да се върти.

Какво, по дяволите, щеше да прави сега?

Събуди се от шумолене в отвора за пощата.

Колко беше часът?

Часовникът на радиото върху нощната масичка показваше 15:36. Беше дремал почти цял ден.

Барабанът най-накрая се беше забавил достатъчно, че да може да се върне в леглото и да поспи още няколко крайно необходими часа.

Откъм вратата още се чуваше слабо дрънчене.

Или имаше много сметки, или новият каталог на ИКЕА не се побираше съвсем.

Той се обърна и пъхна глава под възглавницата. Дрънченето продължи още няколко секунди, после настъпи тишина.

Обмисляше дали да не стане, но не се сещаше за добро основание да го прави. Главата и ръката още го боляха след вчерашната обработка, нямаше никакви кинти и понеже Играта беше приключила за него, нямаше никаква причина въобще да опитва да изпълзи от леглото.

Ама че фантастичен живот имаше!

Всичко беше доста жалко, всъщност…

И тогава усети миризмата. Слаб мирис, който обаче не можеше да се сбърка. Нещо гореше. Сигурно печката работеше на сухо. Да не беше забравил котлона, след като стопли вода за нескафето? Нямаше да е за пръв път.

Окей, mothafucker, търсеше си причина да станеш, ето ти!

Изтърколи се неохотно от леглото и се почеса по наболата брада и на още няколко стратегически места, преди да се затири към кухнята. Печката беше празна, нямаше пуснати котлони.

Той сви вежди.

Миризмата се беше засилила, така че какво, по дяволите, гореше?

Няколко секунди по-късно синапсите в мозъка му направиха нужните връзки и той се втурна към хола.

Щом зави зад ъгъла, го удари пелена от лютив пушек.

Изтърканият найлонов килим, върху който се бе проснал преди няколко часа, сега гореше с пълна сила и еднометровите пламъци вече облизваха стените и външната врата. Пареше му на очите и той инстинктивно направи няколко крачки назад.

Махай се!, крещеше мозъкът му.

Има пожар, за бога, махай се оттук, едно-едно-две е лесно да се набере, тичай, идиот такъв!

Но той беше напълно парализиран от пламъците, които ставаха все по-високи, като същевременно подхващаха и паркета.

Въпреки че осъзнаваше опасността, в сцената имаше нещо красиво, почти омагьосващо. Усещането, което създаваха оранжевите пламъци, черният дим и пращенето на огъня, който се разпространяваше по мебелите му, беше почти освобождаващо.

Сякаш желаеше цялото това разрушение.

Внезапно се чу силно блъскане по вратата.

— Гори! — чу той някой да вика от стълбите. — Чуваш ли, там вътре, в апартамента ти гори, по дяволите!

Омайването прекъсна незабавно, мозъкът и тялото му отново заработиха в синхрон.

„Спасявай се, звънни за помощ, гаси!“, нареждаше детски глас в главата му.

Окей, да се спасява отпадаше, нямаше накъде да бяга, освен ако не искаше да скочи от третия етаж върху павираната улица.

Pass!

Да прескочи пламъците беше немислимо, освен това вратата беше заключена и той щеше да се опече, докато се опитва да я отвори.

Pass!

Тогава да сигнализира?

Това също не ставаше, защото нямаше телефон.

Освен…

Той се втурна обратно в кухнята, взе телефона и докосна екрана.

Той веднага се включи.

„Само спешни разговори“, показваше дисплеят.

„Isn’t that the truth!“, изсъска той през зъби и натисна копчетата.

— SOS спешна помощ, какво се е случило?

— Пожар в апартамент, „Мария Трапгренд“ 7, един човек в апартамента — успя той да изстреля, преди разговорът внезапно да прекъсне.

Той свали телефона, за да позвъни отново и забеляза, че LED-лампата отново е почнала да мига.

С треперещи пръсти той натисна екрана и той отново се пробуди.

Remember rule number one, HP!

Водачът

Той зяпна телефона, сякаш му беше трудно да възприеме случващото се.

След няколко секунди изведнъж хвърли телефона настрана, грабна легена с мръсните съдове с две ръце и с няколко бързи крачки се върна обратно в антрето, където го изля срещу огъня.

„Гаси, гаси, гаси“, пееше бодрото гласче в главата му и едноседмичните накиснати чинии се приземиха върху пода с трясък, заедно с няколко литра мръсна вода.

Огънят изпращя и изплю облак бял пушек, но HP не го видя.

Той вече се беше върнал в кухнята и трескаво пълнеше празния леген с вода от чешмата.

Още едно изливане, после още едно и той вече ясно виждаше, че огънят намалява.

Очите му пареха, дробовете му горяха и дишането ставаше все по-тежко, но хич не мислеше да се отказва.

Докато изливаше легена за пети път, външната врата се отвори с трясък и в следващия миг цялата стая бе покрита от облак пяна и бял дим, които го заляха и го принудиха да закрие лицето си с ръце.

Кашляйки бясно, той се олюля обратно към кухнята и мигайки с насълзени очи, успя да отвори един прозорец, преди да се строполи на пода. Бореше се конвулсивно да си поеме дъх, но трахеята му се бе превърнала в сламка.

Причерня му пред очите.

Долу откъм улицата се чуваха сирени и крещене на команди.

— Едно-едно-две е лесно да се набере — изтананика детският глас в главата му, точно преди да припадне.

— Имал си късмет, Хенрик — каза лекарят, без да подозира, че повтаря почти дословно думите на колегата си от Санкт Йоран от предната вечер.

— Поел си малко пушек и имаш лека рана от изгаряне на лявата ръка, но това е общо взето всичко.

Той кимна мълчаливо от леглото, където лежеше. Беше му значително по-лесно да диша, което сигурно беше заслуга на кислородната маска.

— Ще изплакнем очите ти още веднъж, влязла е доста пяна от пожарогасителите, но няма опасност. Може би ще виждаш малко размазано няколко дни, но ще ти мине.

Той пак кимна.

Нямаше смисъл да се опитва да говори, докато беше с маска, пък и какво да каже?

— Добре тогава! — завърши лекарят, докато се изправяше. — Ако нямаш въпроси, трябва да тръгвам. Дори и да се чувстваш добре, не сваляй маската, докато сестрата не те изплакне. Трябва да поемаш чист кислород, за да се махне въглеродният оксид, който си вдишал. Всичко хубаво, Хенрик!

Той кимна за трети път както за потвърждение, така и за сбогом.

Отново беше сам.

Барабанът набра скорост наново, този път на пълна програма. Но преди да направи цяло завъртане, на вратата се почука и вътре влязоха двама униформени полицаи. Чудно, само това му липсваше точно сега!

Кинг от Кралската конна[74], Клинг и Кланг[75] идват да съсипят деня. Мамка му!

Оказа се, че имената им са Паулсон и Вьол и след като той помоли, те прилежно се легитимираха, въпреки че бяха облечени с пълните си униформи. Искаха да му зададат няколко въпроса.

Беше ли възможно да има някакви врагове? Не, господа полицаи, нямаше такива.

Сещаше ли се за друга причина някой да иска да излее керосин през отвора за пощата и да драсне клечката на апартамента му?

О, да, определено се сещаше за причина, но не смяташе да я споделя с някакви си ченгета, или с когото и да е друг, като ставаше дума. Не му трябваха повече напомняния за правилата, които важаха, не благодаря!

— Не, полицай, за съжаление не мога да се сетя — отговори той вместо това с наклонена глава и искрен поглед. Изглежда, никой от двамата не се заблуди, но все тая!

Имаше ли друга информация, освен това, което току-що беше разказал за пожара, която можеше да е от значение за случая?

Отново същият отговор, за трети път: „Мне, грам!“

Ченгетата си размениха многозначителни погледи над бележника, в който единият водеше записки, и след няколко финални мъдрости най-накрая се разкараха.

„Случаят ще се разследва от Сьодермалмската полиция“, да, добре.

Той вече знаеше какъв ще е резултатът. Абсолютно никакъв.

* * *

— Здрасти, аз съм… Мике… — добави той в случай, че не разпознаеше гласа му.

— Здрасти — отвърна тя сухо, но откри, че всъщност се радва, че ѝ се е обадил.

— Как си?

Звучеше леко несигурно, като че ли не знаеше какво точно да каже. Обикновено тя беше тази, която звънеше.

— Съвсем добре, само малко уморена. Работата ми дойде малко много — изплъзна ѝ се и тя сама се изненада от внезапната си откритост.

— Аха, амиии… Тогава може би няма да искаш да се видим?

Тя замълча за няколко секунди. Главата ѝ още не беше минала, ребрата продължаваха да я болят, а последните думи на Хенке все още отекваха в мислите ѝ. Значи не!

— Разбира се, мога да дойда след половин час — отговори тя и за втори път по време на разговора се изненада от себе си.

— Мислех си, че може да излезем… просто да си поговорим малко — продължи той бързо.

„Време да дръпнеш ръчната спирачка“, съветваше я мозъкът ѝ.

„Чукане — да, говорене — не! Нямаме време за такива неща, Нормѐн!“

— Разбира се — отвърна устата ѝ непокорно и след четиридесет и пет минути те седяха в малък тайландски ресторант във Васастан и за свое удивление тя откри, че ѝ е приятно, наистина приятно, просто да си поговорят.

10. Hazard

Окей, какво щеше да прави сега, мамка му?

Нямаше бачкане, нямаше кинти, скаран със сестрата, апартаментът необитаем и може би най-лошото — изхвърлен от Играта!

Козела му разреши да спи на дивана няколко дни, но врявата и всички напушени, проклети dweebs, които, изглежда, висяха в апартамента нонстоп щяха да го побъркат. Тея нещастници нямаха ли работа за вършене?

Трябваше му време да помисли, да прегледа опциите, които имаше, и да планира действията си. Не че списъкът беше особено дълъг…

Както обикновено, Манге беше най-отгоре. Неговата вещица не беше особено радостна, но явно религията им повеляваше както гостоприемство, така и милостиня за бедните, така че тя нямаше много голям избор. Което не означаваше, че Бетул ще се въздържа да го гледа накриво при всяка възможност, напротив, тя беше твърде усърдна в това отношение. Но на HP не му дремеше и той си лежеше удобно опънат на най-хубавия им диван от ИКЕА.

HP/Ислям — 1, Хексан Сюртант[76] — 0.

Поне това беше някакъв повод за радост. Както и фактът, че вече имаше достатъчно време за размисъл. Бетул не обичаше компютри, което беше леко абсурдно, като се има предвид с какво се изхранваше съпругът ѝ. Но тъй като тя беше шефът на семейство Ал-Хасан, в апартамента нямаше „PlayStation“, компютър или дори филмови канали, които да нарушават концентрацията му, така че HP най-накрая разполагаше с време да мисли.

Бачкането можеше да почака, имаше пари като за още няколко дни и нещо сигурно щеше да изскочи. Апартаментът му щеше да бъде ремонтиран след седмица-две. Пребоядисване, нов паркет и нова външна врата, на сметката на застрахователната компания. Страшен късмет, че Бека беше плащала най-важните сметки, когато неговите финанси секваха.

Така че как можеше да ѝ се реваншира?

За съжаление нямаше добър отговор на този въпрос.

Бека му беше адски сърдита и с пълно право. Този път беше прекрачил границата, при това с много. Но в действителност не бе имал избор. Тя не трябваше да бъде забъркана, поне не повече, отколкото вече беше.

За жалост, изглежда, беше твърде късно. Явно го бяха наблюдавали по някакъв начин. Открили са, че тя му е била на гости и са си помислили, че пак се е раздрънкал. Някъде един телефон беше замигал и един играч, може би дори някой скапан новак, беше получил за задача да даде урок на плямпалото, също като неговата малка лекция на вратата на горилата в Биркастан.

Малка доставка по домовете à la Водача.

Според фуражките неговото обаждане на спешна помощ не беше първото. Някой беше позвънил няколко минути по-рано, предполагаемо още докато подпалваха апартамента, така че най-вероятно не бяха искали да го убият. Поне не и този път.

Това го върна към първоначалния въпрос. Какво да прави? Да не очакваха, че просто ще забрави всичко, ще си мълчи и никога повече няма да мисли за Играта? Можеше ли да го направи, дори и да искаше?

Освен онова с камъка и сестра му, него го блъсна кола, пребиха го, подложиха на разпит трета степен, изкараха му ангелите и накрая почти го изгориха.

С други думи, имаше предостатъчно причини да бъде pissed.

Но най-смахнатото в цялата каша беше, че въпреки всичко, което му бяха причинили, той продължаваше да мечтае да се завърне, да спечели благоразположението им и да продължи да играе.

Отново да стъпи на пистата и да чуе приветствията на хората.

Разбираше, че това не е правилно, беше си направо болно всъщност, но въпреки това не можеше да прогони мисълта.

Ами ако можеше да се свърже с някого, може би със самия Водач? Да помоли за извинение и може би да получи нов шанс? Въпросът беше само как да стане. За съжаление нямаше адрес и телефон за контакт, а HP подозираше, че нито „Ениро“[77], нито „Гугъл“ щяха да свършат работа.

Телефонът все още беше в него, но след пожара не показваше признаци на живот. Батерията сигурно вече беше изтощена. Но часовете лежане на дивана все пак му дадоха една идея. Всички нови телефони бяха един вид малки компютри. Имаха поне два различни вида памет, откъдето вероятно можеше да се изкопае нещо полезно, стига да знаеш какво правиш.

Luckily, той разполагаше с правилния човек за работата. Взет директно от „Хиляда и една нощ“, неговият собствен неохотен домакин, най-разнеженият съпруг на света, the artist formerly known as… Манге!

— Знам, че ти се иска да побърникаш из телефона, Мангелито — каза той някой и друг час по-късно и постави телефона на щанда в магазина. — It’s all yours. Единственото, което искам да знам, е кой е пращал съобщенията и как на свой ред да се свържа с него?

Манге го погледна вяло над днешния брой на „Метро“, без да вдигне и пръст, но HP не се подлъга. Виждаше как крайчеца на окото му започва да трепери. И точно както когато играеха покер, трябваше просто да изчака.

Easypeasy!

— При едно условие — каза Манге след няколко секунди престорено безразличие.

— Каквото и да е…!

Стига да не нарушава правило номер едно, добави HP наум.

Манге се засмя.

— От сега нататък да ме наричаш Фарук!

— Deal! — отдъхна си HP, преди да се усети на какво се е съгласил.

Е, ако това щеше да го направи щастлив…

* * *

Вечерята беше приятна. Вкусна храна, а освен това и чудесна атмосфера. Тайландска, без да е кич, каквито често бяха азиатските ресторанти. Нямаше и помен от „Love me Tender“ на тай или фенери от креп хартия с подбрани будистки мъдрости. Напротив, всичко беше много хубаво.

Поговориха си, после приказките отстъпиха на храната, а той дори не повдигна вежди, когато тя не пожела да пие вино, също както не постави под съмнение обяснението ѝ за лека катастрофа, когато видя раните ѝ. Накрая си размениха бърза целувка и се прибраха по домовете си.

Тя осъзна, че за пръв път се случва нещо такова.

И какво означаваше това? Бяха ли на път към истинска връзка?

„Абсолютно не“, прекъсна тя категорично хода на мислите си.

Просто бяха хапнали вкусна вечеря и си бяха говорили за най-различни неща, без това да означава нещо повече. Той разказа за фермата на родителите си в Сьормланд, как се е преместил в града, за да учи, вместо да работи в градината и как след това се опитал да стои настрана, доколкото било възможно.

— Лоша съвест — беше казал с крива усмивка на лицето. Не могъл да оправдае очакванията.

Тя разбираше повече от добре какво има предвид. Слушате го с интерес и от време на време добавяше нещо, без да предлага същата откровеност. За щастие, той бързо улови ритъма и не се опита да настоява в това отношение.

Беше добро момче. По-добро, отколкото тя заслужаваше.

— Ще ти звънна през седмицата — беше казал той и тя не възрази.

Всъщност се хвана, че чака обаждането му с нетърпение.

— Същински „Векоревюн“[78] — изсумтя тя.

Чудно какво ли ставаше с Хенке?

Всъщност майната му!

* * *

HP беше впечатлен. След малко човъркане Манге, поправка — Фарук, успя да намери малък отвор в телефона, който самият HP никога не бе забелязвал, след което пъхна USB кабел в малкия жак, който се разкри отдолу. Естествено, трябваше да се сети, че има някакъв вход, но беше толкова погълнат от случващото се на екрана, че дори не помисли за основните неща, като например как се зарежда телефона, когато му падне батерията.

Веднага щом Манге включи кабела в един от компютрите в края на магазина, една малка иконка за зареждане започна да мига, така че изглежда всеки USB източник на електричество вършеше работа.

Последва малко усърдно натискане на бутоните, след което на един от мониторите започнаха да се нижат куп знаци.

HP не беше средняшки компютърен потребител, но това определено беше out of his league. Манге беше wiz с компютрите и може би щеше да изкопае нещо полезно.

— Това ще отнеме известно време — измърмори той, така че HP, без да протестира, отиде да свърши някои задачи в града. Изпълнен с внезапна щедрост, той даже донесе две картонени чаши лате на връщане, вместо киселото шварц кафе в магазина.

Но когато се върна обратно, нещо се беше променило. Манге като че стоеше до вратата и го чакаше. Той грабна HP за ръката и почти го завлече в магазина и латето за малко да се разлее.

— Какво ти става бе, успокой се!

Но Манге не слушаше. Вместо това пак затвори вратата, заключи я и обърна табелката „Затворено“.

Без да каже и дума, той издърпа HP към ъгъла, където беше компютърът.

На трите монитора вървяха филмчета.

HP, който развинтваше болтовете на едно „Ферари“.

HP, който хвърляте граната срещу кралската стража при „Кунгстредгорден“.

HP, който хвърляше камък от ръба на мост при „Линдхагенсплан“ и после: кола със сини светлини, която се преобръща отново и отново, докато накрая спира, с дим, издигащ се от двигателя.

Коремът му се сви на топка.

— С какво всъщност си се захванал, по дяволите?! — изсъска Манге и се втренчи в него обвинително.

So much for number one, значи…

Трето прекрачване на правилото за едно денонощие, това не беше добре.

Беше направо адски, fucking МегаНедобре!

Какво да прави сега?

— Това може ли да ни чуе? — попита притеснено и посочи телефона.

— А?! Не, естествено, че не може — сряза го Манге. — HP, какво става тук, мамка му?!

Той хвърли още един бърз поглед на телефона и за по-сигурно придърпа Манге до малкия бокс зад щанда. Облиза нервно устни, докато се опитваше да събере мислите си.

Технически погледнато, беше нарушил правило номер едно само веднъж. Не се беше разприказвал пред сестра си, както от Играта мислеха, че е направил, заради което и го бяха наказали. На практика беше наказан за нещо, което не е извършил, което означаваше, че са му длъжници. Освен това имаше нужда от Манге, пардон, Фарук. Без него нямаше да може да се свърже с Играта.

Така че спокойно можеше да се каже, че всички печелят от това нарушение на правилата, което обмисляше. Не беше предполагал, че Манге ще успее да извлече клипчетата. IP-адрес, може би хост на сървър, това беше всичко, което му трябваше. За съжаление, старият му приятел беше прекалено добър, когато ставаше дума за техника. Как трябваше да постъпи, за да включи Манге в плановете си?

— Нещата стоят така… Фарук — каза той, пробвайки внимателно чуждото име.

Трябваше да му угоди…

— Както ти казах, намерих телефона във влака преди няколко седмици, но това, което не ти казах, беше, че чрез него ме поканиха да участвам в една игра. Една много специална игра…

* * *

Впоследствие тя осъзна, че вече е знаела, че бележката ще стои там. Още когато влезе в съблекалнята, смущаващо чувство обхвана цялото ѝ тяло и когато отвори шкафчето си, разбра защо.

Трябваше да си ти!

Бяло залепящо се листче със знака на полицията и червен туш, грижливо закрепено за ръба на преградата, точно като предходното.

И както предния път, тя разбра, че бележката има право. Трябваше да бъде тя. Щеше да е някак по-справедливо, ако нейното тяло, а не това на Крюсе беше смазано вътре в колата. Око за око, можеше да се каже. Тогава най-накрая щеше да може да продължи напред. Да остави всичко зад себе си. Или поне имаше такава вероятност.

Но така не можеше да продължава.

Първо бележките, които зачестяваха все повече, после Хенке, когото го бяха хванали лудите и накрая Мике, който внезапно и без предупреждение беше нарушил установения модел. Тя трябваше да овладее ситуацията, да поеме отново контрол върху живота си. Не можеше да отлага повече, трябваше да го направи сега. И трябваше да започне с Нила.

* * *

HP всъщност се бе придържал към истината. Или във всеки случай почти. Единственото, което пропусна, бе дребният факт, че сестра му бе седяла в полицейската кола, която той разби при „Линдхагенс“. Но общо взето, всичко друго, което разказа беше nothing but the truth… Може би с още една уговорка. Манге никога не би повярвал, че той все още иска да играе. В което нямаше нищо странно, самият той едва разбираше как въобще обмисля подобно нещо. Освен това, Манге вече не беше от хазартния тип. Освен отделни „World of Warcraft“ сесии, където все още играеше с изтъркания си паладин, понастоящем го раздаваше на сигурно. Жена и дете, апартамент в предградията и прочие.

Беше забравил вълнението от играта, прилива на адреналин, който преминаваше през тялото и още по-важното: нямаше никаква представа какво е да се чувстваш избран, оценен и да получаваш респект от целия шибан свят!

Така че около мотивите му имаше лека мъгла…

Каза, че иска да разбере кой стои зад Играта, може би да прати анонимно съобщение на някой вестник, Мисия: разследване[79] или нещо такова. Да им достави малък payback за всички гадости, които му бяха причинили. Манге прие обяснението просто така, пък и защо не? Можеше и да е вярно.

Манге незабавно успя да изрови адрес на сървър, но това беше всичко. HP малко се обезсърчи, но Манге не беше човек, който се отказва. По всичко личеше, че сървърът се намира в Швеция и ако беше така, значи някъде в киберпространството някой го беше продал, инсталирал или конфигурирал. А този незнаен човек да се намира в мрежата с контакт на Манге беше вероятност, на която спокойно можеше да се заложи.

Щеше внимателно да пусне няколко кукички и оставаше само да чакат някой да клъвне. Това не беше точно развитието, на което HP се надяваше. Търпение и чакане не бяха стихията му, но от друга страна нямаше голям избор.

Трябваше просто да стисне зъби.

* * *

Съобщение по Group Wise[80] всъщност беше единственото, което ѝ трябваше, за да започне. Бързо намери адреса на Нила през вътрешната поща. Беше си сменила фамилното име, но все пак бяха минали тринайсет години и Ребека беше предвидила, че сигурно вече е омъжена.

Но как точно да се изрази?

Отне ѝ повече от час да сглоби писмото, като накрая осъзна, че ако иска някога да приключи, трябваше да бъде кратка.

Но когато премести курсора върху бутона за изпращане, тя внезапно започна да се колебае. Показалецът ѝ остана да виси във въздуха над бутона на мишката. Наистина ли беше добра идея?

Какъв отговор очакваше да получи? Ами да, разбира се, че искам да си поговорим, Ребека. Може да седнем на чаша кафе и да си припомним миналото. Между другото, можеш ли да ми разкажеш какво стана, когато брат ми беше убит?

Тя отмести стрелката на мишката. Трябваше да изчака няколко дни, за да обмисли нещата по-добре. Вече бяха минали тринайсет години, няколко дни повече или по-малко не бяха от значение.

* * *

HP се стресна, когато телефонът звънна. Трябваха му няколко секунди, за да осъзнае къде се намира и какво означава смешната мелодия, която звучеше из цялото помещение.

Апартаментът на Манге, correction, Фарук, самият HP беше на дивана, в стаята все още беше тъмно. Примигна няколко пъти, за да може да види часовника на телевизора. Кой по дяволите звънеше на семейство Ал-Хасан в 2:10 през нощта?

Звъненето спря, явно бяха вдигнали от спалнята. После бебето започна да пищи. Няколко минути по-късно един брой Манге с кървясали очи се появи във всекидневната, облечен в една от онези бели, дълги нощници, които напоследък изглежда винаги носеше.

— Алармата в магазина се е задействала, идваш с мен в града — произнесе той неясно, докато закопчаваше шалварите си.

— От охранителната фирма и от полицията вече са там, така че трябва малко да побързаме. Обличай се, докато аз отида до кенефа…

HP изпълзя от дивана и без да протестира, си навлече дънките и маратонките.

Тъкмо преди да тръгнат, мерна Бетул да си подава главата от детската стая и да му хвърля зло око, но не това бе причината стомахът му да се е свил от притеснение.

— Случвало ли се е друг път? — попита с привидно равнодушие. Минаваха по „Лилиехолмсбрун“, а Манге изцеждаше всичко от малкото си поло.

— Няколко пъти през годините — измърмори той между зъби, докато лавираше между светофарите. — Но не и след като сложихме решетка на витрината и монтирахме вътрешна камера. Според охранителната компания крадците не са влезли вътре, но въпреки това ченгетата искаха да отида веднага. Чудя се защо?

HP мълчеше, стиснал здраво дръжката на тавана. Буцата в корема му растеше експоненциално.

Четири минути по-късно Манге спря рязко пред магазина. Колата на охраната, както и две патрулки бяха паркирани отпред, малко по-нататък стоеше пожарен автомобил.

За облекчение на HP, на магазина, изглежда, му нямаше нищо.

— Здрасти — поздрави ги един от полицаите, докато вадеше бележник от джоба на панталона си. — Селини, Сьодермалмска полиция. Вие ли сте собственикът?

Той кимна към HP.

— Не, аз съм — Фарук Ал-Хасан.

Полицаят изгледа Манге и ориенталския му вид продължително, но не каза нищо.

— Окей, трябва ни малко лична информация, но това след малко, първо мисля да ви покажа как стоят нещата.

Той тръгна пред тях към входа. Вратата на магазина беше отворена и след няколко секунди HP схвана, че вероятно пазачът беше отключил както вратата, така и решетката.

— Бяхме точно зад ъгъла, когато алармата се включи, така че за малко да ги хванем по бели гащи. Две момчета с ЕС-скутер[81], единият е разбивал вратата, а другият е стоял отстрани. Колегата твърди, че номер две, изглежда, е снимал първия извършител. Записите на престъпления стават все по-чести, за жалост, happy slapping[82] и какво ли не…

HP изведнъж изстина. Отвори уста за да каже нещо, но полицаят го прекъсна.

— Така или иначе, преследвахме ги няколко минути, но ги изгубихме, когато тръгнаха по велоалеите в „Тантолунден“. Трябва да са използвали авариен чук или нещо подобно за да пробият стъклото.

Бяха стигнали до външната врата и полицаят посочи дупка във витрината, голяма колкото юмрук. От вътрешната страна стъклото беше покрито с нещо, което приличате на сняг, все едно че беше коледна витрина. Липсваха само пластмасови елени и дядо Коледа от шоколад, помисли си HP почти развеселен, преди да осъзнае каква беше бялата пяна.

— Изпразних пожарогасителя в дупката, така че така и не успя да хване. Ще падне малко чистене, но по-добре това, отколкото алтернативата…

Полицаят сви рамене.

Коремът на HP се беше свил и внезапно му стана трудно да диша. Гласът на ченгето звучеше почти като на забавена скорост.

— Хвърлили са няколко напоени парцала и са излели малко керосин през дупката. Изглежда не са имали намерение да крадат нещо, а просто да подпалят магазина. Да си си създал някакви врагове наскоро, ъъм… Ал-Хасан?

— Неее, поне доколкото знам — отвърна Манге и хвърли продължителен поглед на HP.

И двамата мълчаха в колата на връщане. Мислите се въртяха като луди в главата на HP, пушеше му се адски, но знаеше, че съвсем ще му паднат акциите, ако запали цигара в полото.

Това беше второ предупреждение, вярно, не особено сполучливо, но все пак. Ако ченгетата не се бяха появили иззад ъгъла, компютърният магазин вече нямаше да го има. Щеше просто да се изпари! Пуф!

И всичко се дължеше на решението му отново да наруши правило номер едно.

Беше забъркал Манге, което почти му бе коствало магазина. Което означаваше, че са ги наблюдавали по някакъв начин — или електронен, или навън имаше хора, които го следяха.

От мисълта HP настръхна. Не можа да се въздържи и погледна в страничното огледало. Зад тях имаше кола, форд, ако се съди по фаровете. Поддържаше разстоянието, изглежда, не бързаше.

— Леля ми има колониална вила[83] в Танто — каза Манге и минаха няколко секунди, преди HP да разбере какво има предвид.

— Ще се преместя утре.

В колата настана тишина.

Още един поглед към огледалото — фордът още беше там. Единият фар светеше по-жълто от другия. „Билтема“[84], не оригинал, предположи той.

Манге изглежда бе забелязал, че нещо става, защото сега и той хвърляше дълги погледи към огледалото.

— Ще звънна на няколко места — каза той и стисна волана. — Ще разберем кои са тия гадове, HP, и когато го направим, трябва да ми обещаеш, че ще им го върнеш тъпкано от мое име. Kick some ass, схващаш ли?

HP се усмихна и кимна.

— Обещавам, Манге — каза той и този път Манге не го поправи.

Отново стана тихо.

Опита се да помисли. Можеше ли наистина да обещае на Манге, че ще срита задника на Водача? Разбира се, беше бесен от начина, по който се бяха отнесли с него, а и това последното, да си го изкарат на приятеля му, определено беше over the line.

И все пак. Ама че скапани wankstas[85] бяха пратили да свършат работата! Некадърници, които не бяха проверили района, преди да тръгнат да палят. Беше видял флакона със спрей на няколко метра от мястото. Ченгетата явно не го бяха забелязали или не го бяха свързали с взлома.

Но HP схващаше, схващаше повече от добре. Първо подпали, после напиши съобщението. Всичко заснето. Такава мисия струваше едно хиляда точки, ако не и повече. Така че не я бяха възложили на новобранци.

Give the job to Luca Brasi.

И въпреки това я бяха прецакали, макар че бяха двама! Той с лекота щеше да се справи с такова нещо соло, но good people are hard to find, дори за Водача, както личеше.

Все пак неслучайно беше first Runner-up, 128-и, мъжът, когото дори всички царски коне не можеха да спрат. Само ако можеше да поговори с Водача, да получи шанс да обясни.

Видя Манге отново да поглежда разтревожено назад и реши засега да преустанови всякакви подобни мисли.

Манге изглеждаше като че го тресе параноята, все едно щеше да се пръсне всеки миг. На всичкото отгоре настъпи газта до дупка, а полото вече беше поработило здраво на отиване. Колата се тресеше сякаш имаше паркинсон и HP бързо си сложи колана, от което обаче не се почувства много по-сигурно.

Фордът все още се намираше на около петдесет метра зад тях.

Отклонението наближаваше, но Манге не се престрои за завой.

Вместо това намали малко скоростта, така че колата почти ги застигна.

Тъкмо преди да подминат отклонението, той превключи на по-ниска предавка и завърта рязко волана, правейки остър десен завой, което накара HP панически да се вкопчи в дръжката на вратата, за да не излети от седалката. Гумите на полото запротестираха шумно и колата се размина с мантинелата на косъм. После подминаха един червен светофар, без Манге дори да докосне спирачката.

— Успокой се, по дяволите — извика HP, за да заглуши измъчения шум на колата, но Манге, изглежда, не го слушаше. Кокалчетата на пръстите му, сграбчили волана, бяха побелели, а той стискаше челюсти така, сякаш се беше надрусал, с ЛСД[86].

HP се обърна, за да провери за форда, но пътят зад тях беше съвършено празен.

— Можеш да се успокоиш, Манге — каза той малко по-меко. — Няма никого зад нас.

Този път Манге явно го чу и след като провери на два пъти твърдението на HP, отпусна неохотно педала на газта с няколко сантиметра.

HP се изправи на мястото си и си отдъхна. По принцип Манге не беше особено добър шофьор и каскадата à la Джейсън Борн, която току-що изпълни, можеше да завърши много зле.

Фордът като че ли беше съвсем халал, шофьорът дори не бе помръднал волана в опит да ги последва, но Манге май въобще не беше забелязал. Вместо това изглеждаше все едно се оглежда за нови преследвачи, с които да се състезава. Имаха още път и HP трябваше да изкара Манге от параноята и то веднага, ако не искаше вечерта да завърши в болница „Худинге“.

— Слушай, има нещо, което исках да те питам… — каза той на един дъх.

— Стреляй — измърмори Манге, без да отделя поглед от страничното огледало.

— Цялата тая работа, дето си заприличал на продавач на килими.

— Ммм…

— Ами значи, всъщност се чудя защо? Имам предвид… минавал си през какви ли не периоди през годините. Вегетарианство, местна политика, „Амнести“[87]… Никога не си се задържал особено дълго на нещо. Като онзи цитат, който се върти като скрийнсейвър в магазина? If you don’t change…

— … then what’s the point of anything happening to you — допълни Манге и внезапно прекъсна взирането в огледалото. — Мамка му, HP, понякога наистина слушаш какво говоря!

Номерът проработи, челюстите на Манге се отпуснаха, а пръстите му отслабиха конвулсивната си хватка над волана. Житейска философия и коупландизми[88], това беше стихията на Манге, с такива неща се справяше значително по-добре, отколкото с улични състезания в предградията. Най-добре да го задържи в неговия comfort zone…

— И защо се задържа на исляма? — изстреля той и за свое учудване беше наистина любопитен какъв ще бъде отговорът. Нямаше никаква представа защо Манге беше сменил вярата си. Що за скапан най-добър приятел беше, щом дори не го беше попитал…

— Имам предвид, има цял куп религии out there, от които да избираш… — продължи той уклончиво.

— Е, какво, давай на бедните, постави духовното над светското, помагай на брат в нужда… what’s not to like? — усмихна се Манге, докато скоростта на полото спадна до по-нормални нива.

— Жени с було, атентатори самоубийци, holy war, няма много за харесване.

Манге въздъхна тежко.

— Повечето от тези неща нямат много общо с религията, ако погледнеш под повърхността… Фанатици има навсякъде, но на запад се плашим много повече от брадати типове, които горят знамена в Дамаск, отколкото от гладко обръснати елфи с прическа паница, които взривяват клиники за аборт в Детройт.

— Значи казваш, че приказките за джихад се дължат на лоша преса…?

— Нещо такова всъщност — засмя се Манге и, изглежда, вече почти се бе върнал към обичайното си аз.

— Точно както Библията, в 90% от Корана става дума за това да живееш праведен живот, да наблягаш на любов и милосърдие и да бъдеш добър с ближните си. Останалите десет процента е възможно да са били важни за племенното оцеляване в пустинята преди страшно много време, но в днешно време, естествено, са безсмислени. За съжаление не всички схващат, че живеем в двайсет и първи век, или по различни причини избират да не го правят. Но това далеч не е уникално за исляма. В Западния свят сме много добри в това да изместваме фокуса. Виж само войната срещу тероризма…

Той поклати глава разочаровано.

— Страхът е силен инструмент на властта, братко, при това много силен. Ако свириш правилната мелодия, хората си стоят на мястото, съсредоточават се върху идиотщини и не се тормозят за наистина важните неща като свобода на мнението и словото или други основополагащи човешки права. Работи двустранно.

— Значи голяма част от недоверието е един вид взаимен властови лост? Големият брат във всички страни печели от това да се плашим едни друга?

— Именно, братко, право в десетката! — Манге удари с юмрук по волана.

HP сви рамене. Кой знае дали Мангстъра нямаше известно право.

— … а името? За Ал-Хасан разбирам, нали баща ти се казваше Хасе, но защо точно Фарук?

— Ами, Магнус, както сигурно знаеш, означава „Великия“, а някак си не върви да се подписвам така…

HP не можа да не се разсмее.

Манге беше дребен и крехък, с очила с дебели рамки и линия на косата, която вече беше изминала половината път до Северния полюс. Едва ли имаше нещо величествено в него чисто физически.

— Никога не съм се чувствал като Магнус, а Манге звучи толкова осемдесетарско. Беше логично да си сменя името заедно с религията. Фарук е този, който може да различава правилно от неправилно. Някой, който помага на другите да намерят верния път. Религията ми помогна да си изясня много неща и се надявам да мога да направя същото за някои от ближните си.

— Значи затова не се отказваш? Дори с безнадежден случай като мен? Ти си духовният ми водач, my spiritual guide?

— Нещо такова, братко, нещо такова — усмихна се Манге и пусна радиото.

All parameters back to normal, помисли си HP доволно и се отпусна в седалката, но не можеше да се въздържи от време на време да хвърля скришен поглед към страничното огледало.

* * *

Ребека стоеше пред вратата на анонимна зала за заседания в сградата на Парламента, държейки чаша кафе в ръка. В действителност беше твърде рано да се върне на служба, но тя настоя и никой не възрази, дори Андерберг. Освен това Охраната беше затънала в работа покрай председателството на ЕС и всички мъже и жени, годни за служба, бяха добре дошли. Всички резервни подкрепления бяха свикани, което означаваше подсилване с още двайсет и пет души, които в миналото бяха работили за Службата. И въпреки това беше трудно да се напасне всичко.

Обектът, когото Ребека охраняваше, се намираше в залата за заседания и според разписанието щеше да бъде така още два часа. Викстрьом, с когото делеше задачата, току-що беше изтичал до столовата за бърз обяд и след половин час, когато щеше да се върне, тя щеше да направи същото.

Работата на охранителя се състоеше предимно от точно такива ситуации, тя бързо го беше осъзнала. Чакане, още чакане, после кратко прехвърляне на ново място, където чакането започваше отначало. Нямаше друг начин да прекараш времето, освен да правиш кратки разходи по коридора или да разменяш по няколко думи с колегите. Джобни книги и mp3-плейъри, каквито другите хора използваха за да облекчат еднообразието, бяха, разбира се, забранени в нейната работа. Деветдесет и пет процента от времето беше чиста рутина, смесена с монотонност. Трудното беше да останеш нащрек и в готовност за останалите пет процента, които не протичаха по шаблон и от които тя вече беше преживяла повече, отколкото ѝ се полагаха.

Оставаха ѝ още четири години от командировката в СЕПО и тя вече бе станала свидетел на повече екшън, отколкото множеството охранители виждаха през цялата си кариера.

Но въпреки случилото се, тя продължаваше да харесва работата, това да бъде защитник, който държи ситуацията под контрол. Педантично планиране, проверка на всички маршрути и пътища за евакуация, преглеждане на всички възможни сценарии, заедно с колегите в групата. Ако се случи X, аз правя Y, а ти Z.

В основата си плановете за всяка мисия бяха подобни, независимо кой беше охраняваният човек. Просто се добавяха още хора и оборудване в случаите, когато оценката на опасността беше по-висока. Освен това трябваше да планираш собствените си основни нужди като ходене до тоалетна, кафе и хранене. Разписанието и срещите на обектите се променяха постоянно и внезапно обядът и вечерята можеха да се окажат с по-нисък приоритет. Един по-възрастен колега я беше научил винаги да си носи протеинови барове и тя неведнъж бе била благодарна за съвета, когато кръвната ѝ захар бе удряла дъното.

Охранителите бяха важни за демокрацията, особено през последните години, когато атаките срещу политици ставаха все по-обичайни. Всички охранявани, на които тя бе попадала досега, бяха приятни хора, почти благодарни за услугите им и бяха следвали внимателно всички инструкции. Но от друга страна, все още не бе имала „честта“ да работи с кралската група…

Случилото се в Кунгсан, между другото, беше пълно безумие…

След първоначалните дни на истерия, медиите се бяха успокоили и вече бе минало известно време от последния път, когато тя прочете статия, която с абсолютна сигурност заявяваше кой стои зад нападението.

Тъй като атаката беше насочена към държавния глава, разследването се водеше от СЕПО, но ако се съдеше по коментарите на Вахтола и Рунеберг, те нямаха никакви горещи следи. „Самотен извършител на мотопед, отправил се в посока към «Биргер Ярлсгатан»“, пишеше в първите меморандуми, които бяха раздадени, и тя предполагаше, че това изречение до голяма степен обобщава цялото разследване.

Негово Кралско Величество, говореше се, бил бесен от случилото се и думите, които отправил към охранителите си, не били особено приятелски. Явно не са били достатъчно близо, за да го предпазят, което беше доста иронично, защото величеството обикновено искаше колегите да стоят възможно най-далеч от кралската му персона. Най-добре, ако бяха напълно невидими или поне извън полезрението му, но сега друго приказваше…

Вратата на залата се отвори и Ребека се изправи моментално. Оказа се просто един от асистентите, който отиваше за още минерална вода.

Тя погледна часовника и седна на стола, готова за още чакане. Оставаха три часа до следващата смяна.

* * *

Вилата всъщност не беше толкова зле! Имаше електричество и течаща вода. Освен това Манге му беше дал назаем лаптоп с ТВ приемник, който декодираше всички възможни платени канали. Действително, трябваше да сере в малкия външен кенеф в единия край на парцела, но това беше no biggy. Стига да имаше HBO, можеше да се изтропа в лехата, ако се наложеше.

Страшно беше внимавал, докато пътуваше насам. Беше прибрал само няколко неща в раницата си. Възглавница, спален чувал и малко ядене, както и пакетче трева, с което се бе снабдил срещу петстотинте крони, които Манге гузно му даде назаем като компенсация за краткотрайното си гостоприемство. Хексан Сюртант изглеждаше радостна и доволна, когато HP се разкара, но удоволствието беше негово. Сега поне беше самостоятелен.

Хвана метрото до „Слусен“, после се прекачи на зелената линия и пътува до „Фридхемсплан“. Там направи маневра като истински таен агент, изчака вратите почти да се затворят, след което се метна на влак обратно към града.

За по-сигурно повтори каскадата при „Т-Сентрален“, преди да продължи към „Цинкен“, където гепи едно старо колело и се доклатушка до „Тантолунден“.

Лесно намери правилната барака, жълти греди и бели прозорци, с две ябълкови дървета в двора. Не беше идвал тук откакто беше тийнейджър и с бандата се мотаеха около игрището за миниголф, за да заглеждат момичета и да пушат тайно от цигарите на леля. Those were happier days…

По онова време си мислеше, че колониалните къщи бяха за нърдове, но сега като възрастен признаваше, че да имаш мини къща не беше толкова тъпо, особено ако се нуждаеш от малко скривалище от околния свят. Ако от Играта искаха да го намерят тук, щяха да се поизпотят, засмя се той и дръпна дълбоко от джойнта.

Беше доста приятно да се живее така, близо до природата. Няколко птички и монотонна косачка беше всичко, което се чуваше. Едва когато се съсредоточеше, можеше да дочуе отдалечения шум от автомобили от „Хорнстул“ и „Рингвеген“, който иначе някак си се сливаше с фона.

Размаза се на малкия диван с решетъчна облегалка в помещението, което трябваше да представлява кухня, и където, като се изключат дивана и масата, нямаше друго освен кухненски шкаф и миниатюрна мивка. Слънцето грееше през касетираните прозорци и той всъщност се чувстваше много по-спокойно, отколкото в леговището на Манге в предградието.

Sweet!

Иззвъняването на лаптопа го извади от полудрямката му. Тъй като беше оставил телефона в магазина и не бе успял да си набави нов, в момента Messenger-ът беше единственият му контакт със света, а единственият, който имаше акаунта му, беше Мангстъра, a.k.a. Фарук.

Farook says: Салам алейкум, братко HP!

Badboy.128 says: Здрасти, Манге.

Farook says: Как е там в Миниатюршьопинг[89]?

Badboy.128 says: Съвсем окей всъщност поздрави леля си и ѝ благодари!

Farook says: will do!

Farook says: Поговорих с някои приятели и един от тях познава някакъв пич, който вероятно може да ни помогне.

Badboy.128 says: Nice, да му се обадя ли?

Farook says: Не, не можеш да се свържеш с него, единственият начин да го срещнеш е лично, явно е малко специален, адски умен, но леко особняк, схващаш ли?

Badboy.128 says: Компютърен нърд?

Farook says: И да, и не. Истински wiz. Преди няколко годиш всъщност съм чувал да се говори за него, но сега живее някъде насред нищото, изцяло офлайн, изглежда е развил електромагнитна алергия, така че не можеш дори да му звъннеш.

Badboy.128 says: Звучи страшно обещаващо…

Farook says: Моят човек казва, че този пич има връзка със сървъра, който намерих чрез телефона, че той го е конфигурирал и е наредил целия setup.

Badboy.128 says: Окей, нави ме!

Badboy.128 says: Значи какво правим?

Farook says: Моят човек ще се свърже с него и ще уреди нещо, онзи все пак е малко асоциален, но той вярва, че ще стане. Ще ти пратя инструкции по MSN, когато всичко е готово.

Badboy.128 says: ok fine.

Farook says: само още нещо…

Badboy.128 says: shoot, mr Spiritual Guide!

Farook says: моля те, моля те не ми пращай онзи скрипт с подскачащите смайлита, трябва да рестартирам компютъра, за да ги разкарам!!!!

Badboy.128 says: имаше предвид този?

* * *

Тя прочиташе съобщението отново и отново, без да го разбере напълно.

Ребека,

Аз и семейството ми нямаме какво да ти кажем.

Пернила

Нила беше отговорила на писмото ѝ. Рязко, както беше очаквала. Но имаше само един проблем. Тя така и не беше пратила съобщение, само го беше запазила в папката „Чернови“, докато премисли нещата. Но сега, като провери, имейлът го нямаше и вместо това го намери в Изпратени, а датата показваше вчера следобед, точно преди тренировката по стрелба.

Нила,

Има нещо, за което искам да говоря с теб и отлагах това твърде дълго.

Може ли да се срещнем за кратък разговор във време и място, които са ти удобни?

Поздрави,

Ребека Нормѐн (Петершон)

Собствените ѝ думи, точно както си ги спомняше, до последната запетайка. Нямаше промени или добавки.

Какво, по дяволите, беше станало?

Спомняше си, че вчера беше оставила компютъра включен, но можеха ли писмата да се изпращат сами? Имаше ли някаква автоматична опция, която изпраща черновите след едно денонощие или нещо такова?

Не вярваше, но от друга страна, с полицейската система никога не се знаеше.

И какво да прави сега? Нямаше голям избор. Бележките говореха ясно. Ако искаше да стигне до дъното на нещата, то беше принудена да говори с Нила, независимо дали тя искаше, или не.

За да се подсигури, се обади на телефонния си секретар, за да си обясни защо не трябва да се отказва.

11. Name of the Game

„Поредният ден адска жега! Глобалното затопляне явно работи извънредно, ако се съди по продължителността на горещата вълна“, помисли си той и с два пръста отлепи потната тениска от гърдите си.

Влак на север за две станции, после автобус.

Но какво щеше да стане после?

Имаше името на спирката, написано на бяло листче, слез и чакай, звучаха инструкциите. На майната си в пустошта. Мястото беше трудно откриваемо дори с „Гугъл мапс“. HP въздъхна и разтърка влажния си врат.

На пича, с когото щеше да се срещне, му хлопаха някои дъски, но от друга страна, това беше най-добрият, а и единственият шанс на HP да продължи напред и да разплете проклетата бъркотия.

Слезе от влака и огледа внимателно перона. Още трима пътници бяха направили като него. Възрастна двойка и петнайсетгодишен келеш с шапка с обърната назад козирка и смъкнати панталони. Седна на една пейка и изчака да се махнат и едва когато остана съвсем сам, се запъти бавно към спирката за автобуси.

Внимателно застана на грешно място, видя автобусът да идва и чак когато потегляше, HP се втурна през улицата и принуди сърдития шофьор да закове на място и да го качи. Ако някой го следеше, то въпросният вече го беше изгубил или тук, или когато направи номера с пероните на гара „Сьодер“ преди около половин час. И въпреки това не можеше да се отърве от чувството, че го наблюдават.

Трийсет и пет минути път с автобус и той беше на място. Но макар че преброи спирките и за всеки случай попита шофьора, пак не беше сигурен дали е слязъл на правилното място. Защото това наистина беше in the middle of fucking nowhere! Самотна спирка на междуградски път с ограничение 70 км/ч, голи полета във всички посоки и нито една къща.

Миришеше на суха пръст, слама и още нещо природно, което HP не можеше да определи точно. И естествено, не го посрещна никой…

Запали цигара и се отпусна за малко, но слънцето гореше във врата му и скоро вече влажната му тениска беше цялата мокра на гърба.

Трябваше да запомни да си купи шорти.

Няколко крави мучаха от разстояние, а далеч над хоризонта видя малък жълт спортен самолет да се спуска над върховете на дърветата. След самолета се вееше дълго знаме и HP не се сдържа да не се усмихне.

Не беше виждал такава реклама откакто беше малък. Интернет и кабелната телевизия не бяха ли убили този вид рекламиране? Но от друга страна, тук, в пустошта, сигурно всичко можеше да се очаква.

Събор във Фиердхундра, 28-31 юли, прочете той, когато самолетът се приближи.

Пак се ухили, събор във Фиердхундра! Вероятно банда заблудени типове в гащеризони, които отгатваха колко тежи някоя свиня, преобръщаха крави и сваляха петнайсетгодишните си братовчедки. Banjo solo anyone? Дингелингдингдингдингдингдинг динг…

Не можеше да проумее как, по дяволите, можеш да живееш така, вместо в града като хомо сапиенс.

— Ехо, Фиердхундра! — извика той и помаха на самолета, когато минаваше покрай него. Но въпреки че пилотът трябваше да го е видял, така, както стоеше по средата на пътя между окосените полета, HP не получи никакъв сигнал в отговор. Дори малко поклащане на крилата.

— Да го духаш, лайнар — измърмори той с цигара в устата и премина към други, не толкова приятелски жестове, преди самолетът да изчезне от погледа му.

Когато шумът от двигателя заглъхна, той чу друга, по-сприхава машина да се приближава. Оказа се флакмопед[90], а човекът, който го караше, беше същинско НЛО!

Дълга светла коса, съответстваща рунтава брада и отгоре на всичко стара кожена пилотска шапка с вградени очила. Син комбинезон, който определено бе имал и по-добри дни, и чифт стари войнишки ботуши допълваха картинката и на HP отново му бе трудно да се сдържи да не се засмее с цяло гърло.

Леко особняк, о, да!

Това направо си беше като скрита камера!

Мотористът спря рязко пред него и превключи на нулева скорост.

— Ти ли си този HP?

— Не, аз съм просто обикновен турист, който обича крави и природа, ти как мислиш — измърмори HP.

— К’во рече? — моторджията се наведе напред.

— Да, аз съм, хубаво местенце, крави, природа — отговори HP, този път достатъчно високо, за да го чуят през шума от двутактовия двигател.

— Ерман — кимна онзи в отговор. — Скачай!

HP се поколеба за миг, но после се качи на платформата, все още засмян. Разбира се, само това му оставаше, малко пътешествие с флакмопед, за да се циментират всичките му предразсъдъци за провинцията. Банджо-дуелът в главата му набра нова скорост и той си тананикаше, уверен, че шофьорът му не може да го чуе през тракането на двигателя.

Ерман следва шосето няколко километра, след което зави право през полетата по един почти невидим чакълен път.

Колкото повече приближаваха края на гората, толкова по-неравен ставаше пътят, но шофьорът не отпусна газта ни най-малко и когато се доклатушкаха до малката къщурка, скрита между смърчовете, цялата хилбили атмосфера почти бе спряла да забавлява HP.

Докато Ерман паркираше мотопеда под малък навес, който едва се виждаше измежду гъсталаците, HP се разтегна и разтри натъртения си задник.

Къде, по дяволите, се беше оказал?

Обиталището беше малко, може би петдесет-шейсет квадрата, така че не бе много по-голямо от вилата на леля Берит. Фасадата някога ще да е била червена, но сега повечето дъски бяха сиви, може би с леки намеци за розово на местата, до които слънцето и дъждът не се бяха добрали. Поддаващият азбестов покрив беше позеленял от мъх и лишеи, а около ъглите растеше еднометрова коприва. Цялото място изглеждаше сякаш може да се срути всеки момент.

— Айде, влизай — смотолеви Ерман и кимна към вратата, докато затваряше вратата на малкия навес. HP послуша поканата му и откри, че вътрешността на съборетината изглежда значително по-добре, отколкото бе очаквал.

Кухнята и малката всекидневна бяха чисти и спретнати, миришеше на течен сапун, а в единия край стара желязна печка пращеше уютно. Въпреки това в къщата беше хладно, вероятно защото лежеше в сянката на високите смърчове наоколо.

— Последва ли инструкциите? — попита Ерман, когато няколко секунди по-късно влезе в кухнята.

— Дам — отговори HP. — Не нося мобилен телефон, платих всички билети кеш и освен това направих малка Джеймс Бонд каскада, когато хващах влака, така че малкият ти рай е в безопасност.

Ерман изсумтя и хвърли пилотската шапка на един стол.

За своя изненада HP откри, че домакинът не беше някакъв чичак, както си бе помислил първоначално, ами вероятно само няколко години по-възрастен от него самия.

Ерман му направи знак да седне на кухненския диван, сложи старомодна кафеварка на котлона и извади чаши.

— Значи си алергичен към електричество, как става тая работа? — започна HP пресилено приятелски, но веднага получи изсумтяване в отговор.

— Двайсет и пет години компютри, магнитни полета, радиовълни и всякакви други гадости, които се носят из въздуха. И един ден се събуждаш с обрив и едва дишаш.

Той наля кафе и на двамата и HP отпи бърза вряла глътка. Варено кафе[91], не беше пил такова, откакто баба му беше жива, отбеляза той, когато успя да преглътне топлата течност, като същевременно разкара с мигане една сълза. Като се изключи температурата, беше доста хубаво.

Порцеланът беше тънък като лист, а дръжката толкова фино изработена, че той трябваше да държи чашата в стил Лидингьо[92], с изпънати малък и безименен пръст. Сервизът за кафе сигурно беше на годините на къщата, ако не и по-стар.

Той разбърка кафето, духна го и отпи още една внимателна глътчица, докато наблюдаваше домакина си.

— Значи искаш да разбереш повече за един сървър, който съм инсталирал? — каза Ерман и се втренчи подозрително в него през масата. — По принцип не разговарям с хора, които не познавам, или понастоящем с хора изобщо.

„No shit!“, помисли си HP и се засмя с лице в чашата.

— Но един стар приятел каза, че си окей, а му дължа услуга, голяма при това. Ако той гарантира за теб, значи в моите очи си окей. Та какво, значи, искаш да знаеш и защо?

HP беше обмислил стратегията си по време на пътуването и се насили да звучи неутрално.

— Само за кого си го инсталирал и къде се намира. Аз съм арт директор в малко рекламно бюро и на сървъра има доста снимков материал, който ме интересува.

Ерман го изгледа продължително и HP се помъчи да изглежда така, както си представяше, че изглежда един трудолюбив арт директор.

Внезапно домакинът се засмя и разпери ръце.

— Я виж ти, арт директор!

HP се усмихна и кимна.

Вървеше като по релси, идиотът направо кълвеше от ръката му!

— А пък аз да си мисля, че си играч, който е преебал нещата, и отчаяно се опитва да разбере що за тир го е премазал и в тази връзка — защо?

Ерман избухна в бурен смях, а HP бе принуден да се изкашля няколко пъти, за да изкара врялото кафе от кривото си гърло.

* * *

Поредният ден адска жега! Днес щеше да работи вътре в службата, което означаваше няколко часа различни книжни упражнения. Трябваше да чете анализи на оценки за опасност и предварителните програми за следващия период на председателстване на Съвета на ЕС. Имаше достатъчно време да разчисти бюрото си.

Въпреки че беше рано, ризата ѝ вече беше мокра под мишниците. В сградата имаше климатик, но тъй като всяко полицейско преустройване по някаква причина се нуждаеше също така от нови стени и офиси, сега почти всичкият студен въздух се оказваше в няколко стаи в другия край на коридора. За да създаде поне илюзия за хлад, Ребека бе принудена да си купи вентилатор, който сега бавно разбъркваше въздуха в офиса, който делеше с трима колеги охранители. Тя се настани до бюрото си, затвори очи и остави струята въздух да премине по лицето ѝ няколко пъти, докато тя събираше мислите си.

Бе ѝ отнело известно време да изрови номера. Нила я нямаше в телефонния указател, нито беше вписана в „Ениро“.

Беше потайна, разбира се, като деветдесет и пет процента от назначените в полицията, независимо дали беше нужно или не. Но и за това си имаше решение, разбира се. Беше нужен само разговор с едно момиче от отдел личен състав, което познаваше. Невинна лъжа, че тя и Нила ще карат курс заедно, и хоп, имаше график на дежурствата и домашен и мобилен номер. Кой каза, че женската мрежа не работела?

Но тя отново се колебаеше.

Как трябваше да започне и какво всъщност се надяваше да постигне с разговора? Да кажа веднъж завинаги каквото имам да казвам, повтаряше си тя. Да обърна страницата окончателно и да сложа край на проклетите бележки…

Това не бяха лесни цели, ако въобще бяха възможни. Само преди няколко дни би плюла на всичко. Все пак се беше справяла добре повече от десетилетие, без да мисли за миналото. Но след случилото се на „Линдхагенсплан“ лещата се бяха променили.

Да види Крюсе в такова състояние в болницата, с тръби и маркучи навсякъде, макар и значително по-свеж сега, отколкото в началото, я бе накарало да започне да мисли по нов начин. Можеше тя да лежи там. Може би дори трябваше да бъде тя, точно както твърдеше бележката, защото грешката беше нейна.

Така че реши да направи поне един опит, този път наистина. Да проветри, да каже каквото трябваше да каже още отдавна и да стигне до някакъв завършек. Първо със семейството на Даг, но после по някакъв начин също и с Хенке. Да го накара да ѝ прости за това, което бе направила или по-точно казано — не бе направила… Ако нещо такова въобще беше възможно.

Разговорът им онзи ден не ѝ даваше големи надежди. Беше пробвала да му позвъни, но дори новият номер, който ѝ бе дал, беше изключен. Типично в негов стил.

Но какво трябваше да каже?

„Истината!“ прошепна един глас в главата ѝ.

Въпреки жегата, тя изтръпна.

* * *

— Хайде, разкажи какво са те накарали да направиш и не се притеснявай от правило номер едно. В гората никой не може да чуе, че доносничиш!

Ерман отново се разсмя гръмко, докато пълнеше кафените чаши.

— Кой номер беше, като начало?

HP, меко казано, се чувстваше като гръмнат. Пичът го беше изиграл, беше се правил на идиот, въпреки че знаеше точно как стоят нещата. Адски яко. Голям майтап, Yippikayee motherfucker!

Но какво пък, трябваше да го преглътне и да приеме положението.

— Сто двайсет и осми — смотолеви той и малко след това за трети път в рамките само на няколко дни разказа историята си, спестявайки избрани подробности.

Когато приключи, Ерман кимна замислено.

— Аха, определено разбирам защо си тук. Имаш предостатъчно причини да си ядосан, спор няма. Но сега ще ти кажа защо трябва внимателно да си помислиш, преди да се впуснеш във втори рунд срещу Водача, ако това са намеренията ти.

Внезапно той стана от стола и обиколи малката къщурка, като се навеждаше от време на време, за да погледне през ниските прозорци. Видимо успокоен, той се върна до кухненската маса.

— Сега слушай внимателно, защото май не вземаш нещата на сериозно… или просто си малко тъп. Работил съм за Играта, така че знам за тях повече от останалите хора, но затова след малко. Като начало, кои, мислиш, са хората, които пишат на стената ти?

— Амиии, т’ва нали са хора, които са гледали клипчетата?!

HP всъщност не беше мислил много по въпроса. Отговорът беше очевиден.

— Трябва да са разни хора, които се кефят да гледат яки клипчета и са готови да се бръкнат. Иначе Играта нямаше да се движи — добави той с известна несигурност.

Ерман поклати глава.

— И ти наистина вярваш, че има цял куп хора, които си нямат друга работа, освен да гледат хулигански клипчета и им е омръзнало да го правят безплатно по YouTube или MTV?

— Ами… даа? — каза HP, най-вече поради липса на по-разумен отговор.

— А мисиите? Вандалщините, които ти и всички други играчи правите, стават по случайност, защото е яко, или? — Ерман го погледна очаквателно.

— Ох, не съм мислил за това — отговори HP и се почувства все едно са го пратили да се засрами в ъгъла.

Ерман въздъхна.

— Не, за съжаление, изглежда, не си голям мислител, HP. Ти си от тези, които просто следват импулсите си и правят каквото ги устройва, прав ли съм, или да?

— А, това какво ще рече? — HP беше сигурен, че са го засегнали и рязко вкара най-обиденото си изражение.

— Имам предвид, че си човек, който преди всичко гледа себе си и грам не му дреме за другите.

— И какво лошо има to look out for number one? — HP кръстоса ръце на гърдите си и се облегна назад.

Ерман пак въздъхна.

— Няма нищо лошо, по-скоро е хубаво качество, когато става дума за Играта. Не се познаваме, но позволи ми да направя няколко предположения.

Той започна да отброява на пръсти.

— Нямаш постоянна работа, все гледаш да минеш метър и затова фигурираш в полицейския регистър с редица дребни престъпления. Освен това имаш малко или никакви роднини и почти никакви приятели. Спри ме, когато сметнеш, че се отклонявам от истината…

Той погледна набързо HP и продължи да изброява на пръстите на другата ръка.

— Освен това жадуваш за признание и/или страшно ти трябват кинти. Как се справям дотук?

HP беше замръзнал.

Откъде, по дяволите, тоя знаеше всичко това?

Да не го беше проверил по някакъв начин или някой се бе разприказвал?

— Спокойно, приятел — подсмихна се Ерман. — Не съм ясновидец. Чисто и просто качествата, които изредих, се ценят в един играч, тоест в такъв като теб.

Той кимна многозначително, като че HP беше малко бавен, което го раздразни повече от бързия преглед на личността му.

— Нищо в Играта не е съвпадение, запомни това! — продължи Ерман. — Намерил си онзи телефон, защото са искали да го намериш. Вече са те били избрали, защото са сметнали, че притежаваш нужните качества. Първо са ти дали няколко лесни мисии, за да могат всички да видят на какво си способен, горе-долу както разгряват конете в „Сулвала“[93], и после: Place your bets ladies and gentlemen, Играта започва!

Мислите в главата на HP като че бяха спрели.

— И-имаш предвид, че залагат на мен като на хиподрума? — успя накрая да каже.

— Браво, Айнщайн, най-накрая ти светна! — захили се Ерман. — В основата си играта не е нищо друго, освен по-сложна форма на залагане, само че много по-интересна от „Алсвенскан“[94] или V75[95]. Играят от години, много преди да се появи интернет. Тези, които залагат, се наричат Кръга и ги има по цял свят. Има краткотрайни залози, от мисия на мисия, или по-дълга игра, при която се залага на The End Game.

— The end game…? — барабанът в главата на HP изведнъж отново се завъртя.

— Добър въпрос, значи все пак не си толкова тъп!

Ерман се беше изправил и размахваше ръце разпалено.

— Играчите, които преминат определено ниво, участват в по-голям сценарий, където всички мисии водят постепенно към някакъв grande finale. Кръгът може да залага на финалния резултат, The End Game. Дали играчът ще се справи с напрежението, или ще се огъне, чаткаш ли?

HP кимна несигурно. Радарът му за побъркани беше започнал да отчита леки сигнали. Това звучеше нелепо…

— Най-добре е ако играчът не загрее за какво става дума, ами действа съвсем импулсивно, което прави Играта още по-автентична. A true show of character, може да се каже.

Ерман направи още едно бдително кръгче из къщата, преди да се върне до масата.

Погледна HP изпитателно и изглежда се посъветва със себе си, преди да продължи.

— Окей, както вече казах, обикновено не разговарям с други хора, още по-малко за Играта, но отчасти имаш солиден спонсор, който гарантира, че си точен, и отчасти изглеждаш малко тъп, за да играеш двойна игра…

Ерман извади лист и химикалка от един шкаф и започна да рисува пирамида.

— Ето така изглежда организацията. Най-долу има сума ти дребни играчи, които се задоволяват с умерено вълнение и сигурен допълнителен доход, те се наричат Мравки. Мравките се използват за дреболии като да набавят джаджи или информация, да доставят или подготвят оборудване за различни мисии или да снимат. Мравките никога не се целят към върха, не стават истински Играчи, ами го играят на сигурно, ако ме разбираш?

HP кимна бързо. Не беше пропуснат факта, че Ерман за втори път го нарече тъп, но това звучеше адски интересно!

— Вероятно някоя Мравка е оставила телефона във влака, а друга е снимала пробната ти мисия. И пичът с чадъра може като нищо да е принадлежал към Мравуняка или просто е бил под ръка, трудно е да се прецени — продължи Ерман.

— Ами всичко останало, картата за достъп, ключа за ферарито, гранатата, шкафчето в „Сентрален“, ключа под масата…?

— Най-вероятно всичко е било уредено от Мравки! — потвърди Ерман. — Цялата Игра се гради на Мравките. Без тях нищо не би работило и затова постоянно събират нови. Има ги навсякъде: в полицията, застрахователните, Telia, Microsoft, Google, you name it. Така че можеш да си сигурен, че са знаели всичко, което си струва да се знае за теб, много преди да те оставят да намериш телефона.

Ерман нарисува второ ниво в средата на пирамидата.

— Мравките помагат и за набирането на Играчи, такива като теб. Мравката, която те е намерила, получава бонус за всяка мисия, с която се справиш, и колкото повече напредваш, толкова по-богат правиш него или нея.

HP вдигна ръка. Беше принуден да направи кратка пауза, за да смели всичко, което бе чул току-що.

Значи някой е подшушнал на Играта за него?

Може би дори някой, когото познаваше?

Ерман, изглежда, прочете мислите му.

— Може би въобще не познаваш Мравката си. Може да е бил всеки, който е попаднал на данните ти: работодател, лелка от Социалните или чиновник в Бюрото по труда.

По някаква причина, това разяснение не накара HP да се почувства много по-добре.

За него всичко бе било игра, времегубка с extra twist. Но това тук…

— Играчите са в различна категория от Мравките и те се използват за по-квалифицирани и рисковани задачи, разбираш ли разликата?

О, да, HP схващаше. Вратата на апартамента му и опита за палеж на магазина не бяха неща, които да се възложат на Мравка, искаха се значително повече кохонес за целта.

— Всеки Играч получава, както вече знаеш, редица мисии — продължи Ерман, докато рисуваше най-горното ниво на пирамидата. — Всичко е измислено така, че да се разбере доколко можете да бъдете притиснати и, разбира се, Кръгът залага къде е границата. Постепенно повечето отпадат, но Играта, естествено, е предвидила това. В крайна сметка Играчите са просто недълготрайни продукти и едва малцина имат качествата да стигнат до върха. Когато си се разприказвал пред онова ченге, истинско или не, в кибер пространството е имало доволна групичка, заложила, че ще се пречупиш, и няколко други, които страшно си разочаровал. Но можеш да си сигурен, че някой друг вече е заел мястото ти в светлината на прожектора.

Той нарисува стрелка през цялата пирамида.

— Играта винаги продължава — you are always playing the game, схващаш ли?

— Ами класирането, клипчетата и всичко това? Нали бях first Runner-up, това трябва да означава нещо?

Самият HP усети колко отчаяно звучи, но не положи усилия да го скрие.

Ерман бавно се засмя.

— HP, HP, HP… Ти все още не разбираш… Нищо от преживяното не е било наистина. Всичко е просто игра, телефонно приложение, което безпроблемно интегрира реалност и илюзия толкова добре, че постепенно става невъзможно да знаеш къде е границата. Потърси значението на думата Game и ще схванеш какво имам предвид.

Неразбиращият поглед на HP накара Ерман да въздъхне за пореден път.

— Окей, така стоят нещата на прост език: те те лъжат, HP! Играта показва неща, които са реални, както и такива, които са нагласени специално за теб. Мотивацията е различна за всеки играч. Някои се надъхват от спорт — други от мацки или музика. Ти, от друга страна, очевидно обичаш филми и компютърни игри — така че Играта ти е дала главна роля, заедно с фен клуб и всичко останало…

Ерман изпи последната глътка кафе, преди да продължи.

— Изведнъж се оказваш главен герой, вместо наблюдател. От Nobody до VIP само за няколко дни. Феновете в кибер пространството сякаш не могат да ти се наситят, а скоро и ти на тях. И всичко, което Играта иска в замяна за страхотното преживяване, са няколко нищо и никакви мисии…

Той се втренчи в HP, който беше пребледнял.

— Принципът е като с всеки друг порок — продължи той. — Наркотици, игри и, както в твоя случай, внимание и признание. В главата цъкат същите механизми. С нарастването на зависимостта мозъкът постепенно губи способността за критичен анализ. Чисто и просто си се превърнал в recognition junky! Всичко, което не помага или подсилва твоя buzz, се отстранява и мозъкът ти запълва празнините. Вярваш, защото искаш да вярваш и по този начин помагаш на Играта да скрие шевовете в приложението. Истина или лъжа, правилно или грешно играят все по-малка роля. По-големи, по-дълги и повече kick-ове са единственото, което има значение. Но всичко е просто игра — it’s all a fucking Game, схващаш ли?!

Той погледна подканващо към HP.

— Така че да се върнем на въпроса ти, приятелю. Класирането, което са ти показали, може и да е било истинско, но със същия успех може да е било нещо, което са съчинили само за теб. Защото такива неща те надъхват. Играят си с теб, HP, точно както ти си играеш с нещастниците от другата страна на мисиите. Което ни отвежда до по-неприятната част от Играта.

По-неприятната!, помисли си HP. Как, по дяволите, това беше възможно?

Внезапно се почувства като кръгъл идиот, кукла на конци, с която са се гаврили просто за забавление. Подръпвали са конците му, за да видят какво ще стане и после са залагали на резултата.

Дами и господа, отгатнете какво ще се случи, ако дръпнем въже номер четири. Ще се справи ли 128 с напрежението? Ще хвърли ли камък върху колата на сестра си заради малко признание, тя ще оживее ли, and will he break under pressure и ще захленчи ли като малко момиче? Ladies and gentlemen place your bets and stay tuned…

Барабанът в главата му се въртеше с пълна скорост и му трябваха няколко секунди, преди да се усети, че Ерман е продължил с изложението си.

— … мисията идва всъщност? Залагането е само един от източниците на приходи в Играта. Както сигурно разбираш, струва цяло състояние, за да се движи машината. Играе се на няколко континента едновременно, така че финансирането е ужасно важно.

Той спря за момент, за да напълни отново чашите им и да обиколи къщата за трети път. След като отново се увери, че всичко е спокойно, той се върна в кухнята.

— Разбираш ли… — започна Ерман с нисък глас и се наведе към HP толкова близо, че той усети таниновия коктейл в дъха му — … ето тук всичко става настина nasty!

* * *

Другите играеха флорбол и в коридора бе празно, така че тя се възползва от възможността. Беше се извинила, че още има болки в тялото след катастрофата и тъй като те все пак бяха събрали два пълни отбора, не се бяха опитвали да я разубедят.

Според графика Нила не беше на работа днес, така че започна с домашния номер. Два сигнала, после трети и четвърти. Включи се телефонният секретар и тя тъкмо щеше да затвори, когато чу някой да шумоли със слушалката.

— Ало, Нила е!

Гласът звучеше горе-долу както си го спомняше.

Вдиша дълбоко.

— Здравей, Нила, обажда се Ребека Нор… ъм, Петершон. Имаш ли няколко минути да поговорим? Наистина бих го оценила.

Още шумолене, после:

— Извинявай, трябваше да изключа секретаря. Как каза, че се казваш?

— Ребека, Ребека Петершон.

Слушалката затихна.

Сърцето на Ребека биеше толкова силно, че ѝ се струваше, че вижда как ризата ѝ се мести в такт над гръдния кош.

12. Being Game

— Така стоят нещата, приятелю. Играта изисква цял куп пари, за да функционира.

Ерман изброи бързо на пръсти.

— Мравките, телефоните, сървърите ферми и — не на последно място, служителите, тези, които са назначени да се грижат за цялата организация. Освен това ги има и всички пари, които непрестанно се плащат на играчите, както и възнагражденията за ония, които са се справили изключително добре. Получават се редица постоянни разходи всеки месец, но съм го изчислявал и всичко това се покрива от приходите от залозите. Но големият паричен поток, златната гъска, която осигурява печалба на собствениците, идва от възложителите.

HP кимна, сякаш разбира, но истината бе, че се чувстваше напълно изгубен.

— Различни възложители се обръщат към Играта, за да им свърши това-онова, следиш ли мисълта ми?

Ерман продължи почти маниакално:

— Неща, които не могат да се свършат по друг начин.

HP все още изглеждаше равнодушно.

— Illegal stuff, схващаш ли!

Той забарабани нетърпеливо с показалец по масата.

Аха, HP май започваше да разбира…

— Искаш да кажеш, че човек може да позвъни и да си поръча нещо и Играта го урежда? — попита той очаквателно.

— Нещо такова — кимна Ерман разпалено. — Тази част е Top-Secret и е поверена единствено на най-вътрешното обкръжение на Водача. Не знам всички подробности, но мисля, че нещата стоят горе-долу така: Възложителят иска нещо да бъде уредено, но без каквито и да е било следи, които да водят към него. Може да става дума за информация, фирмени тайни или нещо по-средновековно, като да се разправят с някого, на когото има зъб. Играта разполага с капацитета да се справя с такива задачи, естествено срещу тлъста пачка. Може би има Мравка, която може да се докопа до нужното, или пък пращат някой Играч да свърши работата, ако е по-рискована. Играта може да се използва за абсолютно всичко.

Лицето на HP почервеняваше все повече и някъде дълбоко в главата му зазвъня предупредително звънче.

— Като например онзи адвокат, за когото разказа. Вероятно доста е ядосал някого, но вместо този човек да се оплаче в адвокатската колегия, той се е свързал с Играта. Водачът веднага е изнамерил инструмента, както и играч, жаден за респект, и който мрази Стуреплански адвокати. Възложителят е получил отмъщението си, документирано на видео, и в случай, че се беше издънил и те бяха хванали, а освен това беше достатъчно глупав да нарушиш правило номер едно, нямаше да има много за разказване — или поне не и нещо, на което ченгетата да повярват. Точно както казва Дърдоркото в Обичайните заподозрени.

The greatest trick the devil ever pulled was convincing the world he didn’t exist. Ти си просто обикновен nobody, без никаква връзка с реалния възложител. Лий Харви шибаният Осуалд, разбираш ли? Трябва да се съгласиш, че е измислено гениално, но същевременно е отвратително!

Ерман изхвърча от стола и започна нетърпеливо да кръстосва из малката кухня.

— Ооо… разбира се! — съгласи се HP, докато се опитваше да наблъска най-новата информация във вече претоварения си мозък. Тази работа звучеше несериозно, което вероятно беше the understatement of the year…

— Значи имаш предвид…? — започна той, най-вече от учтивост.

Ерман го погледна нетърпеливо и отново се настани до масата. Видимо не беше особено доволен от бавния отговор на HP.

— Проблемът очевидно е, че няма граници, чат ли си? Действително, Водачът никога не може да принуди даден играч да направи нещо, това е един от стълбовете на Играта. Играчът винаги трябва да има избор, това и сам го знаеш. Червено или синьо, вярно или грешно, в крайна сметка вие, играчите, го решавате и така трябва да бъде. Макар и Играта естествено да предпочита определен изход, трябва все пак да има алтернатива, вероятност за нещо изненадващо или неочаквано. В противен случай нямаше да има на какво да се играе и изобщо нямаше да има Игра!

Гласът на Ерман изби във фалцет.

— Това, което прави Играта, е през цялото време да разширява границата на това докъде е готов да стигне играчът. Виж само как е станало с теб! Говорим за нападения, палежи, саботаж, дори убийство! Трябва само да отвориш вестника и ще видиш, че се случва всеки ден!

Ерман се изправи и възобнови нервното си обикаляне.

HP се убеждаваше все повече, че подозрението му е било вярно, че Ерман на път да превърти. Достатъчно бе да видиш цвета на лицето му, за да осъзнаеш, че Ейяфятлайокутл скоро щеше да изригне.

Да не говорим за зловещия му втренчен поглед…

— Провери която новинарска медия искаш и ще видиш Играта в действие. Трябва единствено да внимаваш за думи като „необяснимо“, „неизвестна причина“ или „без ясен мотив“. Тогава значи си се натъкнал на някаква Игра…

Ерман внезапно скочи към един от прозорците и огледа неспокойно дърветата, сякаш бе чул някой да се приближава.

След като, изглежда, не откри никого, той се върна обратно до масата с две бързи крачки и се наведе към HP.

— Стига да можеш да си платиш, биха приели почти всяка задача! — изсъска той в лицето на HP и разкри отблизо гледка към ред пожълтели зъби. — Винаги има някой глупак, който ще се навие. Някоя подходяща балама, която вече е преминала всички граници. Случва се постоянно, на куп места по целия свят. Провери сам, ако не ми вярваш!

Гласът на Ерман отново се промени и HP въздъхна разочаровано. Мамка му, а беше започнало толкова обещаващо… Допреди пет минути пичът все пак изглеждаше донякъде адекватен. Малко ексцентричен може би, но кой не би станал такъв тук, в ничията земя? Обаче сега бе прекрачил границата big time!

Значи това беше: злата организация, световната конспирация, която лежи зад всички гадости по света. ЦРУ Опус Деи, ЦОП[96] или Масоните, зависи само коя откачалка попиташ. Картонен лозунг на гърдите и запазено място на „Мюнториет“[97].

Единствено аз прозрях истината! Yippikayee mothafucker! Game over, благодаря за кафето, време е да се чупя…

— Благодаря, Ерман, много полезна информация е това, но трябва… — смотолеви той и се изправи.

— Пауза за пушене, няма проблеми, но трябва да излезем навън. Ще взема една от твоите — измърмори домакинът смутено, като че коментарът бе прекъснал хода на мислите му и той бе изпуснал нишката.

Преди обърканият HP да успее да възрази, Ерман тръгна пред него към прага на верандата.

„Във всеки случай е хубаво да се излезе на чист въздух“, помисли си той и извади пакета цигари.

Предложи една на Ерман, след което запали и своята и неговата със старата си, вярна Зипо. Пое две дълбоки дръпки и опита да усмири бушуващите си мисли.

Окей, от една страна, на Ерман му хлопаше дъската, но от друга, той очевидно разполагаше с много полезна информация за Играта, Макар и казаното да променяше значително собствените му представи, не можеше да се отрече, че много от информацията всъщност звучи разумно, ако не дори логично, ако думата въобще можеше да се използва в този случай.

Но теорията за всеобхватната световна Конспирация отиваше твърде далеч, за да я преглътне. Чиста булевардна кримка, липсваха само няколко серийни убийци и пенсиониран полицай, за да е пълна чалнатата картинка.

Стояха мълчаливо известно време и пушеха, докато HP постепенно се опитваше да измисли следващия си ход.

В действителност беше доста изкушен да се разкара, втренченият поглед в светналите очи на Ерман преди малко го беше поизплашил и той изведнъж си припомни, че са съвсем сами в пустошта, без никаква възможност да повика помощ.

Но Ерман, изглежда, отново беше на себе си. Налудничавият поглед беше изчезнал и частите от лицето му, които можеха да се различат зад брадата, бяха възвърнали нормалния си цвят, така че май беше безопасно да остане още известно време.

Все пак имаше още неща, които трябваше да разбере.

— Иии, ти как се забърка във всичко това, Ерман? — започна HP внимателно.

Ерман направи дълга последна дръпка и после хвърли фаса в копривата.

— Аз инсталирах фермата им тук, на север.

Той хвърли бърз поглед към HP и видя, че той отново изглежда объркан.

— Сървърната ферма — поясни той бавно, като че говореше на дете. — Играта има общо пет такива или поне бяха толкова, когато аз се махнах.

Той отново заизрежда на пръсти:

— Северна Америка, Южна Америка, Африка, Азия и Европа/Близкия изток. Големи, проклети мегаферми, които обработват цялата информация в Играта. Сървърите вътре управляват всички телефони, обработват видеофайловете, изпращат мисиите, събират и съхраняват информацията и следят паричния поток. Освен това отговарят за цялата комуникация между играчите. Водача и Кръга. Без фермите няма Игра, схващаш ли?

HP кимна ентусиазирано, това го схващаше и по-важното — това беше useful information!

— Значи ти си инсталирал тази в Европа?

— Европа и Близкия изток — поправи го Ерман.

— В такъв случай трябва да е някаква зверска ферма?

HP се постара да звучи впечатлен. Явно подейства, защото пичът се поразведри.

— На практика ме оставиха да действам свободно, осигуриха ми тлъста банкова сметка и основно оборудване, после оставаше само to make it happen. Почти шестмесечен труд, шейсет часа седмично. Използвах най-новите технологии, както и някои неща, които още не бяха излезли на пазара, а може и никога да не излязат. НАСА, схващаш ли? Играта можеше да намери всичко и имам предвид ВСИЧКО! Трябваше само да им кажа какво ми трябва и те го доставяха.

Той си пое дъх доволно.

— Звучи страшно добре! — подмаза се HP. — Но как те откриха? В смисъл… защо точно теб?

— Защото бях най-добрият, не схващаш ли? — Ерман го погледна още веднъж като че беше идиот, но HP си замълча.

— Не разбра ли какво ти разказах преди малко? Играта си пише домашните, имат информатори навсякъде и вероятно не им е отнело много време да съставят списък с хората, които биха могли да направят това, което им трябва.

Той направи жест с два пръста към HP, който веднага довърши цигарата си, извади пакета и запали две нови марлборо за себе си и за домакина.

— Първо анонимен имейл, за да проверят дали се интересувам, подправен с достатъчно въпроси и предизвикателства, за да ме надъхат. Горе-долу както при теб и първата ти мисия. Мина известно време, преди да се усетя, че не се шегуват, че наистина искат да създадат такава сграда тук, горе, а не говорят просто хипотетично. Когато все пак схванах, че говорят сериозно, не можех да им откажа. Беше once in a lifetime проект, какъвто повечето хора от бранша само си мечтаят да осъществят. Проблемът беше, че така и не получих никакво признание за него.

Той прочисти гърло и се изхрачи в копривата.

— Докараха някакви костюмари и трябваше да подпиша цял куп документи, но всички бяха просто различни варианти на правило номер едно: Никога не говори за Играта! Когато бях готов, дойдоха да инспектират и щом одобриха свършената работа, оставаше само да им върна ключовете, картата за достъп, всичко. Благодаря, ние поемаме оттук. Предложих им да остана на работа, да бъде системен администратор на фермата. Не исках почти никакво заплащане, само да продължа да работя с всичко — както сървърите, така и това, което бях видял от Играта, звучеше толкова примамливо…

— Но…?

— Благодаря, но не, имаме си наши хора. И това беше! Просто се отърваха от мен след всичките ми усилия. Картата ми сигурно е била блокирана още преди да напусна сградата, а след това бях забравен. Няколко пъти опитах да се включа в системата от разстояние, но всички вратички бяха затворени. После получих малък поздрав от Водача и за съжаление, точно като теб, не бях достатъчно умен да се вслушам…

Той дръпна дълбоко и после бавно издиша дима докато клатеше глава.

— Беше ми трудно да зарежа всичко, това беше моят Магнум Опус. Най-великото ми постижение, нещо, с което само шепа хора по света биха могли да се справят сами и то за толкова кратко време. Но не получих никакво признание, просто благодаря за кафето и край. Какъвто си бях глупав, продължих да пробвам да вляза в системата. Може би вярвах, че ако намеря проблеми, неща, които са се объркали и аз мога да ги поправя и всичко да заработи още по-добре, те ще осъзнаят, че се нуждаят от мен и щяха ме пуснат обратно. Ще осъзнаят, че съм сила, с която да се съобразяват! Но не можеш да направиш comeback. Оставят ли те навън, никога повече не те пускат обратно!

HP преглътна.

Това не беше точно съобщението, на което се бе надявал.

— И какво се случи? — попита той, въпреки че вече подозираше какъв ще е отговорът.

— Внезапно започнаха да се появяват проблеми. Инсталации, които бях правил на други места, крашваха, програми се оказваха заразени с вируси и клиентите ми полудяха. Освен това банковите ми сметки бяха блокирани, телефонът и интернетът бяха спрени без предупреждение, случваха ми се всякакви неприятности. Работех денонощно, за да оправя нещата, но след някоя и друга година бизнесът ми беше смачкан. Същото важеше и за мен, горе-долу по това време се разболях.

Ерман внезапно започна да звучи уморено.

— Така че плюх на всичко и се изтрих от картата. Няма да ме намериш в никакви регистри, никъде — добави той доволно. — На практика не съществувам. Нямам граждански номер, банкови сметки, карта за ICA[98] или абонамент за телефон, електричество или вода. Напълно извън полезрението на Големия брат!

— Но как ти се получава, имам предвид, все пак ти трябват пари?

— За всичко си има решение, ако човек има желание. Иска се планиране и труд, но е възможно. Спомни си, че не толкова отдавна интернет беше чиста научна фантастика! Карам го old school, само кеш и low tech. Всъщност работи по-добре, отколкото би повярвал човек!

HP поклати глава със съмнение. Той по-скоро би вдишал дълбоко няколко пъти от ауспуха на колата, отколкото да изживее остатъка от живота си така. Без телевизия, без интернет, даже без електричество! Съвсем сам, на тъмно в пущинака. Като се има предвид и това, на което го бе подложила Играта, нямаше нищо чудно, че Ерман беше на ръба да превърти.

— Тази ферма — каза той внимателно. — Къде точно се намира?

Ерман изсумтя.

— Ти къде, по дяволите, мислиш? Къде може да се направи сървърна ферма с такава големина? Къде има най-добра връзка с интернет, най-стабилен трафик и най-добра среда за пренос на данни? Помисли малко! Къде се намират всички големи риби тук, горе? Собствената Силициева долина на Северна Европа?

Минаха няколко секунди докато претовареният мозък на HP направи връзката.

— Шиста[99] — прошепна той почти с преклонение.

— Бинго! — отговори Ерман и се засмя. — Въпреки всичко не си съвсем изостанал!

* * *

— Нила, има нещо, което искам да си изясним, нещо важно, и бих оценила, ако отделиш няколко минути да поговорим.

Добра реплика, съвсем според планирания сценарий.

Все още цареше тишина, но Нила поне не беше затворила. Ребека я чуваше да диша от другата страна на слушалката. Тежко дишане, като че беше тичала, за да успее да вдигне. Ребека изтълкува тишината като вид насърчаване.

— Бих искала да ти обясня какво стана онази вечер и защо. Как всичко се случи така, както се случи. Но най-добре да не е по телефона. Мислиш ли, че може да се срещнем някъде и да поговорим?

Тя се напрегна максимално, за да звучи спокойно и овладяно. Сякаш това, което искаше, не беше голяма работа, просто разговор между двама възрастни, за да изяснят това-онова.

— Мисля, че бях достатъчно ясна в писмото, Ребека.

Гласът на Нила беше леден.

— Нито аз, нито някой друг в семейството ми има нещо да ти каже. Бъди добра и не ми звъни повече!

— Н-но… — започна тя, преди да открие, че разговорът е прекъснат.

* * *

— Представи си, че си мен, относително lowtech пич, който иска да свие номер на Играта и Водача. Да им достави малко payback за всички гадости, на които са ни подложили. Какво би направил тогава?

Ерман кимна замислено.

— Интересен въпрос, всъщност, хмм…

Стана тихо за няколко секунди, докато той размишляваше.

— Ясно е, че най-добре би било да вдигна всичко във въздуха, но това може би е малко пресилено…

— Нее, не думай! — изпусна се HP, но Ерман изглежда не забеляза.

— В такъв случай бих се насочил към парите — продължи той.

— Какво имаш предвид?

— Ами, вече знаеш как стават всички възнаграждения, чуждестранна кредитна карта, вързана към анонимна банкова сметка. Горе-долу като предплатен ваучер за телефон. Трябва само да изтеглиш мангизите, невъзможно е да се проследи кой коя карта е използвал.

HP кимна нетърпеливо. Говори по същество, mofo!

— Всички плащания принципно стават по един начин. Заплатите на служителите, Мравките и подизпълнителите, всичко става с такива карти, а те, от своя страна, се захранват от анонимна номерирана сметка някъде на Карибите. Основната сметка винаги е заредена, за да се движи Играта. Ако наистина исках да свия номер на Водача, щях да опитам да се добера до номера на сметката и да направя малко теглене. Това би парализирало Играта за седмици, може би дори месеци, а ти самият ще получиш достатъчно пари, за да се скриеш доста добре на някое далечно, но приятно място.

— Това може ли да стане наистина?

— Ами да, може — Ерман сви рамене. — Работата е там, че понеже Играта е адски внимателна да държи всичко анонимно, то сметката не е обвързана с никого. Всичко, което ти трябва, е номерът, който се използва в случая. Предполагам, че сменят цифрите постоянно, така че трябва да си както хитър, така и бърз. Аз лично така и не видях никакви цифри, просто нагласих setup. След това техните хора въведоха нужната информация. Но всичко го има във фермата. В това съм сигурен.

— Може ли да бъде хакната?

— Не, както казах, пробвах и щом аз, който построих всичко, не мога да се справя, гарантирано и никой друг няма да успее. Говорим за ИТ-сигурност, която сигурно с по-добра от тази на Пентагона и НАСА, взети заедно…

„Сигурно“, помисли си HP скептично, „но така или иначе хакването явно не е опция.“

— И какво може да се направи, за да се добере човек до номера на сметката?

Той вече предполагаше какъв ще е отговорът.

— Трябва да влезеш във фермата физически. Има контролна стая и озовеш ли се вътре, можеш да намериш каквото ти трябва, стига да знаеш къде да търсиш. Но трябва да си много внимателен. Ако дори само заподозрат, че номерът е разкрит, ще сменят цифрите веднага.

HP кимна, докато гасеше цигарата в подметката си.

Това звучеше направо като Мисията невъзможна.

Но какво пък, не беше пътувал чак до тук, за да се върне с празни ръце. Твърде много информация беше по-добре от твърде малко.

— Можеш ли да поясниш какво трябва да направя? — каза той и изстреля фаса към най-близкия смърч.

Ерман се засмя.

— Разбира се, 007, няма проблем!

Той се обърна кръгом и влезе обратно в къщата.

HP запали още една цигара. Цялата тази история беше като проклет блокбъстър. Отдели няколко минути в размисли на кой филм приличаше най-много. „Теория на конспирация“ може би, или „Обществен враг“? Беше като смесица от всичко, a fucking tribute. Дръпна дълбоко няколко пъти. Високо над себе си чу познато бръмчене.

„Фиердхундра Еърлайнс, следобеден полет“, засмя се той на себе си.

Ерман се върна на верандата със сгънато листче в ръката.

— Тук има всичко, което ти трябва: адресът на фермата и няколко стари потребителски имена, които може би ще проработят. Написах и интернет страницата на банката, в случай, че някога стигнеш дотам. Остава само да измислиш как да се промъкнеш вътре, но с това, за съжаление, не мога да ти помогна.

HP хвана листчето, но Ерман не го пусна.

— Обещай ми нещо, HP.

— Какво?

— Видя как живея, какво е направила Играта с мен — втренченият му поглед отново накара HP да настръхне. — Обещай ми, че ще използваш тази информация, за да им смачкаш шибаните топки, обещай!

Цветът на лицето му отново бе започнал да потъмнява.

— Разбира се, приятел, няма проблеми, спокойно — смотолеви HP притеснено и дръпна листчето.

Беше получил каквото му трябваше и ставаше крайно време да си маха оттук.

Адресът беше единственото, от което всъщност имаше някаква полза, останалото на практика беше безсмислено. Независимо какво беше обещал на горското същество, едва ли щеше да влезе с взлом във фермата, единственото, което му трябваше, беше връзка с Водача и най-накрая я беше получил. Пощенски адрес при това. Трябваше просто да отиде до там и да позвъни, ако все още имаше желание за това след всичко, което чу току-що.

Бръмченето над тях се завърна и Ерман се стресна. Огледа се неспокойно между смърчовете, за да опита да види самолета.

— Спокойно, Ерман, просто малката авиокомпания на Фиердхундра прави обиколката си за деня — ухили се HP нервно. — Нищо толкова страшно.

— К’во каза! — Ерман се обърна към него и HP откри, че налудничавият поглед е направил грандиозно завръщане.

— Ами казах, че това е просто самолет, който рекламира скапан селски събор във Фиердхундра следващата седмица. Няма защо да се притесняваш.

Умишлено говореше бавно, точно както Ерман бе говорил на самия него преди половин час, но сам чуваше колко сплашено звучи.

— Виждал ли си самолета по-рано?

Ерман беше пребледнял.

— Д-да, мина покрай мен тъкмо преди да ме вземеш със селската си лимузина, успокой се, мамка му!

Ерман, изглежда, не го чуваше. Няколко секунди не каза абсолютно нищо.

— Махай се! — процеди накрая между стиснатите си устни.

— А? — HP нищо не разбираше.

— Махай се, изчезвай, върви по дяволите, тъп ли си!

Ерман размаха ръце и направи няколко крачки към HP.

Той отстъпи инстинктивно и вдигна ръце пред себе си.

— Окей, окей, само се успокой, тръгвам, тръгвам! Исусе, очевидно тоя пич окончателно бе превъртял.

— Това е просто скапан самолет, Ерман, няма нужда да се палиш толкова!

* * *

Дотук с брилянтния план.

Нила все още я мразеше, това поне го беше разбрала. Всъщност нямаше нищо странно, все пак нейният обожествяван брат бе паднал през балконския парапет.

Нила и Даг винаги бяха били близки и тя така и не прие заключението на разследването, че всичко е било донякъде злополука. От фирмата, която хазяинът бе наел за реставриране на фасадата, бяха работили немарливо, когато са възстановявали балконите, и няколко от болтовете на парапета липсваха.

„Злощастно стечение на обстоятелствата“, както гласеше присъдата.

За Хенке това означаваше десет месеца за убийство по непредпазливост, вместо за непредумишлено[100]. Ако парапетът беше правилно монтиран и всички болтове си бяха на мястото, Даг вероятно щеше да се отърве.

Но беше трудно да се установи със сигурност. Ударът беше тежък, може би дори достатъчно тежък, за да се прекатури над парапета? Във всеки случай този вариант не можеше да се изключи напълно или поне така смяташе съдът.

Но самата тя силно се съмняваше в това заключение. Даг беше едър и тежък, поне деветдесет килограма мускули и имаше добър баланс. Ако парапетът не беше поддал, той нямаше да падне и животът им щеше да изглежда коренно различно. Хенке нямаше да бъде задържан, а тя нямаше да бъде избавена. Неговото затваряне и нейната свобода — едното беше предпоставка за другото.

Проблемът беше само, че не трябваше да бъде така. Това искаше да разкаже на Нила. Какво всъщност се случи онази вечер. И защо…

* * *

— Просто самолет? Просто самолет?!!! — малки пръски слюнка заседнаха в жълтеникавата брада около устата на Ерман. — Ти нищо не разбираш, глупак такъв! Те имат уши навсякъде, абсолютно на-шибано-всякъде. Не схвана ли това, което ти казах за Мравките? С кого разговаря на идване, с шофьора на автобуса, с някоя учтива лелка във влака? Спомена ли на някой приятел по телефона къде отиваш или си бил достатъчно тъп да запишеш описанието в компютъра?

Гласът му отново премина във фалцет.

— Нищо такова, заклевам се…

HP отстъпи бавно към следите от гуми, които водеха обратно към цивилизацията. Това си беше адски плашещо. Трябваше да се разкара далеч от тоя психар и то на мига. Кой знае какво би могло да стане иначе. В гората никой не може да чуе, че викаш.

Ерман направи още две крачки напред, сви юмруци, а после от единия щръкна обвинителен показалец.

— „Гугъл“! — изплю той. — Проверил си адреса в „Гугъл мапс“, признай си!

— Не, не — отвърна HP инстинктивно, но в същия момент осъзна, че бе направил точно това.

Ерман трябва да бе забелязал промяната в изражението му, или просто предположи, че HP лъже.

Във всеки случай, той направи няколко широки крачки към него.

— Глупак мръсен! — изрева Ерман. — Дадох ти едно просто указание. Не говори с никого, не използвай електроника. А ти ме гугълмапваш! Със същия успех можеше да работиш директно за Водача, заслужаваш да те убия на място!

— Сори! — изплъзна се от устата на HP, който вече бе твърде ужасѐн, за да лъже като хората.

За секунда си представи как го закопават между туфите като някакъв проклет Бокстенски човек[101] и го изравят двеста години по-късно, за да изложат маринования му задник в стъклен буркан в местния музей във Фиердхундра. От мисълта за малко да се насере в гащите!

Ерман направи още няколко крачки напред, след което внезапно спря.

Остана така няколко секунди и, изглежда, обмисляше нещо. Без да каже и дума, се обърна и изтича обратно в къщата.

HP не изчака да види дали ще се върне с ловджийска пушка. Вместо това се обърна и се втурна по пътеката към шосето толкова бързо, колкото можеше. Над него продължаваше да се чува бръмченето на самолета. Изглежда, кръжеше.

След няколкостотин метра стигна до края на гората. Оставаше му около километър чакълен път през полето, преди да достигне относителната сигурност на шосето. Огледа се неспокойно през рамо. Мамка му, трябваше, разбира се, да свие мотопеда или поне да откачи запалителния кабел или нещо такова. Тук щеше да е открита мишена.

Е, късно беше да мисли за това.

Не чуваше шум от мотопед, но това се дължеше най-вече на проклетия самолет, който все още кръжеше около него. Той забеляза, че рекламният банер го няма. Какво правеше всъщност този идиот?

Той напусна мрака на гората и се затича по пътя. Приблизително на всеки десет метра хвърляше поглед през рамо. Все още нищо. Постепенно започна да овладява страха си. Ама че отявлен психопат се беше оказал онзи. Толкова страшно много благодаря, Манге, за хубавата насока!

Още един поглед назад. Нито следа от Ерман. Чудно!

Едва когато преполови пътя през полето, забеляза, че звукът от двигателя на самолета се е променил. Преди беше най-вече монотонно бръмчене, един тон по-високо или по-ниско, в зависимост от това къде се намира самолетът. Но изведнъж шумът се беше засилил, както по сила, така и по височина, и минаха няколко секунди, докато HP разбере причината. Защото внезапно, когато се обърна за пореден път, за да провери дали Ерман не го преследва, той вместо това откри, че самолетът се спуска право към него, все едно беше шибаният Кари Грант[102]! Направо не можеше да повярва на очите си!

Приближаваше се все повече и повече, но чак когато самолетът изпълни цялото му полезрение, HP се осъзна и се изплаши наистина. Бученето на приближаващия двигател и шумът от вятъра в крилата удавиха всичките му мисли. Той видя въртящата се перка най-отпред и килнатия отдолу стоманен прът между колесниците, които връхлитаха към него, но все още му беше трудно да възприеме какво беше на път да се случи.

„Shit!“, беше единственото, с което мозъкът му допринесе, след което той се препъна в собствените си крака и се строполи на земята.

Усети порива на вятъра и свистенето на колесника, който се размина с главата му само на няколко дециметра, преди да налапа чакъла.

Шумът от двигателя започна да утихва и HP внимателно надигна ожуленото си лице, за да види как самолетът се изкачва за бавен ляв завой. Отне му малко време, докато се усети, че пилотът набира височина за втори опит.

„По дяволите!“, помисли си той паникьосано, изправи се на колене и принуди парализираните си крака да се раздвижат. Заряза чакъления път и вместо това сви през полето в посоката, в която знаеше, че се намира спирката. Прах и пръст се завихряха около краката му, а стърнището режеше крачолите му.

Рич-пам-рич-пам-рич-пам.

HP тичаше, както със сигурност не бе тичал друг път.

Оставаха поне петстотин метра до пътя, до спасението. Самолетът скоро щеше да е описал половината кръг. Сърцето му биеше така силно в гърдите, че той почти си помисли, че ще се пръсне. В устата си усещаше вкус на кръв, пулсът му биеше в тъпанчетата.

Той отново чу как шумът се засилва, когато самолетът се спусна към него в стил Алфред Хичкок и този път звукът бе дори по-оглушителен, ако това бе възможно. Тичаше панически, опита да се движи на зигзаг, за да бъде по-трудна мишена, точно както се правеше в „Counter-Strike“. Но това беше IRL, а не шибана компютърна игра! Самолетът се приближаваше все повече и, изглежда, нищо не можеше да го отклони от курса му.

Изведнъж той мерна нещо в стърнището на няколко метра пред себе си. Изглеждаше като някакъв вид пластмасов кол, приблизително два метра дълъг.

Не знаеше как точно му дойде идеята, но точно преди самолетът да го застигне, той се хвърли към кола, грабна го с две ръце и с единия му край под мишницата, горе-долу като рицарско копие, той легна по гръб.

Самолетът изпълни целия му свят, тътенът беше оглушителен. В същия миг, в който въздушната струя му изкара въздуха, той усети колът да среща нещо твърдо, след което бе изтръгнат от ръцете му.

И самолетът го подмина. HP отново се обърна по корем. Остатъците от разтрошения кол лежаха на няколко метра от него.

„Трябва да е ударил перката“, помисли си той, докато се изправяше на крака.

Самолетът бе възобновил изкачването си. Но този път двигателят не звучеше толкова разярено. Шумът се усилваше и спадаше, сякаш двигателят работеше неравномерно и HP можеше ясно да различи свистящ звук, който вероятно идваше от повредената перка.

Пилотът очевидно имаше проблеми, но HP не изчака да види дали ще ги разреши.

Вместо това се затича с пълна скорост към автобусната спирка, която вече се мяркаше отпред. Докато се приближаваше, видя да минава автобус и HP промени курса си, за да опита да пресече пътя му. Можеше и да проработи…

С периферното си зрение откри, че пилотът е решил да смени тактиката си. Вместо да се спуска от няколкостотин метра височина, сега се движеше ниско, пухтейки над полето, и HP видя как колесниците почти докосват стърнището.

Този път залягането нямаше да помогне, главата му щеше да бъде разбита или от колелата, или от стоманения прът между тях.

Ужасѐн, той увеличи скоростта още повече. Тичаше към пътя, видя автобус да се приближава и хвърли всичките си усилия, за да стигне преди него. Шумът от самолета се приближаваше все повече.

Единият му крак попадна в канавката, от което загуби равновесие, но тичаше толкова бързо, че залитайки, продължи напред по шосето, право пред връхлитащия автобус.

Последва скърцане на спирачки, нищене на гуми и ревът от двигателя на самолета, който бучеше над него.

— Абе, човек, какво стана?!

Гласът дойде отдалеч и HP се надигна рязко. За няколко панически секунди помисли, че е ослепял, че е получил мозъчно увреждане или нещо такова и сега е осъден на живот пън вечен мрак. Но постепенно функциите на тялото му се възобновиха и той успя да отвори очи.

— Окей ли си, човек? — младо момче в твърде широка униформа се беше надвесило над него, а наоколо имаше и две притеснени лица на лелки.

— Човек, ти изскочи от нищото, едва успях да спра, но мисля, че само леко те бутнах.

HP не отговори, ами опита внимателно да се изправи.

Шоферът — имигрант на около трийсет, му подаде ръка, за да помогне.

HP направи бърза проверка на различните функции на тялото си и те издържаха теста.

— Трябва да викнем линейка — измънка една от лелките, които вероятно се бяха возили в автобуса.

— … и полицията — добави другата. — Онзи самолет…

— Никаква линейка! — прекъсна ги HP. — Добре съм.

Така си и беше. Освен ожулванията по лицето и ръцете, както и факта, че си бе изкарал въздуха, когато автобусът го събори на земята, той се чувстваше съвсем добре. Последното, от което имаше нужда сега, бяха куп любопитни ченгета.

— Сори — измърмори той на шофьора. — Не прецених добре, моя грешка, my bad! — успя да каже, когато си възвърна напълно способността да говори. — Чувствам се добре!

— Чудесно! — на шофера му олекна. — Значи може да продължим?

Той кимна подканващо към двете дами, които чакаха неспокойно в края на пътя.

— Няма ранени, така че без линейка. Всички в автобуса!

После изтръска праха от гърба на HP, докато му прошепвате:

— Човек, нали не смяташ да подадеш оплакване? Вече имам наказание за превишена скорост, а тази работа ми трябва, разбираш ли?

— No worries! — отговори HP, който все повече си възвръщаше самообладанието. — Споко, само ме пусни да се возя гратис и всичко е забравено.

— Нямаш проблеми, приятел! — шофьорът се усмихна облекчено и направи приканващ жест към вратата на автобуса.

— Даже ще успееш за влака, дори и да е в последната минута.

HP само кимна, след което се стовари на най-близката седалка.

— Видя ли самолета, между другото? Триста дяволи, колко ниско летеше!

13. Mindgames

Не си спомняше много от пътуването към вкъщи. HP се беше изтощил напълно със спринта през полето, а като се добави и близката среща с автобуса, нямаше нищо чудно, че се чувстваше като смазан. Всъщност се опита да остане буден, за да следи за евентуални преследвачи, но беше невъзможно. Клепачите му се затваряха упорито и се оказа чак в Елвшьо, когато осъзна, че е откъртил и е подминал спирката си.

Чак когато най-накрая успя да се добере до „Слусен“, се почувства достатъчно бодър и успя да направи маневрата „таен агент“, за да се отърси от евентуални преследвачи. Но когато се върна при колониалната вила, изведнъж се разбуди напълно.

Сърцето му препускаше, адреналинът нахлу в тялото му и сякаш изживя всичко наново. Няколко минути вярваше, че е на път да получи инфаркт, че ще гушне букета там в къщурката и изяденият му от мравки труп ще бъде намерен едва когато лелята се появи за да зазими вилата.

Но накрая полуделият му пулс се успокои и мъглата в черепа му се вдигна.

Какво, по дяволите, се беше случило всъщност?

Беше ли се случило в действителност, наистина, или беше сънувал всичко?

Трябваше му само бърза проверка в огледалото, за да отхвърли теорията за съня. Мръсен, целият охлузен, а долните краища на дънките му — превърнати във висящи ивици от стърнището. Страшен късмет, че не беше с шорти!

Онзи в самолета наистина се бе опитал да го затрие, а сигурно щеше и да успее, ако HP не бе настигнал автобуса. Пулсът му отново се ускори, стана му лошо му бяха нужни две-три минути и няколко литра вода от чешмата, за да се овладее.

Мислите му се вихреха бясно в главата, барабанът вътре, изглежда, бе превключил на хиперскорост.

Значи Играта, мисиите, всичко, което му се бе случило, беше просто игра на залози за отегчени богаташи?

Бяха натискали бутоните му, изпробвали границите му, бяха го накарали доволно да играе по свирката им. Наистина ли беше такъв проклет наивник?

Алтернативата беше, естествено, Ерман да е излъгал, да му е напълнил главата с куп глупости.

Определено пичът го биеше сачмата, но едва ли беше лъжец. Горският елф вярваше на сто процента на всичко, което разказа, и повечето съвпадаше със собствените преживявания на HP. Проблемът беше само, че той не можеше да смели всичко това, просто не ставаше!

Но ако разделеше историята на две части, беше по-лесно. Ако преглътнеше горчивката и приемеше, че е бил просто тъпа марионетка, която с готовност се е втурвала напред, когато Водачът дръпне правилната нишка, и ако освен това повярваше на частта със залагането и устройството на Играта…

В такъв случай първата част от историята на Ерман обясняваше всичко, което му се беше случило.

Макар и да го изгаряше мисълта, че е бил един вид шут за някакъв игрален клуб, това обяснение поне беше правдоподобно, за разлика от останалата част от разказа, поне ако си от правилната страна на оградата на лудницата.

Но все още му беше трудно да приеме теорията на конспирацията.

Че Играта е всеобхватна, заема се с всякакви мръсни поръчки и освен това има очи и уши навсякъде — това просто не можеше да го възприеме!

Всъщност самият Ерман беше казал, че това са собственоръчно скалъпените му размишления, а не нещо, което пряко е видял или преживял. Може би резултат от твърде много самотни часове в бараката без контакт с цивилизования свят. Всъщност беше жалко за бедния човек. Макар и да му беше изкарал акъла там, в гората, по някакъв начин HP внезапно се почувства странно свързан с Ерман. Двамата всъщност имаха доста общо. Водачът не беше пожалил никого от тях. Беше ги открил, накарал ги бе да се почувстват специални, а когато Играта вече нямаше нужда от уменията им, просто ги беше захвърлил като вчерашен вестник…

So what, ако на Ерман малко му скърцаше дюшемето? HP всъщност беше страшно благодарен, че бедният отшелник все пак го беше насочил. Беше му отворил очите и дори го бе снабдил с възможен достъп до Играта.

Във всеки случай сега се чувстваше значително по-спокоен. Вече почти не му се повдигаше, даже започваше да огладнява. Печен боб „Хайнц“ беше единственото, което успя да изкопае и той го изяде студен направо от консервата.

Ами самолетът, онзи, който се опита да го очисти, как, по дяволите, да си обясни това?

Никой не можеше да го е проследил, в това беше абсолютно сигурен, така че какво се беше случило всъщност?

Да, по принцип би могло да бъде просто грешка. Ерман беше висок колкото него и цветът и дължината на косите им бяха горе-долу еднакви. От разстояние сигурно човек можеше да ги обърка, а от няколкостотин метра сигурно беше невъзможно да се види разликата.

Откачалката живееше сам и пилотът може би просто бе предположил, че човекът, излязъл от гората, е бил именно Ерман, особено след като описанието съвпадаше.

Разбира се, така трябва да е било!

Който и да бе пилотирал самолета, имаше зъб на Ерман, а не на нето.

Може би някой ядосан съсед или някой роден от кръвосмешение местен, който се е сдърпал с хахото в „Консум“? И е решил да изкара акъла на смахнатия проклетник в стил Алфред Хичкок, когато внезапно му се бе удала възможност. Понякога се случваха такива неща, достатъчно беше да си пуснеш телевизора. Имаше цяла телевизионна поредица за хора, които правят такива неща…!

Колкото повече мислеше по въпроса, толкова по-достоверно звучеше. Някаква болна междусъседска война, излязла от контрол. Значително по-лесно за възприемане обяснение от алтернативата.

— Световна конспирация my ass — измърмори той на себе си. — Да бе!

Дори за миг не беше обмислял тази вероятност на сериозно.

Успокоен, той се отпусна обратно на кухненския диван тип пейка и пусна лаптопа. Нищо не му помагаше да забрави проблемите като малко телевизия. Винаги можеше да намери някой идиот, който е по-зле от него и така самият той да се почувства по-добре. Когато всичко се успокоеше щеше да обмисли как да продължи.

Още преди да чуе говорителя, той разбра какво се беше случило. Снимките на подпалената къща, сините светлини и пожарникарските коли, наредени сред копривата, бяха достатъчни, за да зацепи.

Преди няколко часа пожарната потуши свиреп пожар в земеделски имат на север от Сигтюна. Към момента не се знае дали в сградата е имало хора, когато е избухнал пожарът. Имотът е собственост на починал човек и би трябвало да е необитаем, но свидетели твърдят, че въпреки това през последните месеци сградата е служила за обиталище на един или няколко души. Полицията се опитва да установи контакт с мъж на тридесетгодишна възраст, който по-рано през деня е бил замесен в лека катастрофа с междуградски автобус при близка до мястото спирка…

Полусмлян боб по цялата кухненска мивка на леля. HP повръщаше като разпран.

„Мамка му! Мамка му! Мамка му!“, беше единственото, с което мозъкът му успя да помогне.

Трябваха му няколко дни, за да се възстанови. Сигурно си бе навлякъл някой вирус или друга гадост, имаше силна треска и продължи да драйфа като водопад, докато не остана само кисела жлъчка.

Както обикновено, Манге бе този, който го спаси, появи се, за да провери защо не се обажда и го намери проснат на лелиния диван. Беше доста неприятно, но Манге се бе оказал true friend. Хвърли го до „Ериксдалсбадет“[103] да се освежи, намери отнякъде малко чисти дрехи и супа от шипки[104] и дори не пропусна да изчисти мръсната кухня.

Дам, Манге беше true friend, всъщност BFF[105] Отсега нататък щеше да се държи с него като с такъв. Като начало щеше да го нарича Фарук. Щом името беше важно за Манге, отсега нататък щеше да го използва и нямаше да се бъзика.

Беше сънувал много, докато беше болен, трескави сънища за всичко възможно. По принцип беше свикнал със странните сънища, бяха почти задължителни няколко дни или седмица след хубав трип. Беше чел, че ТНС-то в коза се събира в мастната тъкан на мозъка и от време на време напомня за себе си впоследствие, горе-долу като бомба със закъснител. Често сънуваше психеделични истории в стил „Властелинът на пръстените“, с гигантски пеперуди или говорещи дървета, което беше доста яко.

Но тези сънища бяха различни, много по-мрачни и неприятни от джойнт-фантасмагориите.

Един сън, който си спомняше особено ясно, беше как тича гол през тунел „Клара“. Черният, изгорен труп на Ерман го преследваше с мотопеда, начело на стотици препускащи коне без ездачи. Отворът на тунела към „Свеавеген“ приближаваше, но преследвачите го настигаха. Стъпките му ставаха все по-тежки, защото наклонът се увеличаваше, и той осъзна, че няма да успее. Двигателят на мотопеда ревеше с дрънчащ фалцет, навсякъде тракаха копита.

Те са навсякъде! It’s all a fucking Game!, извика овъглената уста на трупа, но последната дума се разкриви и отекна около него като ехо между стените на тунела.

Гейм

Гейм

Гейм

В момента, в който мотопедът срещна свивката на колената му, той се събуди. Сърцето му тътнеше в гърдите.

Но сега се чувстваше по-добре.

Без треска, изкъпан, нахранен и доволен. Може би малко схванат, но това беше временно.

Въпросът беше какво да прави сега?

Не можеше да се върне в апартамента поне още седмица, изглежда, бе станала някаква бъркотия с доставката на новата врата. В известен смисъл това бе добре. Нямаше смисъл да го отрича, той всъщност не гореше от желание да се прибира. Работата беше там, че след случилото се в Сигтюна, той беше… изплашен.

Да, признаваше си. Хенрик HP Петершон, мъжът, митът, легендата — го беше шубе.

Играта в крайна сметка не беше някакъв малък, анархистичен платен YouTube, както бе мислил първоначално, ами нещо съвсем различно и много по-зловещо. Това със залагането беше доста по-ужасно, отколкото му се бе сторило в началото, сега го разбираше. Постепенно да притискаш хората, за да размиеш разбирането им за това какво е приемливо, съзнателно да издирваш хора, които са лесни за манипулиране, и да си играеш с тях само за да видиш докъде са готови да стигнат — всичко това само защото е яко!

По останалото продължаваше да звучи твърде невероятно, за да бъде истина. Че мисиите не са случайно измислени, ами съзнателно съставени, за да задоволят незнайни възложители? Ако това беше вярно, и той наблегна на думата, ако в такъв случай това означаваше, че той и останалите играчи са двойно прецакани.

Не бяха просто jackasses[106] on speed или пък зажаднели за интернет-внимание курви, готови на всичко само за още няколко посещения на страницата им или малко виртуално одобрение. Те бяха абсолютни, шибани марионетки!

Неволни наемници, които не знаеха нищо, и съответно Играта лесно можеше да се лиши от тях, ако нещата отидеха по дяволите. Банда наивници, изкупителни жертви, на които никой нямаше да обърне внимание, дори ако опитаха да кажат истината. Защото кой би им повярвал?

Мисълта го разгневи и не малко изнерви.

Възможностите при такъв сценарии бяха толкова необозрими, че той едва ли можеше да ги прозре напълно. Това не беше ли наистина плод на параноичния мозък на Ерман, който накрая бе прекрачил тънката граница между живописния селски ексцентризъм и крещящата, шибана лудост?

Докато не бе видял къщата, обгърната от пламъци, вероятно с Ерман вътре в нея, той бе готов да мисли така, но сега нещата изгряха в съвсем нова светлина…

Имаше само един начин да получи яснота и той реши да започне с малко изследване.

Един от всичките курсове от службата по заетостта, които бе направил всичко възможно да забрави, беше точно на такава тема, така че оставаше да види дали нещо му е останало в главата. С добра търсачка човек можеше да смае света, това поне си спомняше…

Фарук му бе помогнал да настрои лаптопа, така че да минава през един от анонимните прокси сървъри[107], които се появиха в дните преди ИПРЕД-законът[108] да влезе в сила. В момента той беше невидим в мрежата, a ghost rider.

Избра си търсачка и се захвана за работа. Бележката на Ерман не му помогна особено.

„Торшхамнсгатан“ 142 беше единственото, което пишеше на хартийката, с изключение на няколко нърдовски пароли, които може би, евентуално или изобщо нямаше да проработят, ако той някога се вмъкнеше вътре. Изгорелият калпазанин Ерман можеше да снесе малко повече информация как се казва фирмата или на кой етаж се намира? Толкова много ли искаше?

Съвсем вярно, адресът сочеше към улица в Шиста, но HP не научи много повече от това. Съвсем обикновена офис сграда близо до E4, това бе всичко, което сателитните снимки можеха да му предложат. Имаше списък на дребни предприятия от телекомуникационния бранш, които се намираха или се бяха намирали в сградата, но никое от тях не изглеждаше да има общо с игри или компютри.

Той не знаеше какво всъщност беше очаквал. Някаква оградена със стени крепост или може би таен адрес, който го няма на картата? Нещо като ФРА на Лувьон[109]? Но тази сграда изглеждаше съвършено халал, нямаше и следа от някаква мистична организация или тайна сървърна ферма. Или Ерман по някаква причина бе избрал да го прекара с адреса, или, още по-вероятно, Играта си беше вдигнала чукалата и се бе преместила.

Разочарован и без големи очаквания, той реши все пак да продължи и да провери останалите теории на Ерман.

Въведе няколко ключови думи като „необясним“, „въпреки разследването“, „непознат“ и получи незабавно няколко хиляди резултата. Отстрани тези, които бяха свързани с НЛО, което намали бройката до триста и като добави думата „извършител“ Като избираема опция, скоро се изправи пред по-поносим брой резултати.

Още малко сръчно отсяване и хоп — имаше прилична колекция инциденти, изброени на монитора пред себе си.

Скролна бързо през списъка.

Оказа се миш-маш от достоверни и недостоверни източници и за няколко секунди той се почувства почти облекчен. Но после започна да преглежда информацията по-подробно. И постепенно започнаха да изскачат неща, които бяха меко казано притеснителни…

Като начало откри цял куп дребни случки, за които въобще не бе чувал да се говори, но които вибрираха на правилната честота: коли, чиито спирачки отказали, компютърни системи, които се изключили насред плащане, необясними спирания на тока и политици, които осъмнали с лайна в пощенските кутии.

Но имаше и други, значително по-познати събития, които се бяха оказали в списъка на търсачката.

Той прочете репортажите веднъж, после още веднъж и в него бавно пропълзя едно неприятно усещане.

Първата случка беше на практика в задния му двор.

В нощта на 17 май 1990 е била запалена църквата в Сьодермалм, Стокхолм.

Камбанарията се е срутила и е минала през свода на църквата. Непокътнати са останали главно стените, но са спасени и ценни текстилни изделия и сребърна църковна утвар. Въпреки големите усилия, разследването не установило причината за пожара и спекулациите варират от електрическа повреда до умишлен палеж.

Евентуалният мотив за подобен палеж обаче остава неизвестен.

А след това и второто събитие, което той много добре си спомняше.

Събота, 3 септември 2006, 20:41:51 часа, от СЕПО се свързват с Националната криминална полиция и съобщават, че партията ни Социалдемократите е била подложена на хакерска атака, насочени към вътрешната компютърна мрежа на партията, САП-нет[110]. Към момента извършителят все още се считал за неизвестен. По-късно същата вечер Социалдемократите свикват пресконференция, за да съобщят, че във връзка с хакерската атака са подали оплакване в полицията срещу представители на Либералите. Обвинението се основавало на факта, че компютри, които ако се съди по IP-адресите, принадлежали на партията на Либералите, са били използвани за проникване в най-деликатната мрежа на САП, до която имат достъп само 26 партийни представители от най-високо ниво. Пробивът, изглежда, се е получил с помощта на потребителски имена и пароли, които необяснимо как са изтекли и са дали на политическите противници на САП неограничен достъп до най-вътрешната и конфиденциална информация на Социалдемократите.

Това беше нещо голямо! И двете събития сами по себе си бяха достатъчно вълнуващи, за да се спретне хубаво залагане.

Можеше ли да накараш някого да подпали нещо толкова свято като църква?

Какъв беше шансът?

Да, можеше да се залага на това, абсолютно. Но какъв беше случаят с предната фаза, ако се вярваше на теориите на Ерман?

Кой би поръчал такава мисия?

Може би някой, който страшно би искал да получи честта да възстанови един известен символ на Стокхолм? Политик, фирма или бизнес магнат с насрана репутация, която се нуждае от измиване?

Бърза проверка на фондацията, която лежеше зад строежа разкри цял куп големи имена, които си бяха развързали портфейлите. Бяха накарали даже парламента да се бръкнал малко, въпреки че до голяма степен ставаше дума за локален стокхолмски въпрос. Шведската църква нямаше ли достатъчно пари, че да плати сама?

Конспирация?

Е, във всеки случай не можеше да се отхвърли тази вероятност. Беше plausible, да, пресилено, но все пак възможно, ако човек имаше малко фантазия и смееше да мисли извън рамките. Малко като „Шифърът на Леонардо“.

Ами малкият Уотъргейт на сосетата и либералите в такъв случай?

За това трябваше да се помисли повече.

Подставена Мравка при Социалдемократите лесно би могла да се сдобие с паролите. Повечето хора бяха достатъчно тъпи, че да записват такива неща на залепящи се листчета под бюрата си, за да не ги забравят след лятната почивка.

Но кой тогава би поръчал мисията?

Who benefited?

Краткосрочно, това, разбира се, бяха либералите, така че те бяха напълно възможен поръчител. Но в дългосрочен план от всичко това не печелеха ли сосетата?

Още няколко кликвания подкрепиха тази версия. Либералите бяха изгубили почти половината си гласове при парламентарните избори няколко седмици по-късно и техният срив за малко да потопи цялото разпределение на властта. Така че тук имаше поне две мислими конспирации.

Някой от страната на сините, който искаше тайното инфо и някой от страната на червените, който искаше да сгащи сините с ръце в кацата с меда.

Резултат?

И тачи теория беше plausible и то далеч не звучеше толкова пресилено, колкото първата. Мамка му, каква история се очертаваше!

Но най-ужасна бе третата случка, на която се натъкна. Изчете материала няколко пъти, преди наистина да се задълбочи. А когато най-накрая го направи, за малко да се насере.

Описанието на извършителя, представено през 1994, заключава, че убийството е дело на самостоятелен извършител, индивид с разстройство на личността, воден от омраза или гняв. Вероятно през целия си живот е имал проблеми с общуването, особено с различните властимащи. Той е интроверт, самотен и нарцистичен, но не страда от психоза. Вероятно няма семейство или близки приятели. Състоянието му е свързано с усещането, че е „неуспял“ в живота, с преживяването да бъде „аутсайдер“, чиито способности никога не биват оценявани или не се реализират напълно.

Спокойно можеше самият той да бъде човекът, описван в психологическия профил!

Определено му беше трудно да го признае, пък и самовглъбяването не му беше любимото занимание. Но след случилото се, след близкото до смъртта преживяване в апартамента му и цялата преживелица в полето, той бе започнал да се гледа на себе си в нова светлина.

И това, което виждаше, не беше особено красива гледка…

Откровено казано, животът му не беше кой знае какъв повод за гордост. Грубо погледнато, той всъщност съвпадаше прилично с профила. Действаше самостоятелно, аутсайдер, нямаше близки връзки, егоцентрик, всичко това пасваше доста точно.

Твърде точно, при това…

Но всъщност не беше негова вината, че всичко бе отишло по дяволите. Той имаше възможности и перспективи толкова, колкото и всеки друг. Можеше да бъде някой, някой важен!

A fucking contender!

Бе направил едно-единствено истински безкористно нещо в живота си и какво бе получил в замяна? Как му се бе отблагодарил светът, как го бе възнаградил за геройската постъпка? Да, с десет месеца задържане, право в затвора, без шанс да се размине, страшно благодаря! Защото в страната на полуобезмасленото мляко[111], разбира се, никоя добра постъпка не остава ненаказана.

А след окошарването всичките му възможности внезапно се бяха изпарили. Вратите бяха затворени, а бъдещето царски преебано. Оставаше му единствено дребно джебчийство или някакъв МакДжоб. Може би не беше чак толкова чудно, че след студения душ, който получи, каза майната му на всичко и се фокусира върху number one. А според Ерман, Играта пращаше Мравките да търсят точно такива като него. Пичове, които отговарят на изискванията. Или по-точно казано на профила на извършителя…

„Играят от години, много преди да се появи интернет“, беше казал Ерман.

Представи си, че играеха още от февруари ’86-а[112]! Изнамират една триста-петдесет-и-седмѝца[113], слагат я на подходящо място и пращат някой пич. Играч, nobody като него самия, чиито граници вече са отишли толкова далеч, че не се виждат. Достатъчен бе един невинен разговор с добре поставена Мравка.

Прожекцията от девет, кино „Гранд“!

И после: Lights, camera, action!

Космите по врата му настръхнаха. Внезапно вилата му се стори твърде тясна, таванът се сниши над главата му и заплашваше да го задуши. Трябваше му въздух! Трябваше да излезе навън!

It’s all a fucking Game! крещеше овъгленият труп в главата му, докато той драйфаше в лехата.

* * *

Окей, сега беше наистина притеснена. След като няколко дни глупаво си бе въобразявала, че той ще се обади, накрая Ребека бе отишла до апартамента му. Но вратата беше закована с шперплат, а под миризмата на боя все още се усещаше мирис на пушек.

Съседът, очевидно напушен младеж с расти и козя брадичка, разказа, че е имало пожар, че някой е излял запалителна течност в пощата на Хенке и е драснал клечката.

Но той явно се бе отървал, няколко дни в болницата, след което е бил окей.

Това поне бе някакво успокоение.

И къде значи беше сега?

На това растата не можеше да отговори и някъде в тази част на разговора напушеният му мозък изглежда най-накрая долови полицейските вибрации, защото рязко затръшна вратата.

След известен размисъл тя така или иначе се бе сетила кой сигурно знае повече. Манге Сандстрьом, разбира се, старият най-добър приятел на Хенке от основното училище.

Той нали имаше магазин за компютри някъде около Сканстул?

След един разговор с Централата тя вече имаше адреса и пътуваше натам.

Още пред магазина забеляза, че не всичко е наред. Около един уличен стълб все още висеше синьо-бяла полицейска лента, а единият прозорец до входа беше временно покрит с лепенка на охранителната фирма. И тук миризмата на пушек не можеше да се сбърка, забеляза тя, като отвори врата на магазина и задейства мелодията от „Междузвездни войни“. Ако се съдеше по хаоса вътре, изглежда, още се разчистваше след пожара. Навсякъде бяха разпръснати празни кашони, а половината от рафтовете и лавиците в предната част на магазина зееха празни. Тя почти се препъна в кофа с парцал, пълна с мръсна вода, която стоеше близо до вратата.

Втора бъркотия за половин час, това едва ли беше съвпадение, във всеки случай поне щом Хенке беше замесен. Въпросът беше в какво бе успял да се забърка този път.

Може би Манге можеше да отговори?

— Здравей, Ребека! — поздрави я той изненадано, когато надникна иззад няколко лавици.

— Здрасти, Манге, отдавна не сме се виждали. Нежелани гости ли си имал, или ще се местиш?

Размениха си неловка прегръдка за здрасти. Нощница и бродирана жилетка, във всеки случай стилът му на обличане се бе променил радикално от последния път.

— Просто някакви хлапета — измърмори той и тя веднага забеляза, че лъже. — Цялата стока отпред беше покрита с пяна от пожарогасителя и сега имам разправии със застрахователите…

Той се изчерви, но не само заради посредственото обяснение.

Манге винаги бе бил влюбен в нея, което едва ли бе в ущърб на днешната ѝ мисия.

— Сега се казвам Фарук Ал-Хасан — добави той и придоби малко повече самоувереност. — Смених си религията, когато се ожених преди две години.

— Аха, женен си, пък аз все си мислех, че ще бъдем двамата — засмя се тя и видя как лицето му стана яркочервено.

Значи това бе обяснението за странното облекло.

Манге бе решил да приеме нова религия.

Като се замисли, може би не беше толкова чудно, той винаги е бил нещо като търсач на истината.

Последния път, когато го бе срещнала, той беше ревностен веган, преди това пък се занимаваше с местна политика, или пък беше обратното…

Манге беше умно момче, но винаги бе изглеждаш някак изгубен. Дано този път да бе уцелил верния път.

— Имате ли деца? — попита тя, най-вече от формалност.

— Момче, на осем месеца, Мохамед.

Той извади портфейла си и тя се възхити на чудото в продължение на десет секунди, колкото изискваше учтивостта.

— Прилича на теб, Ма… искам да кажа Фарук — каза тя и добави това, което смяташе за най-приятелската си усмивка. „Сега на въпроса, Нормѐн!“

— Слушай, исках да те питам дали знаеш къде се е дянал Хенке?

— Нее… защо? — още една нескопосана лъжа.

— Ами, от известно време се опитвам да се свържа с него, но изглежда, нито един от номерата му не работи, така че си помислих, че може би ти знаеш къде се намира?

Той поклати глава, внимавайки да не срещне погледа ѝ.

— Сори, не съм го виждал в последно време…

Тя смръщи вежди. Два палежа, Хенке изчезнал, а сега добрякът Манге, който я лъжеше право в очите. Нещо се мътеше и беше време да разбере какво.

Но точно когато отвори уста, Манге я прекъсна.

— Виж, Ребека, така и така като си тук, има нещо, което винаги съм искал да ти кажа.

— Окей — каза тя кратко.

Нямаше време за закъснели обяснения в любов, но от друга страна, в момента имаше нужда от помощта му. „Търпение, Нормѐн!“

— Амии, Ребека… аз винаги… имам предвид… ох, по дяв…

Той си пое дълбоко дъх, изглежда, в опит да се овладее.

— Ти и Даг, всичко това, което се случи с HP… нали знаеш?

— Ммм… — отвърна тя очаквателно.

— Ами, значи… Аз винаги съм искал… да те помоля за прошка, С Даг бяхме братовчеди, вие се с-срещнахте чрез мен, така да се каже и…

Той сведе поглед към щанда. Внезапно на нея ѝ прилоша. Вероятно от жегата.

— Та, значи — въздъхна той и направи последен опит. — В-винаги съм чувствал, че имам известна в-вина за всичко — каза заеквайки. — Че по някакъв начин грешката е моя, разбираш ли?

Той я погледна умолително, а тя всъщност нямаше представа какво да отговори.

— Даг беше по-голям от мен, а ние не бяхме особено близки, н-но знаех много добре що за човек беше. Знаех, че говорят за него, че може да е агресивен и… че баща му се е махнал, защото Даге го е спукал от бой. Та, носеха се всякакви слухове, но аз не посмях да кажа нищо… на теб, имам предвид.

Той отново се загледа в щанда.

Ребека пое дъх дълбоко.

Той какво очакваше да му каже?

Прилоша ѝ още повече. Въздухът в магазина беше задушен и блузата бе започнала да лепне по тялото ѝ. Трябваше да сложи край на този въпрос, да насочи разговора обратно в правилна посока и то бързо.

— Виж, Манге — започна тя толкова овладяно, колкото можеше. — Всички сами вземаме собствените си решения, ти, аз, Хенке и Даг. Правилно или грешно, ние сме направили избора си и с времето човек трябва да понесе последствията. Аз се влюбих в Даг, аз реших да се преместя да живея с него и аз не подадох оплакване, когато нещата започнаха да излизат от контрол. Отговорността е моя.

„Истината, цялата истина и нищо друго освен болезнената, шибана истина“, помисли си тя твърдо. „Достатъчно по темата!“

— А сега за Хенке, чудя се…

— Но ти не разбираш! — прекъсна я той с колеблив глас. — HP ми разказа, че е мислел да го убие. Че е искал да отнеме живота на Даге! Разказа ми какво ти е причинил онзи мръсник и колко много го е мразел. А аз, аз не направих нищо. Не се опитах да го спра, не казах на никого, а после всичко отиде по дяволите. Даге мъртъв, HP в затвора, а ти…

Той се спря и я погледна натъжено.

— На теб също не ти се размина, Ребека.

Той млъкна и тя изчака няколко секунди, за да се съвземе. Той, но и тя самата се нуждаеше не по-малко от прекъсването. Гаденето обливаше цялото ѝ тяло с пълна сила и тя бе принудена да стисне очи за няколко секунди, за да преодолее порива да повърне.

— Единственият, който се отърва, бях аз — продължи той. — За мен животът си продължи почти все едно нищо не се беше случило. Само ако бях казал нещо, ако бях разказал на някого какво се въртеше в главата на HP, може би всичко щеше да се развие по друг начин. Или поне да му бях казал да се откаже. Но не го направих. Не знам защо. Единственото, което знам, е, че можех да направя повече, за да предотвратя това, което се случи. Много повече!

Той отново замълча, изглежда, изучавайки неопределено петно на пода.

Да го вземат дяволите, този разговор определено не тръгна така, както тя очакваше!

Имаше чувството, че кислородът в задушния, малък магазин е на привършване. Стените се приближаваха, миризмата на дим пареше носа ѝ и внезапно бръмченето на всички електронни джаджи премина в един-единствен изнервящ, режещ тон, който пронизваше главата ѝ, сякаш заковаваше мозъка ѝ за вътрешността на черепа.

Стисна очи, преглътна няколко пъти и когато си възвърна контрола над тялото, си проправи път покрай Манге към малкия бокс, който мерна зад перлената завеса.

Хладка вода от мръсна чаша. Дълги, ободряващи глътки, които отмиха всички нежелани мисли. Стегни се, по дяволите, Нормѐн!

Макар той, изглежда, да имаше плачевна нужда от това, тя определено не беше дошла, за да се изповядват с Манге. Да се помотаят и да задълбаят в миналото. Гадното беше, че всъщност можеше само с няколко думи да го освободи от една част от греховете му. Да му каже кой беше истинският убиец в компанията. Но нещо ѝ говореше, че истината нямаше да ги освободи, най-малко пък нея.

По-добре да се върне към настоящето, да се съсредоточи върху задачата и да се махне оттук. Стига да се добереше до Хенке, всичко щеше да се оправи, беше убедена в това, макар и да не знаеше точно защо.

Тя напълни още една чаша и я остави на щанда до Манге. Той, изглежда, се бе възползвал от отсъствието ѝ, за да се стегне. Очите му действително бяха леко кървясали, но поне цветът на лицето му се бе върнал към нормалния цветови диапазон.

Мълчаха, докато той изпи водата.

— Разбирам какво имаш предвид, Манге, но всъщност мисля, че никой не би могъл да предотврати това, което се случи — каза тя бавно. — Просто стана каквото стана и всички трябва да опитаме да продължим напред. Поне аз това се опитвам да направя.

Тя самата чу колко фалшиво прозвучаха думите, но Манге кимна в съгласие.

— Разбира се, имаш право — каза той. — Така или иначе, беше хубаво да споделя мислите си, носех ги в себе си от доста време. Извинявай за сълзливото избухване.

— Спокойно, ще си остане между нас.

Той отново се усмихна, този път по-искрено и тя се възползва, за да смени темата на разговора.

— Слушай, наистина ли си сигурен, че не си виждал Хенке?

Още едно поклащане на глава.

— Нее, не точно…

Неохотно тя му приложи полицейския си поглед и резултатът беше незабавен.

— Какво имаш предвид с не точно, Манге? Виждал ли си го или не си го виждал?

Гласът ѝ изведнъж бе изгубил цялата си мекота от преди малко. Беше малко гадно да си служи с техниките за разпит, особено след емоционалния му изблик, но нямаше избор. Беше принудена да открие Хенке и нямаше време за повече отклонения.

— Не и от няколко дни — смотолеви той унило, забил поглед в земята, и доколкото Ребека можеше да прецени, това вероятно бе истината. Тя се огледа и подуши шумно въздуха.

— Тези хлапета, които са подпалили магазина…

Тя проточи думите и заби погледа си в него. Той се гърчеше като червей на кука, но тя не му даде шанс да се измъкне.

— Същите ли са, които са подпалили дома на Хенке?

— Да… ох, искам да каже не, или…

Погледът му блуждаеше и изглежда той изведнъж не знаеше къде да си дене ръцете.

— Магнус, малкият ми — каза тя с най-мекия си глас, навеждайки се над щанда.

Изчака, докато той отново срещна погледа ѝ:

— В какво те е забъркал малкият ми брат идиот този път?

14. White bear

Окей, оставаше да признае истината — беше се вманиачил!

Мел Гибсън в „Теория на конспирацията“, Брил, героят на Джийн Хекман в „Обществен враг“, ето в какво щеше да се превърне.

Обзетият от чувство за справедливост, самотният луд, хахавият с конспирациите, който живее в интернет форумите и вижда заговори зад всеки ъгъл. Можеше направо да си направи интернет страница, хижа in the woods и стена, покрита с изрезки от вестници, тогава всичко щеше да е върхът!

Е, да, това с убийството на Палме беше трудно да се повярва, но от друга страна, теорията му не беше по-откачена или по-лоша от останалите така наречени следи. Кюрди, полицаи бейзболисти[114], Лисбет[115] или самотен пияница?

All aboard the Crazy train!

Вратите се затварят, next stop Looneyville!

Предположенията на откачалките се трупаха из интернет пространството като диви витри[116], кое от кое по-ненормални. Така че какво му имаше на неговото?

Think about it!

Как иначе можеше най-голямото полицейско разследване в света да бъде осрано така? Да бъде забравен всякакъв полицейски common sense, да бъдат нарушени купища закони и правила, като се назначи аматьор за началник на разследването и разузнаването? И като че това не беше достатъчно, политически комисар от Социалдемократите, разполагащ със свое собствено малко СЕПО, да води паралелно разследване, пряко одобрено от министъра на правосъдието…

Странностите изобилстваха, а случаят бе пълен с въпроси без логичен отговор, точно както го бе предупредил Ерман. Чисто и просто нямаше качествени обяснения или поне такива, които да са по-добри от това, което той все повече започваше да приема.

Освен това се сещаше за още едно убийство на политик, което, въпреки че убиецът бе разкрит, отговаряше много добре на профила „самостоятелен извършител без ясен мотив“. Да не говорим за Лазерния човек[117]. В цялото му престъпно турне имаше нещо методично, почти като в компютърна игра. Сякаш преодоляваше различни нива на трудност и постоянно поемаше все по-големи рискове. Като че се беше издигал в някакво класиране…

Според клипа, който HP намери в СВТ[118], Лазерния човек е харчел парите от грабежите по немски казина, така че очевидно е обичал да залага. Дали в действителност не беше играч и в двата смисъла? It made perfect sense, като същевременно беше направо безумно! А каква всъщност беше истината зад убийствата на братята Кенеди? Естония? Единадесети септември?

Както каза, беше се вманиачил.

Big time!

Внимателно преглеждаше новинарските сайтове по няколко пъти на час и макар че почти всичко касаеше ЕС-председателството, му се струвате, че ги намира навсякъде — отличителните белези на Играта.

Известен бизнесмен изчезнал яко дим, партида динамит открадната от заключен запас или дребен португалски престъпник, който по някаква причина решил да взриви на парченца празна яхта, заедно със собствения си задник…

Всичко го пишеше, стига човек да знаеше какво да търси. Случки, които така и не са могли да бъдат обяснени, независимо колко са ги чоплили. Освен ако обяснението не беше, че Ерман е бил прав. Че всичко беше една голяма, проклета Игра!

I’ve opened your eyes and now you can see…

Най-болно му беше, че осъзнаваше колко смахнато звучи. И все пак не можеше да се отърве от мисълта. „Осъзнаването на болестта не означава, че си здрав“, както казваше един от алкохолизираните приятели на майка му.

В това имаше много истина! Но за разлика от побърканите, HP все пак беше забъркан лично. An inside man, точно както Брил. Той знаеше, че Играта съществува, беше видял със собствените си очи какво могат да правят или по-точно казано — да карат другите да правят…

Всъщност точно манипулацията болеше най-много.

Как си бяха играли с него, а той им се беше вързал. Бяха то унижили за собствено забавление, а после го бяха повалили по-бързо от бутилка руски талий. Имаше го също и факта, че той се бе наслаждавал да бъде the center of attention, да получава купища респект. За пръв път в живота си беше a team player, част от нещо по-голямо, да, дори една от звездите на отбора.

Мамка му, колко много обичаше това усещане! Обичаше го толкова шибано много, че въпреки всичките гадости, които се бяха случили, една част от него все още не можеше да не мечтае да се завърне в светлината на прожектора по какъвто ще да е начин. Като псе, жадно за одобрение, което, въпреки че стопанинът му го е пребил, е готово за нови подвизи — каквито и да е — само за още едно потупване по главата. Един въпрос го сърбеше като грамадна коричка на рана и колкото и да се опитваше, не можеше да спре да го чопли. Ако знаеше, че в полицейската кола онази вечер седеше Ребека, че тя щеше — или поне можеше — да бъде ранена от камъка, който той бе на път да хвърли от ръба, щеше ли да има някаква разлика?

Той всъщност не знаеше.

Все още, след всички часове на размишления, продължаваше да не може да отговори на скапания въпрос с просто Yes or No.

Ненормална история!

За да разнищи онова със зашеметяващата граната и конския кортеж, му трябваха няколко дни. Кой би се зарадвал на малко препускащи коне и чифт насрани кралски гащи? Отговорът можеше да е съвсем лесен, просто да са искали да го изпитат или да заснемат яки клипчета. Но след това прочете за взлом в магазин за мъжки дрехи в Йостермалм и как бил предшестван от фалшив сигнал за бомба. Дипломатическо куфарче с думата бомба, изписана в бяло от едната страна, било поставено пред посолството на Иран и на мига половината полиция се озовала в Лидингьо и съответно вън от играта. Оттам му дойде идеята.

След известно ровене из страниците на полицията, той намери каквото търсеше. По същото време, когато в „Кунгстредгорден“ нахлуха препускащи коне, последвани от всички възможни полицейски ресурси, включително хеликоптера, изпратен към Сити, някой бе откраднал цял камион с виагра от фирма във Вестерурт. Най-хладнокръвно минал покрай охраната с камиона влекач, размахал нещо, което изглежда били правилните документи, съвсем спокойно закачил ремаркето и офейкал. Без да се притеснява, че полицейският хеликоптер ще го последва, преди да успее да разтовари хапчетата, за това се беше погрижил HP.

Значеше ли това, че той е бил a decoy, примамка, която да насочи кучетата в грешна посока?

„Потърси значението на думата Game и ще схванеш“, беше казал Ерман и по средата на страницата Уикиречникът подкрепи теорията му.

— Distraction or Diversion

Той можеше да бъде и двете! И внезапно всички мистериозни случки придобиха още едно ненормално измерение. Маневри за отвличане на вниманието, decoys и димни завеси, всичко това, за да се отклонят погледите на властите и на детектива, наречен Общество?

В такъв случай какви бяха истинските престъпления, тези, които трябваше да останат скрити, и кой стоеше зад тях?

Масоните?

WHO?

Билдърбъргската група?

Или отиваше твърде далеч…? Може би мозъкът му се бъзикаше с него и му показваше неща, които ги няма, само защото той искаше да ги види?

Играта наистина ли беше толкова сложна и голяма, колкото твърдеше Ерман, или всичко беше на ташак? Нещо, което правеха, просто защото можеха? Забавление? Шибана времегубка?!

Всички тези въпросителни щяха да го подлудят. Мозъкът му беше абсолютно претоварен и главата го болеше, сякаш щеше да експлодира от всички глупости, които се въртяха вътре. Не можеше да намери дори скапан Алведон, отдавна беше преровил всички чекмеджета на леля.

Запали цигара, една от последните. Дълбока дръпка и после цялото напрежение се излива навън заедно с дима.

Пуффф…!

Meditation by Marlboro.

Работеше почти винаги.

Та, какво да прави сега?

Това всъщност беше the million dollar question. Не беше излизал от вилата от няколко дни, почти не беше ял. Само бе пушил, ровил из нета и чоплил проклетата ментална коричка.

Манге беше минал за малко, запълвайки най-необходимите запаси от цигари и грахова супа, но бе бил достатъчно разумен да не задава въпроси, което беше добре, защото определено нямаше да получи отговори.

HP би убил за един джойнт, но кашето му отдавна беше изразходвано. Когато тревата свърши, той се бе опитал да намери други начини да успокои тревогите си. Беше лъскал толкова яростно, че си разрани чепа. След това постепенно се престраши да излезе на предпазлива разходка из околността, за да пробва да рестартира мозъка си с малко чист въздух.

Тогава откри микробуса.

* * *

Колата се залюля в slow motion, завъртя се наполовина около оста си, преди да забие нос в земята. После отскочи отново със задната част към небето, направи пълно обръщане и се приземи на покрива си, след което изчезна от екрана.

Следващата сцена показваше димяща развалина, но в този момент Ребека вече беше превита над мръсната малка тоалетна на Манге.

„Мамка му, мамка му, мамка му“, крещеше малко гласче в главата ѝ, докато тя повръщаше парченца несмляна пилешка салата.

Какво, по дяволите, се случваше?

* * *

Бял микробус със синьо фирмено лого беше паркиран малко по-надолу по малката уличка. ACME Телеком услуги АД.

Сериозно ли?!

ACME — точно като всички съмнителни компании в историята на киното от Бързоходеца и Уили Койота нататък?! Това просто беше твърде очевидно!

До колата действително имаше както разпределителна кутия, така и шахта с кабели, но до момента той не беше видял жива душа около автомобила. Нито пък някаква работа се вършеше наблизо, така че какво правеше колата тук, насред Танто?

Той влезе във вилата и провери регистрационния номер в интернет, но това не му помогна. Просто лизингова компания в Солна.

ACME Телеком услуги имаха собствена интернет страница, телефон за контакти и електронна поща за запитвания. ACME Телеком услуги — Горд член на Pay Tag груп.

За сметка на това нямаха физически адрес, което не беше толкова необичайно, много предприятия постъпваха така. С радост ще се свържем с вас по телефона или електронната поща. Добър начин да избегнеш досадни клиенти.

Той отново излезе навън, за да огледа по-внимателно микробуса. Наоколо нямаше никого, двигателят още беше горещ, така че не стоеше паркиран там от дълго време.

Но къде беше шофьорът?

Той обиколи колата, но това не доведе до нищо. Задните стъкла бяха затъмнени и макар че сви шепи около очите си, не можа да види нищо. С купето беше малко по-лесно.

На предната седалка имаше яке, неоново жълто с много джобове и като погледна по-отблизо, HP видя нещо, което се подаваше отдолу. Продълговат сребрист предмет. И изведнъж осъзна какво беше! Телефон, естествено, подобен на този, който бе оставил в магазина на Манге. Това би означавало, че мръсниците са го открили!

Той се премести, опитвайки се да зърне повече от телефона, но якето покриваше по-голямата част. Беше принуден да се увери със сигурност и дръпна силно врата.

Заключена, разбира се.

Той се огледа набързо, след което изнамери един камък в близката леха. После вдигна ръка, за да фрасне стъклото.

— Ей, к’во си мислиш, че правиш?!

Мъжът се беше появил от нищото, голяма буца на около петдесет години с работно облекло и оранжева каска като на Боб Строителя[119].

Работник, образец 1А.

— Нищо — измърмори HP и пусна камъка покрай крака си. — Просто се чудех защо сте паркирали тук?

Мъжът му хвърли подозрителен поглед.

— Кабелна повреда, работя за Телиа. Половината „Сьодер“ е без броудбанд, не си ли чул?

— Нее — измънка HP и бавно се отдалечи от микробуса. — Окей, аре!

Мъжът сви рамене за сбогом, заобиколи колата и отключи задната врата.

След като порови някоя и друга минута, излезе обратно с кутия с инструменти, хвърли бърз поглед по посока на HP и внимателно заключи вратата, преди да изчезне по пътеката между две къщи.

HP си отдъхна облекчен. Пичът, изглежда, не се преструваше, с други думи фалшива тревога.

Изкара си акъла посред бял ден.

* * *

Най-накрая на чист въздух! Все още беше горещо като в пещ, но всичко бе по-добре от малкия, клаустрофобичен магазин.

Тя вдиша дълбоко, завъртя здраво педалите на колелото и усети гаденето постепенно да се разсейва едновременно с раздвижването на окислената ѝ кръв из тялото. Трябваха ѝ само няколкостотин метра, за да се почувства значително по-свежа.

Всъщност не беше научила особено много от разговора с Манге.

Когато той окончателно се отказа от жалките си опити да се измъкне и се съгласи да разкаже истината, първо заключи вратата на магазина и обърна табелката на Затворено и за всеки случай придърпа Ребека в най-вътрешната част на помещението.

Манге никога не бе бил от най-смелите сред deadbeat приятелите на Хенке и определено не бе от най-готините, но за разлика от другите, той беше един от малкото, които останаха от старата банда.

Веса, надрусан до небето, беше решил да се покатери по железопътен вагон в Елвшьо и се бе изпържил до смърт. Добре си спомняше и Хесус, той нали беше спечелил много пари и бе отишъл в Тайланд? Да, така беше. Хенке беше говорил с него да заминат заедно, но както обикновено ставаше с него, всичко си остана само на думи. Останалите от групичката просто ги нямаше, а Хенке едва ли беше някой, чиято компания или надеждност липсваха някому.

Но по някаква причина Манге бе останал — дори през най-лошите периоди. Той беше единственият от бандата, който се появи на процеса, и доколкото Ребека знаеше, единственият, освен нея самата, който посещаваше Хенке в затвора. Един от малкото, които ги беше грижа.

Манге всъщност беше окей, точно и добронамерено момче, и нея малко я гризеше съвестта, че трябваше да му приложи тактиката за разпити, за да го накара да говори. Но във всеки случай бе проработило и след като той се увери цели два пъти, че действително са сами, накрая разказа всичко, или поне това, което знаеше.

Въпросът беше какво всъщност беше чула?

Цялата работа с мистериозен телефон, който праща мисии, тайна реалити игра с възнаграждения и наказания звучеше откачено и първата ѝ реакция беше, че Манге е налапал поредната bullshit-история на Хенке. Но тогава той ѝ показа клиповете на компютъра и това постави нещата в нова светлина.

Това с вратата, автомобилните гуми и кралския кортеж беше достатъчно зле, но когато видя собствената си кола да се преобръща по „Дротнингхолмсвеген“, ѝ дойде твърде много.

Очевидно Манге не знаеше, че тя е била във волвото, защото просто кръжеше около вратата на тоалетната и разтревожено я попита дали се чувства добре. Тя с последни сили успя да се стегне, наплиска си лицето с малко вода и се извини за всичко с жегата, което той бе приел без въпроси или коментари.

Когато се съвзе, тя го помоли да ѝ покаже мобилния телефон на Хенке, и щом той неохотно го извади от един заключен шкаф, тя просто го погледна за миг и го прибра в чантата си. За момент Манге сякаш щеше да възрази, но размисли и остави Ребека да го вземе, без да каже нищо.

Преди тя да си тръгне, той ѝ даде адреса на колониалната вила на леля Берит и няколко минути по-късно тя тръпнеше в очакване на нов, по-задълбочен разговор с брат си.

Този път мислеше да извие ръчичките на малкия, докато ѝ разкаже истината за това, което се случваше!

Минавайки между колите, тя прекоси „Рингвеген“ и няколко минути по-късно се намираше под короните на дърветата в парка. Вече се чувстваше значително по-свежа и се наслади на хладната гора. На петнайсет минути пеша от магазина, беше казал Манге, около пет минути с колелото и изглежда, беше точно така.

Когато сви по правилната улица, се наложи да направи път на бял микробус, който тръгна рязко и профуча покрай нея с твърде висока скорост.

„Скапан идиот!“, успя да си помисли тя, докато се бореше да запази равновесие. За момент се зачуди дали да не запише регистрационния номер, тук ограничението беше трийсет. Но реши да не се занимава, беше твърде горещо, за да може се ядоса истински, пък и не бе успяла да види всички цифри. Беше някаква фирмена кола със синьо лого отстрани.

В същия миг забеляза къщата.

Почука три път и на вратата, но никой не отвори. Той може би спеше? Вече беше късен следобед, но тя далеч нямаше да се учуди, ако Хенке си беше спретнал малка сиеста.

Тя пробва дръжката на вратата и откри, че не е заключено, но по някаква причина остана да стои на входа. Не знаеше защо, но нещо събуди подозрението ѝ. Огледа вратата по-внимателно и скоро откри това, което търсеше. Малка, едва забележима следа в дървото, точно до резето. Действително, можеше да е стара, но бърза проверка на прага долу разкри няколко пресни стърготини боя в съответния цвят.

Някой беше влязъл с взлом във вилата и то наскоро, въпросът беше дали този някой още беше вътре?

Ребека пое дъх и се заслуша.

Тихо като в гроб.

Тя прекрачи безшумно прага и влезе вътре. От вонята на цигарен дим и ма̀я[120] очите ѝ почти започнаха да парят. Тя се хвана за рамката на вратата към малката кухня и светкавично показа и прибра главата си през отвора.

Движението беше толкова бързо, че да не остави възможност на нападателя да реагира, но достатъчно, за да може тя да оцени по-голямата част от обстановката в стаята. Повтори същата процедура с малката спалия от дясната страна на хола.

Резултатът беше категоричен — вилата беше празна.

Който и да бе нахлул вътре, вече се беше махнал и изглежда, не се бе занимавал да краде нещо. Лаптоп с пуснат скрийнсейвър стоеше непокътнат на малката кухненска маса. Няколко неизмити порцеланови и стъклени чаши, повечето пълни с цигарени фасове, стояха изоставени тук и там, а малката мивка преливаше от чинии и стари консерви.

В единия край на дивана лежеше гнусен, смачкан на топка спален чувал, а на един стол висеше потна тениска и чифт разкъсани Cheap Mondays[121].

Опушено, мръсно и пропаднало, определено далеч от състоянието, в което леля Берит бе оставила къщата, предположи Ребека.

Манге очевидно бе казал истината, Хенке живееше тук…

Въпросът беше къде се намира и колко време ще отсъства? Най-доброто, за което се сети, беше да седне на дивана и да чака.

* * *

What thefu…?!

Кратка разходка до „Рингвеген“ за два стека цигари и няколко пирожки, такъв беше планът.

Беше прибавил към това и един фалафел и ледена близалка, защото не бързаше за никъде. Почти бе стигнал обратно до вилата, когато видя сините светлини.

Две патрулки и цивилен бус с ремарке, всички паркирани пред малката къща на леля. Ремаркето изглеждаше смешно, почти като гигантска кана за мляко с отворен капак. Едно от ченгетата се беше разбързало да постави ограничителна лента в долния край на улицата, но за късмет HP го видя пръв.

Той спря на място и се шмугна в една от малките алеи, за да отиде да наблюдава от добра позиция.

Няколко минути по-късно се бе изкачил на една скала, настанен сред няколко люлякови храста.

Какво, по дяволите, се случваше там долу?!

* * *

По някаква причина тя все пак не беше седнала на дивана.

Впоследствие не можеше да обясни защо, но тогава сякаш чувството, че нещо не беше наред, не искаше да я напусне.

Бяха ѝ нужни няколко секунди, за да открие какво я притеснява. Диванът, на който мислеше да се настани, не беше на точното място. Тя ясно виждаше вдлъбнатината в корковия под, където би трябвало да стоят крачетата, но вместо това те се намираха на няколко сантиметра встрани. Наистина, диванът беше съвсем малък, но беше старомоден модел от масивен чам и ако се съдеше по дълбоката следа в корка, се изискваха доста усилия, за да бъде преместен. Така че защо някой беше решил да прави това?

Вместо да седне, тя коленичи и погледна отдолу.

* * *

Той видя няколко от полицаите да обсъждат нещо със сериозни изражения, а след това се появи друг пич, навлечен от глава до пети и с шлем, заради който приличаше на облечен в зелено астронавт.

Пичът се дотътри до къщата, а полицаите рязко се преместиха към далечните страни на автомобилите, където като че заеха защитна позиция. След няколко минути космическият човек излезе, държейки някакъв предмет в ръце. Доклатушка се до ремаркето и постави вътре каквото там държеше.

Макар и да се намираше на разстояние, HP без проблеми долови колко облекчени изглеждаха ченгетата, когато той затвори капака.

* * *

Тя не знаеше какво всъщност очаква да намери. Но във всеки случай беше ясно, че не би поставила предмета отдолу в личната си топ десет класация на най-вероятни находки, ако някой я помолеше да направи такава.

Ключове, няколко дребни монети или може би изпуснат мобилен телефон?

Но не и това тук…

Минаха няколко секунди, докато осъзнае в какво се бе вгледала и защо предметът е бил поставен там, но когато все пак се досети, тя се изправи бавно, взе лаптопа и напусна вилата.

Остави външната врата отворена.

* * *

Чак след като бе постоял там няколко минути, той разпозна едно от ченгетата. Първо бе сметнал, че е обикновена цивилка. Къси панталони със странични джобове в цвят каки, риза с къси ръкави, бейзболна шапка, удобни маратонки и всички други елементи на облеклото, които помагат на цивилните полицаи да се слеят.

Но полицейската стойка и начинът, по който движеха главите си, почти винаги ги издаваха.

Той се беше съсредоточил върху мъжете около ремаркето и едва когато капакът беше затворен, той огледа по-подробно и останалата част от тайфата и откри, че цивилката всъщност е Бека. Тя стоеше и си говореше нещо с онзи с костюма на астронавт.

Какво, но дяволите, правеше тя тук?!

* * *

— Определено силна — констатира сапьорът, който според стикера, сложен върху защитното облекло, се казваше Селандер и очевидно предпочиташе да говори с насечени изречения.

— Две пръчки динамекс[122]. Детонатор, задействаш се при натиск, монтиран под седалката на дивана. Вероятно е стигало да седнеш. Повече от достатъчно, за да превърне цялата къща в трески. Страшен късмет, че си била нащрек, Нормѐн…

Той направи пауза за снус[123].

— Разбира се, преди да сме я закарали в лабораторията и да сме я разглобили, не можем да знаем дали наистина е щяла да се взриви — продължи той, този път по-красноречиво. — Обратно на въпроса. Сьодермалмската криминална полиция ще се заеме с това. Каза, че това е вилата на брат ти?

— Нещо такова — измърмори тя.

В главата ѝ беше каша. Зашеметяващи гранати, камъни срещу полицейски коли, а сега проклета бомба!

В какво, за бога, бе успял да се забърка Хенке?

— Предполагам, че от криминална ще искат да поговорят с него и то скоро — обобщи Селандер, избърсвайки остатъците снус в защитното си облекло.

Ребека само кимна в отговор.

„Добре дошли в клуба!“, помисли си тя.

15. Are you really sure you want to exit?

Ребека беше изтощена, когато се прибра у дома. През по-голямата част от следобеда бе стояла в Сьодермалмската криминална полиция да преразказва случилото се в Танто. Или поне тези части, които бе сметнала, че е удачно да разкрие.

Не спомена за посещението при Манге или клиповете, които бе видяла в магазина. Те по всяка вероятност бяха свързани със случката във вилата, но нямаше желание да ги покаже на колегите, преди да успяла да говори с Хенке. Не беше пропуснала многозначителната тишина, която настъпи, когато стана дума за криминалното му досие.

После дойдоха задължителните въпроси: Имаше ли брат ѝ врагове? Имаше ли тя представа как се препитава той? Знаеше ли нещо за подпалването на апартамента му преди седмица?

Отрицателен отговор на всички въпроси, което всъщност беше вярно. Почти, във всеки случай.

Тя заключи колелото в мазето и се качи по стълбите, както обикновено.

Причината може би беше в умората или пък беше твърде обзета от мислите си, но не забеляза, че някой я чака на стълбището.

— Бека!

Тя се завъртя и инстинктивно вдигна ръце пред себе си.

— Успокой се, само аз съм, Хенке!

Естествено, че беше само той.

Трябваше да се досети. Къде иначе можеше да отиде?

Тя измърмори нещо, обърна се и отключи вратата на апартамента, след което го пусна да влезе вътре преди нея. Постоя няколко секунди на килимчето в антрето, после заключи всички четири ключалки.

Но само веднъж. И макар една част от нея диво да негодуваше, един път чисто и просто трябваше да стигне. Тя нямаше желание да запознава брат си с маниите си.

В антрето телефонният секретар сигнализираше за още един пропуснат разговор.

Скрит номер, както обикновено.

Хенке вече се беше разположил като у дома си на дивана във всекидневната.

— Имаш ли няк’во кафе?

С известни затруднения тя потисна внезапния импулс да грабне първия възможен тежък предмет и му разбие черепа. Проклет, скапан идиот, да ѝ се промъква така! А тя дори не мислеше, че той знае къде живее. Беше го търсила из целия град и изведнъж той просто се оказа на дивана ѝ.

Ама как изглеждаше само!

Още по-изпит от предния път, с торбички под очите и никотиновожълт тен. Ноктите му бяха изгризани почти до дъно, косата стърчеше във всички посоки, а освен това беше страшно мръсен.

От дивана ѝ се носеше миризма на пропити с дим дрехи и некъпан мъж и тя сбърчи нос.

Той я гледаше въпросително и тя осъзна, че така и не беше отговорила на въпроса.

— Разбира се — отвърна кратко и отиде в кухнята.

— Можеш да се поосвежиш малко, банята е ей там — извика тя от кухнята, дрънчейки с кафеварката.

Но когато тя се върна обратно няколко минути по-късно, той беше заспал.

Тя въздъхна, наля си чаша кафе и след известен размисъл реши да го остави да спи. Изглеждаше сякаш има нужда.

Обзе я изненадващ прилив на нежност и тя не можа да не го погали бързо по бузата. Все пак той беше малкият ѝ брат, малкият ѝ Хенке. Незрял идиот, действително, и квалифициран магнит за неприятности, но невинаги бе било така. Някога бяха те двамата срещу света. Въпреки всички гадости, те поне се имаха един друг.

Но това беше отдавна. Нещата се променяха, независимо дали го искаме, или не.

Тя изпи кафето, положи глава на облегалката и затвори очи.

* * *

Тя го долови още в движенията му, когато влезе в антрето. От начина, по който затръшна външната врата — как шумеше раздразнено с ключовете, докато сваляше обувките си с ритници. Тя се опита да предупреди Хенке, но той беше с гръб към нея, седеше и пушеше на един от сгъваемите столове на балкона. Хенке и Даг понякога пушеха заедно по цигара навън, макар че Даг твърдеше, че всъщност ги е отказал. Пушенето не се вписваше в тренировъчната му схема и всички тия простотии. Въпреки това все излизаше и се облягаше на парапета — и то не само в дните, когато Хенке им беше на гости. От балкона можеше да държи под око както двора, така и паркинга, където стоеше БМВ-то.

В добрите дните те се разбираха съвсем окей, Даг и Хенке. Можеха да стоят и да си говорят на балкона почти като че бяха приятели. Тя обичаше тези дни, чувстваше се сякаш има истинско семейство.

Но онзи ден определено нямаше да бъде такъв, осъзна тя още в момента, в който външната врата се затвори.

— Здрасти!

Гласът му беше леден, почти безчувствен, но тя без проблем долови гнева, който набъбваше отдолу.

— Всичко наред ли е? — каза тя възможно най-ниско и сдържано.

Той само изсумтя в отговор.

— Има ли нещо за ядене?

— Огретен с риба, във фурната е. С Хенке вече ядохме.

Ново изсумтяване. Това не предвещаваше нищо добро, знаеше го от опит. Вероятно проблеми на работа, някой клиент се е оплаквал, някоя доставка не е пристигнала или шефът се е заяждал. На Даг често не му трябваше много.

— И докога тоя търтей брат ти ще се възползва от гостоприемството ми? — измърмори той след малко помежду хапките и кимна към Хенке, който все още беше на балкона.

— Само два дни — каза тя толкова неутрално, колкото можа. — Малко му е трудно вкъщи с мама. Имаше нужда да се махне за няколко дни.

Трето изсумтяване, този път по-заплашително.

— Малко му било трудно… — промърмори той, загребвайки голяма лъжица огретен, която натъпка в устата си. — Майка ви е скапана алкохоличка — отбеляза той, след като сдъвка. — Вкарайте я в някакъв проклет дом, че да се порадваме на малко спокойствие и да не се налага малкия джебчия да търчи тука постоянно.

Тя започваше да се ядосва и той го видя. Доволна усмивка се разля по лицето му.

— Ама какво, да не се ядоса, че наругах невинния малък Хенке? — добави той с онзи снизходителен детски глас, който тя мразеше. Беше я настъпил по слабото място и тя трябваше да се въздържи, за да не захапе примамката.

— Хенке се е забърквал в някои неприятности — каза тя насилено спокойно. — Но далеч невинаги му е било лесно, а освен това е малкият ми брат.

— Лесно?! — лицето на Даг внезапно бе почервеняло и той скочи от стола.

Беше търсил караницата още с отварянето на вратата и сега бе получил каквото искаше.

— Казваш, че не му е било леко, но какви трудности е имал безценният ти брат, а? И моя баща не беше точно светец. Пребиваше ме през ден, докато не се научих да му отвръщам. Мръсникът се чупи, когато бях на петнайсет, но виж ме мен — той посочи с палец към гърдите си. — Не станах престъпник заради това! Бачкам, откакто станах на шестнайсет, изкачих се в йерархията, справям се, плащам си данъците и за какво? За да трябва да издържам такъв като него?

Малки пръски слюнка и остатъци от храна хвърчаха от устата му, но той, изглежда, не забелязваше.

— Какво става?

Хенке беше показал глава от балконската врата. Тя се опита да му направи знак да бъде спокоен, да не провокира Даг, да го остави да се набеснее, после всичко щеше да се успокои. Но той, изглежда, не я разбра. Освен това този път Даг не мислеше да го остави да се измъкне толкова лесно.

— Със сестра ти просто обсъждахме дали не е удачно да пратите алкохолизираната си майка в дом, та да не се мъкнеш тук през цялото време.

Тонът му беше надменно подигравателен и тя вече предусещаше какво се готви. Отново опита да обясни на Хенке с поглед. Да го накара да не се връзва, да не приема предизвикателството, което току-що му бяха хвърлили в лицето. Но той, изглежда, не схвана или просто не ѝ обърна внимание.

— О, Даге, виж кой го казва — каза небрежно той вместо това и наблегна на галеното име, което знаеше, че Даг мрази — Няма ли да е по-добре да я заровим в същата горичка, където лежи „изчезналият“ ти баща? Имам предвид, че така ще запазим насилието вътре в семейството. В това те бива!

Даг се хвърли през масата и Хенке едва успя да направи две крачки назад, преди той да му налети. Опита се да се бори, но противникът му беше значително по-голям, а освен това и много по-агресивен. След няколко секунди Хенке се озова на пода с ръце около главата, за да се предпази. Но Даг се стовари върху него, вкопчи ръце около врата му и го вдигна до полуизправено положение. Ребека видя как лицето на Хенке бързо побеля.

— Стига, Даг! — изпищя тя. — Престани, по дяволите, ще го убиеш!

Тя се опита да откопчи едната ръка от врата на Хенке.

Ударът дойде от нищото, Даг трябва да бе отпуснал хватката с другата ръка, без тя да забележи, защото внезапно залитна назад и се препъна в малката кухненска маса.

— Малка курва! — чу го тя да изврещява, когато гърбът ѝ се удари в пода. Прибори, чинии и остатъци от храна навсякъде. Бузата ѝ гореше, лицето ѝ беше изтръпнало и ѝ се привиждаха звезди.

Някъде отдалеч чу Хенке да скимти и се опита да се изправи.

По някаква причина вратата се беше отворила или Хенке така и ме я бе затворил, защото изведнъж борбата се бе преместила на балкона. Даг бе сграбчил главата на Хенке в нова хватка, също толкова ужасна, колкото и предишната, и Ребека видя как силите на малкия ѝ брат се стопяват. Краката му внезапно се отпуснаха и той спря да се съпротивлява, но Даг, изглежда, не забелязваше.

— Не си толкова отворен сега, а, копеленце?! — изрева той с ярко почервеняло лице и стисна още по-здраво.

И тя внезапно осъзна, че Хенке щеше да умре. Че Даг щеше да убие малкия ѝ брат, ей там, на техния балкон.

— Престани!!! — изкрещя тя по-високо, отколкото някога, преди бе успявала. Гласът ѝ прозвуча ужасяващо, сякаш идваше от гръдния кош, а не от гърлото.

Може би тъкмо това необичайно звучене сепна Даг и го накара да осъзнае, че е на път да отиде твърде далеч. Защото в същия миг, в който тя се хвърли към него, той пусна Хенке. Остави го да падне на земята като парцалена кукла и направи несигурна крачка назад. Към парапета на балкона.

Тя блъсна Даг с пълна сила право в гърдите. Макар че тежеше почти седемдесет килограма, при нормални обстоятелства ударът едва щеше да го помръдне, може би най-много да го накара да се олюлее.

Но този път явно го хвана в крачка или пък силата на удара ѝ беше по-голяма, отколкото тя можеше да си представи. Така или иначе, той залитна назад през балкона. Направи две олюляващи се крачки, махайки с ръце за някаква опора, нещо, за което да се хване и да възвърне равновесието на тежкото тяло и да му попречи да падне.

И тогава гърбът му се удари в парапета…

Този звук тя нямаше да забрави никога. Режещ, скърцащ метален звън, примесен със стенанието на бетона, който неохотно изпусна от хватката си крайно недостатъчните стоманени болтове.

Изведнъж парапета го нямаше.

Тя лежеше на пода на балкона, а Даг беше само на метър от нея, балансирайки точно на ръба. В очите му се четеше онзи обвинителен поглед, като че вече беше осъзнал как ще свърши всичко. Че тя няма да помръдне и пръст, за да му помогне. Че въобще няма да опита. Защото вътрешно тя вече ликуваше, празнуваше, че любовта ѝ към него, точно както и самият той, скоро ще бъде мъртва.

Че тя най-накрая ще бъде свободна!

— Вината е твоя! — каза погледът на раздяла, преди да изчезне зад ръба.

И тя знаеше, че е прав.

* * *

Зима е, мрак, и в този сън HP чака пред една осветена витрина. Той не знае какво или кого. Знае само, че трябва да чака. Че някой ще дойде. Някой важен.

Дървета с разперени клони ограждат улицата, където колите летят почти безшумно по белия асфалт. Стари модели, забелязва той, като че се е върнал назад във времето.

Той потропва с крака по загърнатата със сняг земя, за да се стопли.

И тогава чува църковна камбана да бие надолу по улицата и осъзнава на мига къде се намира. „Свеавеген“, почти до църквата „Адолф Фредрик“.

На кръстовището, което преди се наричаше „Тунелгатан“.

И внезапно ги вижда да идват към него. Двойка, които вървят хванати за ръце. Мъжът носи зимно палто и кожена шапка, а жената шлифер и някакъв вид шал. Той прокарва ръка по якето си и напипва предмета в джоба, след което се обръща към витрината и ги оставя да го подминат.

После се обръща и прави няколко крачки, за да ги настигне.

* * *

Изминали са десетина минути, откакто Даг падна от балкона, но тя не си спомня нищо от случилото се в промеждутъка. Седи в кухнята заедно с жена полицай на около четиридесет. „Тя изглежда мила“, улавя се, че си мисли Ребека.

Долу мигат сини светлини и осветяват целия двор. Тя не плаче, не го е правила през цялото време досега и няма и да го направи, това поне вече знае.

— Ще можеш ли да разкажеш какво се случи? — пита жената и точно когато Ребека отваря уста, за да го направи, чува гласа на Хенке от всекидневната.

— Аз го направих! — казва той, високо и ясно. — Сбихме се и аз го бутнах, после цялата лайнария се строши и той падна през парапета. Аз бях виновен.

* * *

Оръжието е в ръката му, голям, сребрист револвер с лазерен мерник отгоре. Червената точка сочи право в широкия гръб на мъжа.

Само да натисне спусъка и…

Но точно тогава те като че ли го забелязват, защото спират на място.

Мъжът се обръща и когато погледите им се срещат, той забелязва как онзи се усмихва подигравателно.

— Аха, малък престъпен келеш, този път мислеше да ме убиеш face to face!

И той внезапно усеща как решителността, която допреди малко е така сипна, сега започва да се огъва.

* * *

Тя иска да му изкрещи да млъкне, да изкрещи на полицаите в стаята да не му вярват, да каже на жената срещу себе си, че малкият ѝ брат лъже. Че тя го бутна, не той. Че тя е убиецът, който заслужава да бъде наказан.

Но нищо от това не се случва.

Главата ѝ е съвсем празна, тялото ѝ не може да се помръдне, дори на милиметър, така че устата ѝ също мълчи.

— Така ли стана? — пита полицайката срещу нея. — Той ли бутна партньора ти от балкона?

Но тя не успява да отговори.

И все още не плаче.

* * *

— Хайде, направи го! — дразни го мъжът срещу него.

Дъхът излиза злобно от ухилената му уста като стълб дим.

— Стреляй, ако ти стиска!

Червената точка на мерника трепти по широкия гръден кош на мъжа. Всичко, което той самият трябва да направи, е да натисне спусъка, куршумът ще свърши останалото.

Но той се колебае. На заден фон камбаната започва да бие все по-силно. И сякаш изведнъж той се е свил, станал е по-нисък, по-малък, почти като че се е превърнал в дете. Пистолетът става все по-тежък и скоро той няма да може да го задържи.

— Хенрик — казва тихо жената, която стои до мъжа, и ѝ се налага да се наведе напред, за да срещне погледа му.

— Не е нужно да го правиш. Аз ще се справя.

Гласът ѝ е спокоен и приятелски, толкова познат и утешителен. После тя му се усмихва с тази мека усмивка, която той обича, откакто се помни, и внезапно усеща как в гърлото му започва да се образува буца. Притиска ларинкса му, продължава към устата и докато сълзите го изгарят през клепачите, той чува мъжа да се подхилква.

— Знаех си, че няма да посмееш! — засмива се той. — Безполезно малко лайно като теб не може да се справи с нищо. Не може дори да се погрижи за семейството си.

Той слага ръка върху рамената на жената и я придърпва към себе си. Тя не прави нищо, за да му попречи, ами го оставя да я обгърне. Стои там, съвсем неподвижна, задържана, до него.

В хватката му.

— Ще се справя — шепти гласът ѝ в главата му, но той знае, че тя греши.

И погледът ѝ е съгласен с него.

След това мъжът е станал някой друг. Преобразил се е пред очите му. В някой по-възрастен, по-опасен. И изведнъж той започва да се чувства като момченце, малката му пишка се свива и почти изчезва там долу, в гащетата.

Но забелязвайки колана в свободната ръка на мъжа, в мига, в който той разбира как всичко е свързано и показалецът му натиска спусъка, за да го затрие, да прати мръсника обратно в ада веднъж завинаги — и оръжието се превръща в нещо напълно различно.

Камбаните прерастват в рев в главата му.

Удавят всички звуци и поглъщат целия свят.

Сякаш църквите в Стокхолм до една внезапно са се включили в звънтежа и разлюляват земята под краката му.

— Пожар! — чува той някого да крещи секунди по-късно, когато вече спринтира нагоре по стълбите към „Малмшилнадсгатан“.

В джоба на якето му подскача стар гаечен ключ.

HP се събуди меко. Отвори бавно очи и веднага разбра по миризмата, че не си е у дома. Миришеше на храна. Гореща, готвена храна, не от ресторант или улична закусвалня, ами истинско, домашно приготвено ядене. Sweet!

— Охо, ти си буден! — тя подаде глава във всекидневната и изглеждаше почти радостна да го види.

— Яденето ще е готово след няколко минути, можеш да се освежиш през това време.

Той кимна и се отправи спокойно към банята.

Когато се върна, тя му сипа порция шведска наденица на фурна с пюре.

Истинско пюре, от картофи, не на прах. Не беше ял такова от… ами, всъщност не си спомняше откога.

Беше и адски вкусно и той се хранеше с огромен апетит. Тя изчака, докато той излапа първата порция и най-лошият глад беше заситен.

— Ходих горе на вилата — каза тя равнодушно.

— Знам! — отговори той между хапките. — Видях те от разстояние, но нямах желание да се представя на колегите ти — поясни, когато видя въпросителния ѝ поглед. — Истинска бомба ли беше?

Тя го загледа изпитателно в продължение на няколко секунди. Човек можеше да нарече Хенке много неща, страшно много всъщност, но никога не бе бил глупав. Именно това беше проблемът.

Умен, но мързелив. Хитър, но безгрижен. Буден, но без амбиции.

Трябваше да предвиди, че няма да е лесно да го постави на тясно.

— Така изглежда — отговори тя. — Според техника, във всеки случай е имало достатъчно динамекс, за да превърне къщата на леля в подпалки. Между другото, била е поставена под дивана с чувствителен към натиск детонатор, но може би си знаел и това?

Той поклати глава, докато загребваше нова порция. Динамекс, такова използваха в строителството. Добър, стар динамит в модерен вариант.

Същият като този, за който прочете в нета, онзи, който изчезнал от заключения склад във Фисксетра. Частта с детонатора също му звучеше познато, но не можеше да се сети откъде. Почти като нещо, което е гледал на кино. Точно както всичко останало, което му се случваше.

Сякаш целият му живот се бе превърнал в странен филм.

— Говорих с Манге — каза тя и смени тактиката.

Това даде по-добър ефект.

Той спря да дъвче и я погледна разтревожено.

— И?

— Той ми разказа всичко — каза тя и продължи да го гледа в очите.

Промяната се забеляза лесно — от наперен малък брат до изплашено зайче за две секунди.

— Освен това той ми показа някои не особено приятни видеоклипове от един телефон, който си оставил при него.

Той пребледня и вилицата му издрънча в чинията.

— Бека, аз…

— Да?

Тя го погледна подканящо в очакване на продължението.

Но то не дойде.

Вместо това той зарови глава в ръцете си и се прегъна над масата. Звучеше като че плаче. Изведнъж тя вече не знаеше какво да направи. Не беше очаквала тъкмо това развитие. Не го беше виждала да плаче от…

Да, от онази вечер, преди да дойдат полицаите. Тогава я беше разтърсил, беше опитал да я изкара от шока и да я накара да проговори. Онзи път сълзите му бяха от разочарование. Гняв, безпомощност, също така, но не и страх.

Не като сега. Сега изглеждаше толкова уязвим, толкова малък.

Тя внимателно положи ръка върху рамената му.

— Ей, Хенке, спокойно — каза тя с най-мекия си глас, точно както бе правила, когато бяха деца, а той се будеше изплашен от караницата от другата страна на вратата.

— Всичко ще се оправи — прошепна тя и го погали по косата.

* * *

Хенке се беше изкъпал, беше използвал дамската ѝ самобръсначка, за да разкара поне основната част от наболата си брада, и беше заел някои от тренировъчните ѝ дрехи, докато неговите се киснеха в течен перилен препарат в кухненската мивка.

„Учудващо на какво са способни малко ядене, основополагаща хигиена и доза съчувствие“, помисли си тя, докато стояха сгушени на дивана ѝ. След като първоначалният ѝ гняв се бе уталожил, всъщност ѝ беше хубаво той да е при нея, да чува гласа му и да знае, че е добре.

Той беше запълнил празнините в разказа на Манге. Как беше намерил телефона, мисиите, фалшивото залавяне и всичко, което бе последвало, след като го бяха изритали от тази забележителна Игра.

За известно време разговорът вървеше бавно, по впоследствие той толкова увеличи скоростта, че думите започнаха да се леят от устата му толкова бързо, че тя едва успяваше да го следва.

Всичко това не звучеше сериозно, което вероятно беше най-умереното изказване на годината… Фалшиви полицаи, луди в гората, самолети, палежи и бомби, само това беше трудно за преглъщане. Но освен това и тайни клубове за залагания, които едновременно играеха игри и изпълняваха поръчкови убийства…

А когато той на всичкото отгоре започна да дрънка за убийството на Палме, Единадесети септември и пожара в църквата Катарина, тя беше принудена да го спре.

Беше просто твърде много!

Всичките му обичайни bullshit-истории бледнееха пред тази. Той самият не чуваше ли колко откачено звучи всичко? Но от друга страна, тя не можете да пренебрегне известния брой очевидни доказателства, че поне една част от това, което той разказва, всъщност се беше случило.

Телефонът, клиповете, палежите и бомбата бяха доказано истински. Тя самата ги беше видяла, или поне следите, останали след тях.

Че той се беше забъркал в неприятности, беше очевидно, а че някой му мисли злото, също не можеше да се отрече. Но къде беше границата?

Той звучеше като някоя от параноичните лелки, които звънят в полицията по нощите.

Онези, които искат да съобщят, че НАСА наблюдава света през телевизорите и че кралят в действителност е робот, който работи за ЦРУ.

Единствената прилика с предишните проблемни ситуации, в които Хенке се беше оказвал приклещен, беше въпросът с отговорността. Естествено, нищо не беше по негова вина, той беше просто жертва на злощастни обстоятелства. Просто леко си беше изпатил. Още малко и щеше да излезе, че камъкът сам се е хвърлил върху колата ѝ…

— И какво мислиш да правиш сега? — опитваше се да запази неутрален тон.

Той пое дълбоко дъх и после въздъхна.

— Всъщност не ми остава много голям избор. Апартаментът скоро ще е готов, но вече хич не смея да живея там. Вилата, естествено, също отпада, а не мога да остана и при Манге. Така че мисля да се махна, да тегля една майна на всичко и да се чупя. Някъде, където няма да могат да ме намерят. Може би в Тайланд, нали Хесус живее там, спомняш ли си го?

Ребека кимна, но не каза нищо.

— Сигурно ще намеря как да се прехранвам, като пристигна там, пък и от апартамента ще паднат някакви кинти, ако се шитне.

Той я изгледа с погледа на малкия брат и наклони глава. Тя бързо бе заподозряла накъде отива разговорът.

— Но ще ми трябва малко начален капитал, за да се измъкна…

Аха, помисли си тя.

Значи това беше, патентованото му решение на всички проблеми. Този път неприятностите, в които се беше забъркал бяха значително по-лоши от обикновено, но финалният щрих беше очакваният.

Трябваха му пари и както обикновено тя беше тази, от която се очакваше да го подпомогне. Малкият Хенке си беше изпатил и няколко лоши типове очевидно бяха по дирите му, така че му трябваха пари, за да избяга и да се скрие.

Най-лошото беше, че колкото и да човъркаше въпроса, не ѝ идваше по-добро предложение. Можеше, разбира се, да предложи да отидат заедно в полицията, той да поеме отговорност за постъпките си и да помогне всичко да се разреши. Но тя знаеше какъв ще бъде отговорът, и дори той, противно на очакванията, да последваше съвета ѝ, тя се съмняваше, че колегите ѝ щяха да са от помощ. Да, сигурно щяха да побързат да го тикнат зад решетките заради „Линдхагенсплан“ и, „Кунгстредгорден“ и по този начин да могат да кажат, че са разрешили двете най-забележителни престъпления това лято. Но по-дълбокото разследване, това около мотивите, които лежаха зад всичко, вероятно щеше да бъде замразено в мига, в който Хенке разкажеше конспирационните си теории. Вместо това той щеше да понесе цялата вина — щеше да бъде самотният извършител и дори и да не беше незаслужено, тя не можеше още веднъж просто да стои, докато го вкарват в затвора.

Решението, което той предлагаше, въпреки всичко беше най-доброто предвид обстоятелствата.

— Колко? — въздъхна тя.

* * *

Разбира се, той не трябваше да ѝ разказва. Отчасти защото отново беше нарушил проклетото правило, но точно тази причина не беше особено трудно да се отхвърли. На практика вече го бяха наказали за това провинение, когато подпалиха апартамента му, а тогава той всъщност не се беше раздрънкал.

С други думи му бяха длъжници. Quid pro quo, така да се каже.

Но причината да си държи езика зад зъбите, която имаше много по-голяма тежест, беше, че той осъзнаваше колко смахнато звучи всичко, когато го разказва на някого другиго. Изводите, до които стигна в колониалната вила и които звучаха солидни като бетон, когато ги разглеждаше самостоятелно, сега бяха като изрязани от „Досиетата X“ и щом той приключи с разказа си, сестрата не беше единствената в стаята, която се съмняваше дали той е с всичкия си.

Трябваше да си мълчи, да говори само за това, което тя вече знаеше, и да запази останалото за себе си.

Във всеки случай заключението беше едно и също.

Той беше в беда, трябваше да замине, този път доста по-далеч от „Тантолунден“. Чисто и просто да изчезне от картата, някъде, където никой да не може да го открие, но където все пак да може да води хубав живот.

Но за такова бягство се искаха пари, а такива той нямаше. Така че се наложи да проси с шапка в ръка, както обикновено. Сестрата щеше да му даде, винаги го правеше. Понякога дори се шегуваха с това: Спасителният отряд на помощ!

Но по някаква причина този път му бе по-трудно да приеме парите ѝ.

Някак си не беше справедливо…

И все пак го направи. Пренощува на дивана, а на следващия ден я изпрати до банката.

Сънят и доброто хапване му повлияха добре и той се чувстваше значително по-свеж, отколкото докато цивреше предната вечер.

Още му беше малко криво, но what the fuck…

Тя така или иначе, изглежда, печелеше добре в Охраната, защото имаше доста в сметката…

Той получи двайсет и шест хиляди кеш, двайсет и три, след като отиде на пазар около площад Хьоториет и си купи нови дрехи и мобилен телефон с ваучер. Първото му обаждане беше кратък разговор с билетната каса на „Луфтханза“. Ein двупосочен билет до Франкфурт на името на Андреас Петершон? Kein Problem, mein Herr!

Тъй като паспортът за щастие не показваше кое е името, с което се обръщат към него[124], нямаше да има проблеми да вземе билетите от касата в „Арланда“[125].

Това беше първия път, когато имаше някаква полза от второто си име. Сега този, който евентуално щеше да провери списъка с пътниците, нямаше да го намери, поне не и от първия път. Сигурно щяха да започнат с търсенето на еднопосочни билети на името на Хенрик Петершон, а Андреас щеше да почака до следващата отсявка.

Дотогава той сигурно вече щеше да е във Франкфурт, откъдето щеше да може да избира между цял куп авиолинии и стотици дестинации. Ако искаше, можеше дори да зареже тамошните полети и вместо това да хване влак до някое друго летище. Да прескочи границата до Холандия или да продължи по-нататък към Белгия. Немската железница беше пълна бъркотия, а парите в брой не оставяха следи.

Are you sure you want to exit?

Hell Yeah!

Той седеше в автобуса на авиокомпанията, който щеше да откара пътниците до летището, а новият му куфар лежете между краката му. Освен лаптопа, в него имаше чифт дънки, малко бельо и тоалетни принадлежности и това беше more or less it. Пътуваше с лек багаж, само най-основното, останалото щеше да си набави на място.

Беше малко тегаво с вещите в апартамента на Трапгренд, но Бека, както обикновено, се бе притекла на помощ. Беше обещала да остави всичко в „Шургард“[126] и да уреди нещата с някой брокер, и да прибере парите, когато апартаментът бъде продаден. Половината от имота всъщност беше нейна, по въпреки това щяха да останат доста кинти.

Можеше да се окаже малко сложно да му препрати парите, но сигурно имаше начини да се нагласи и това. Анонимна сметка в „Уестърн Юниън“ или нещо такова?

Повечето неща в апартамента бяха боклуци, вещи, които бе наследил от майка си и които не беше успял да разкара. Освен телевизор и компютър, нямаше нищо ценно, тези неща отдавна ги беше шитнал.

Вещите на бащата бяха разкарали веднага след като онзи се гътна. Хамалите пристигнаха и Армията на спасението прибра всичко, всяка шибана дреболия. HP определено нямаше нужда нещо да му напомня за проклетника и постъпките му.

Стигаше му да погледне в огледалото…

Не, всъщност в апартамента имаше едно-единствено нещо, за което той се притесняваше и в което не искаше Бека да се рови. Но нямаше голям избор. Но дори и тя по някаква причина да намереше кутийката, вероятно нямаше да схване. Или поне той така се надяваше.

Тя беше окей, Бека, as far as sisters go. Повече от окей, всъщност…

Макар и да му пилеше на главата, тя винаги му помагаше, когато ножът опреше до кокала…

Пазеше му гърба…

Винаги го бе правила, още откакто бяха малки и той… да… обичаше я заради това.

Така беше, разбира се, макар и да не му беше лесно да го признае. Бека беше единственото семейство, което имаше, всъщност единственият човек, който се държеше точно така, както трябваше да се държи член на семейството. Единствената му здрава опора в живота. Факт беше, че той би направил почти всичко за нея, ако го помолеше…

Оф, ама че сантименталности!

Никога не би си и помислил да ѝ каже нещо такова face to face. Хващаше го срам дори само да си мисли такива неща, но може би нямаше нищо странно да се размекнеш малко, когато напускаш родната страна окончателно?

Подминаваха Солентюна отдясно и той се размърда в седалката, за да опита да се настани по-удобно. Вече беше огледал на два пъти останалите пътници и никой от тях не изглеждаше подозрително. За всеки случай беше приложил обичайните си 007-tricks долу при „Т-Сентрален“ и освен това беше изчакал до последния момент, преди да се качи на автобуса. Никой не го беше последвал, беше сигурен в това.

Но от друга страна, може би нямаше нужда да го следят? Според Ерман те бяха навсякъде. Стотици, може би хиляди малки мравчи очи, които го издирваха, снимаха лицата на хората с мобилните си телефони, докато програмата за разпознаване не намереше съвпадение. И изведнъж той се превръща в червена точка на картата! Шофьорът на автобуса не го ли беше погледнал странно, когато се качи? Ами miss Businesswoman, която стоеше най-отзад и бърникаше Blackberry-то си? Той усети как пулсът му се ускорява и затвори очи за няколко секунди.

„HP, успокой се, по дяволите, вече прекаляваш с тези глупости! Мозъкът ти вижда просто каквото иска да види, така че стига си се оглеждал за такива неща и get a fucking grip!“

Той пое няколко дълбоки глътки въздух и отново отвори очи.

Всичко беше на шест. Нямаше за какво да се притеснява. Беше на път да приключи Играта, да остави гадорията зад себе си и да започне на чисто. Да изчезне от радара, да се превърне в ghostrider. Така че защо не можеше to put his mind to rest? Вероятно защото още имаше нещо, което го човъркаше, нещо, което не беше уредил.

Горе-долу като минаваха покрай Бреден, той се досети какво беше то. Трябваше да звънне набързо на Бека от новия мобилен телефон, струваше си риска. Все пак мислеше да си смени картата, когато пристигне в Тайланд, Беше принуден да разбере, да го знае със сигурност. Че тя ще е в безопасност. И out ofharm’s way.

Тя отговори още след първия сигнал.

— Ребека Нормѐн.

— Аз съм, имам един бърз въпрос.

— Окей, но трябва да е наистина бърз, на работа съм и тук е малко натоварено…

— Мобилният телефон, този, който си взела от Манге. Какво направи с него?

Той затаи дъх.

— Записах го като намерен, ще остане в отдела за изгубени вещи, докато се свържат със собственика.

— Чудесно! — той си отдъхна.

Всичко беше уредено, време беше да приключва. Вече можеше да напусне с чиста съвест.

— Бях малко разтревожен, че си го запазила и…

— Не, при изгубените вещи е. Според IMEI номера е бил обявен за откраднат от някаква фирма във Вестерурт. Някакъв телеком, доколкото си спомням. Защо питаш, не си ли на път към чужбина?

Той внезапно се изправи в седалката си.

— Да, да, а не си ли спомняш името на фирмата?

— Не, не съвсем, нещо кратко, имам го записано в бележника, но той е някъде в шкафчето…

Той чу гласове на заден фон.

— Виж, качвам се в асансьора, така че връзката ще прекъсне. Ако е важно, мога да ти пратя sms с името след малко?

— Добре, няма проблеми, вече ми имаш новия номер… — смотолеви гой, докато мислите в главата му препускаха. — Чао, Бека!

— Чао, Хенке, и се пази.

Разговорът прекъсна. Барабанът в главата му започна нов оборот, когато мобилният му изпиука. Нямаше нужда дори да отваря съобщението, за да види адреса на фирмата. Съвпадаше напълно с този от намачканата хартийка, която получи от Ерман няколко дни по-рано.

„Торшхамнсгатан“ 142, Шиста. ACME Телеком услуги АД

И изведнъж той вече съвсем не беше толкова сигурен, че иска да приключи с Играта.

16. Who is playing who?

Беше стигнала до третия завой, когато се случи. Скоростта беше около сто и тя тъкмо бе заобиколила поставеното препятствие, когато предната гума експлодира и воланът се завъртя бясно в ръцете ѝ.

Въпреки че беше подготвена, пулсът ѝ се ускори, докато се бореше да си възвърне контрола над автомобила. Натисна спирачката докрай и усети потрепването на педала, което сигнализираше, че ABS-ът работи.

— Спри занасяното, управлявай колата, не се бори с нея — поучаваше я инструкторът, който седете на съседното място.

Когато колата спря до ръба на пътя, тя забеляза, че е вир-вода.

— Браво! Справи се без проблеми, Нормѐн! — обобщи инструкторът.

Тя кимна в отговор и опита да си придаде спокоен и сдържан вид.

Шофьорските упражнения в затвореното летище в Тулинге бяха задължителни, така че трябваше просто да стисне зъби и да изпълнява, макар че сърцето ѝ биеше панически, когато сядаше зад волана.

Пукането на гума при висока скорост беше последното упражнение за деня и след прегледа на резултатите щяха да се разотидат по домовете, което я устройваше перфектно!

Крюсе беше по-добре, значително по-добре всъщност, и щеше да се върне на служба.

Това я караше да се чувства страхотно и така ѝ беше поне малко по-лесно да се справи с нещата, особено след като вече знаеше кой е хвърлил проклетия камък през предното стъкло на колата им, а вероятно също и защо. Но, естествено, не можеше да разкаже историята за Играта на никого. Дори Андерберг нямаше да може да си замълчи за такова нещо, в това беше сигурна.

Така че оставаше да се справи с демоните си по същия начин, по който винаги го беше правила. С шокова терапия.

Това, което не те убива, те прави по-силен, и всички тия мачовски приказки… Ако се чувстваш ужасно изплашен, трябва да станеш полицай. Ако се чувстваш несигурен, трябва да станеш охранител и ако катастрофираш с колата, трябва да скочиш обратно на шофьорското място възможно най-бързо. Бика за рогата и газ до дупка.

„Yippikayee!“, както би казал Хенке.

Какво ли правеше той сега?

Вече трябваше да е пристигнал в Тайланд, но още не се беше обадил.

Което едва ли беше неочаквано.

* * *

Бяха се скрили добре, това им го признаваше. На пръв поглед постройката не будеше никакво подозрение. Нормална офис сграда тип тухлена кутия, шведски стандарт, nothing fancy. Съвсем подобна на останалите на същата улица. Два етажа, главен вход, подземен гараж и малка остъклена рецепция. Пред входа бяха провиснали два износени вимпела. Въжетата им плющяха ритмично на летния бриз.

Пляс-пляс-пляс-пляс.

Беше си направо гениално да се скрият така, in plain sight, където всеки можеше да ги види, но никой не го правеше. Много по-добре от някаква тайна крепост, която би събудила порой любопитни въпроси.

The best trick the devil ever pulled…

Колата не беше проблем. Сааб 900 от дългосрочния паркинг на „Арланда“. Можеше да я запалиш и с клечка от сладолед[127], ако знаеш какво правиш. С бариерата на изхода също беше лесно. Татко швед, естествено, беше оставил талона за паркинга в пепелника, за да не го затрие в Майорка. Трябваше само да плати на автомата и да си излезе напълно легално. Двеста и петдесет крони за кола с пълен резервоар, която нямаше да бъде обявена за издирване поне шест дни. Съвсем приемлива цена. Беше доста по-евтино от „Херц“ във всеки случай и свързано с по-малко разправии, преди всичко за този, който иска да остане невидим, а освен това няма и шофьорска книжка…

И съвестта не го гризеше особено. Кражба на автомобил дори не присъстваше в наказателния кодекс. Присвояване на превозно средство без съгласието на собственика беше дреболия, провинение горе-долу като това да минеш на червено. Нищо, за което Големия брат да го е грижа. Нито пък HP.

Той обиколи мястото общо три пъти и снимаше с новия си телефон с камера всеки път, щом подминеше сградата. След това се кашира няколко пресечки по-надолу и наблюдава постройката в продължение на два часа.

Когато приключи с всичко — USB-кабел от телефона към лаптопа и пускане на медия плеъра.

Начало!

Като стоиш на спокойствие, беше по-лесно да намериш странностите. Дискретните камери, които покриваха всички ъгли на фасадата, решетката на входа към подземния гараж. Мускулестият пазач, който стоеше на входа вместо рецепционистката Лиса от Бреденг. Всичко това бяха само малки индикатори, че се е ориентирал правилно.

Най-голямото нещо откри едва след известно време. Всъщност не беше нещо, а по-скоро обратното.

С изключение на пазача-орк, който от време на време правеше обиколка и оглеждаше околността, вътре в сградата или около нея не се случваше нищо.

Zippo, Nada, Niente!

Нито един клиент, никакви посетители или дори групичка служители, излезли да пушат до страничния вход.

Нулево движение, никакви доставки и нито една кола, влизаща или излизаща от гаража, въпреки че стана четири, а после и пет часът.

С други думи, никой не работеше в сградата. Нямаше жива душа, освен пазача. Но една сървърна ферма на практика си работеше сама. Всичко можеше да се контролира by remote. Или там живееха няколко души, които се грижеха за контролната стая? Малки, бледи оператори гноми, които никога не бяха виждали дневна светлина?

Независимо кое беше вярно, той все повече се уверяваше в своето. This was the place!

Оттук се контролираше всичко: мравките, възложителите, играчите и мисиите. Реалността, превърната в игра, и Играта в реалност, всичко това обединено гладко в едно-единствено софтуерно приложение. Там, вътре, зад анонимните тухлени стени се намираше Mission Control и той, Хенрик HP Петершон, го беше намерил.

Fucking Houston of Cyberspace!

И той разбра още нещо.

Че трябва да влезе вътре.

* * *

Ребека отвори външната врата и подуши внимателно антрето, но единствената миризма, която я посрещна, беше на боя. Беше взела ключ от председателя на жилищната кооперация и получи десетминутна лекция на тема „колко сериозно гледаме на случилото се“. Като че Хенке по някакъв начин беше отговорен, че някой се е опитал да го подпали?

Заключението само по себе си може би не беше немислимо, но тя нямаше желание да го обсъжда с някакъв самодоволен непознат. Във всеки случай чичката изглеждаше облекчен от съобщението, че тя е там, за да изпразни апартамента преди продажбата, и побърза да се отърве от нея, преди да си е променила решението. „Мария Трапгренд“ беше доста по-търсена улица сега, отколкото когато купиха апартамента в средата на деветдесетте.

Всъщност мястото беше доста непрактично за майка им, с калдъръма и тесните си стълбища.

Но тя бе имала романтична мечта да живее като „Кале на Андершонскан“[128] и веднага щом бе видяла апартамента и околността, вече нямаше как да бъде разубедена. Застраховката живот на баща им беше стигнала точно за апартамента и малко нови мебели.

Самата Ребека мислеше, че районът прилича много повече на „Третият“[129], отколкото на „Кале на Андершонскан“. Сякаш измежду мрачните алеи и задни дворове дебнеше непозната опасност. Никога не бе обичала да идва тук и днес не беше изключение.

Вратата беше нова, антрето пребоядисано, а паркетът поправен, но като цяло апартаментът изглеждаше както обикновено. Все същата стара бъркотия в стил Хенке. И точно както обикновено, тя щеше да играе спасителния отряд и да му помогне да уреди всичко.

Тя наблъска в кухнята кашоните, в които щеше да пренесе вещите, и започна да подрежда. Опаковането на кухненските принадлежности ѝ отне само половин час. Повечето, изглежда, бяха пострадали при пожара, което поне ѝ спести досадата да мие. Хладилникът и камерата бяха на практика празни, с изключение на парче мухлясало сирене и пакет замразени пирожки, така че тя продължи с всекидневната. Hi-tech вещите там също се оказаха лесни. Прилежащите им кашони стояха скупчени в един ъгъл, вероятно защото Хенке го бе домързяло да ги изхвърли. Тя не можа да не се зачуди откъде бяха дошли парите за всички скъпи играчки. Компютър, плосък телевизор, домашно кино и игрална конзола, всичко това сигурно струваше поне четиридесет хиляди в магазина. Но Хенке гарантирано не ги бе купил на касата…

Като се изключи електрониката, мебелировката в апартамента не будеше възторг. Износен сгъваем диван, две паянтови библиотеки „Били“[130] и малка нощна масичка. Общо взето това, което бяха купили при преместването.

В спалнята още стоеше неприветливото чамово легло на майка им. Завивката и чаршафът лежаха на пода. Тя не разбираше как е могъл да го запази. Вярно, майка им беше умряла в клиника „Ерща“, но все пак…

Стар плакат от панаир за компютърни игри беше единственото, което украсяваше иначе студените стени.

„Dreamhack-07, най-големият компютърен фестивал в света“, измърмори тя докато събираше всички купчини дрехи и ги пъхаше в различни чували. Дори и нейната добронамереност си имаше граници, така че повечето щяха да се озоват в най-близкия UFF[131]-контейнер.

Рафтовете на библиотечките съдържаха купища DVD филми, много от които очевидно бяха пиратски копия.

Тя прокара пръсти по прашните гърбове на кутиите. Гангстерските филми, изглежда, преобладаваха, плътно следвани от американските екшъни, а впечатляваща колекция от филми за възрастни държеше стабилно третото място. Освен това рафтовете съдържаха и много стари класики и тя за момент се замисли дали да не вземе няколко за вкъщи. Но кога всъщност щеше да ѝ остане време да ги гледа?

Имаше и голям брой книги, което не я изненада. Хенке винаги бе обичал да чете, още от малък.

Тя му беше помагала в началото, но той бързо се бе научил и четеше не по-зле от нея още когато беше на шест. Баща им имаше купчина илюстрирани класики в една кутия вкъщи и Хенке ги беше изял с кориците многократно. Комиксовите версии на „Робинзон Крузо“ и „Моби Дик“ спасяваха оценките му по шведски през цялото начално училище. Десет минути с илюстрована версия на „Рийдърс Дайджест“ и хоп, той изглеждаше начетен.

Толкова типично за Хенке!

Майсторът на бързите процедури.

Ребека не можа да не се усмихне. Въпреки очевидните му недостатъци, на човек никога не му бе скучно в компанията на малкия ѝ брат. Когато пораснаха малко, тя започна да го взема със себе си в библиотеката. Висяха там след училище, вместо да се прибират у дома. Увещаваше го да си пише домашните, преди да почне с комиксите. Библиотеката беше свободна територия, спокойно място, където можеш да се забравиш в мечти, най-вече след като майка им се разболя и всичко ескалира. Тя все още свързваше миризмата на книги със сигурност.

Често стояха там, докато библиотеката затвореше, и дружелюбните лелки се принуждаваха да ги изгонят.

Като че беше преди цял век.

Фотоалбумът беше най-долу на рафта. Кафяви пластмасови корици и залепнали страници. Тя беше разглеждала пожълтелите снимки много пъти, но все пак не се сдържа да го разлисти. В действителност не всичко беше лошо. В определени моменти животът бе почти нормален. Като например къмпинг почивката в Ретвик — тя, мама и Хенке, обути със сабо, изрисувано в стил курбитс[132], мижаха срещу фотоапарата. Те двамата бяха руси и засмени, а тя самата беше тъмнокоса като татко и с по-сериозно изражение. Той, разбира се, беше зад фотоапарата, а единственото, което говореше за присъствието му, беше дългата му сянка. В албума на Хенке едва ли щеше да има по-близка снимка на баща им, в това беше напълно сигурна.

Тя осъзна, че точно тази лятна снимка от началото на осемдесетте говореше много за семейството им. Хенке и мама винаги бяха били близки, а тя беше момичето на татко. Също както мама, тя правеше всичко, за да му угоди, макар че той най-често се държеше така, сякаш те не съществуват. Татко беше сериозен човек, който размишляваше много и най-често предпочиташе собствената си компания. Рядко се усмихваше и почти никога не се смееше, или поне тя не си спомняше. Работата беше единственото, което го интересуваше, занимаваше се с някакъв вид продажби, но тя не си спомняше много, освен, че той пътуваше доста. Понякога пристигаше картичка, а в отделни случаи пликовете от безмитните магазини съдържаха и друго освен бутилки алкохол. Сладки, парфюм или дори някоя евтина играчка от сувенирния магазин на летището, ако пътуването бе минало особено благополучно и той беше в добро настроение.

През малкото дни, когато си беше вкъщи, той най-често не искаше да го безпокоят. Обикновено се заключваше в малката стаичка с книга или някаква бутилка. Останалата част от семейството чисто и просто не го интересуваше. То беше необходим дразнител, който бе принуден да толерира, преди всичко форматно. Освен това през последните години се чувстваше все по-огорчен от живота си. От това, че така и не бе получил признанието, което смяташе, че заслужава.

Беше започнал да работи по нещо като мемоари, които да поправят неправдата, но вместо това само изостриха озлобението му, особено когато се оказа, че никой не иска да ги издаде. Бяха изгорили всичко, когато той си отиде. Отидоха чак до „Лида“[133] и хвърлиха дебелия вързоп хартия в едно от огнищата.

Всичките гъсто изписани страници изгоряха само за няколко минути.

Никой от тях — нито дори мама — не беше прочел и ред.

Но независимо какво си мислеше Хенке, татко всъщност не беше лош човек — в никакъв случай! Чак като порасна, тя разбра, че поведението му беше един вид недъг. Че на някои хора просто им липсва емпатия и са неспособни да показват любов.

Горката им майка правеше всичко, което можеше. Хукваше да изпълнява и при най-малкия му знак и ходеше на пръсти, за да не разваля настроението му. След това болестта и пиенето за утеха обзеха света ѝ и изведнъж на Ребека се падна отговорността да се грижи за дома така, както баща им искаше.

Всъщност нямаше нищо чудно, че тя се влюби в Даг. Той в крайна сметка не беше нищо друго, освен по-млад вариант на баща ѝ. Беше достатъчен само малко интерес от негова страна. За разлика от татко, Даг можеше да бъде невероятно емоционален, когато беше в правилното настроение. Носеше ѝ цветя и подаръци, обясняваше на целия свят колко фантастична е тя и беше отличен в ролята на любящ партньор. Тя, естествено, беше паднала в краката му и той ѝ бе предложил само след няколко месеца. И така се беше сдобила с нова авторитетна фигура, към която да се нагоди, някой, чиято любов тя отново се опитваше самопожертвователно да спечели.

Сякаш проблемът всъщност беше в нея.

Мамка му, лесно беше да се умува за вече отминали неща…

Хенке, от друга страна, беше шумен и жизнен като малък. Обичаше да играе лудешки игри, които понякога се отразяваха на обзавеждането, а татко не гледаше с добро око на това, особено когато си беше сипал грог след работа… Тогава можеше да заиграе коланът, а татко не беше човек, който се въздържа. Удряше отново и отново, въпреки че и тя, и мама го молеха да престане. Докато някоя от двете не се хвърлеше върху Хенке, за да го предпази, за да прекрати всичко.

Тя си спомняше болницата твърде добре. Погледите на персонала и как беше стиснала здраво ръката на татко.

Престорено спокойният глас на баща ѝ:

Не, докторе, Хенрих просто падна по стълбите. Голям е карък, малкият ни…

Тя несъзнателно захапа долната си устна.

Трябваше да е бърза, да отърве Хенке навреме, преди ситуацията да е излязла от контрол. Да държи и татко, и братлето си в добро настроение, за да върви всичко безпроблемно вкъщи. Мама правеше всичко възможно, поне в началото. Но след като болестта започна да заема все по-голяма част от вниманието ѝ, тя вече нямаше сили или чисто и просто желание. Баща им най-накрая бе започнал да я забелязва. Колкото и странно да беше, алкохолът и самосъжалението бяха нещата, които най-накрая сближиха мама и татко. Може би вече имаха общ интерес, нещо, което деляха? Така че с времето все повече се падаше на нея да поддържа крехкото равновесие у дома. Винаги беше нащрек, готова да се намеси, почти както сега на работа. В началото пазеше Хенке от татко, а впоследствие и от него самия.

Бягането от училище, обкръжението му, пушенето… Поне първоначално всичко това сигурно беше вид отмъщение. След това стана по-скоро извинение, за да плюе на целия свят…

Ребека не си направи труда да раздели слепените страници, така че на следващата снимка бяха минали повече от десет години. Тя беше завършила гимназия и стоеше пред празнично подредена маса в стария им апартамент.

Тя и Даг се усмихваха влюбено към фотоапарата. Ръката му беше около раменете ѝ, а тя самата се бе долепила, може би прекалено плътно, до широката му гръд. Изглеждаше почти сякаш той я притиска към себе си.

Тя изглеждаше доволна, дори щастлива, с абитуриентската си шапка и бяла лятна рокля. Въпреки че беше изминала само половин година, откакто се бяха срещнали, годежният пръстен вече блестеше на пръста ѝ. Разбира се, може би си въобразяваше, гледайки снимката от перспективата на настоящето, но ако се взреше внимателно, ѝ се струваше, че щастливата усмивка не достига до очите ѝ. Като че щастието на снимката беше просто фасада.

На съседната снимка се виждаха останалите гости около масата. Мама, изпита и с хлътнали очи, както обикновено. Хенке и Манге, майката на Даг и Нила, както и двама приятели на Ребека, чиито имена едва помнеше. Всички се усмихваха и махаха на апарата, който вероятно държеше тя самата. Весел поздрав от едно наглед весело минало.

Сега всички се смеят и махат. Ехо, Ребека!

„Ехо“, усета се тя да прошепва и внезапно се почувства тъжна.

Снимката беше направена едва една година след като татко замина на конференция в Испания и се върна вкъщи в ковчег. След още десетина месеца пък ракът щеше да довърши мама и тя да отиде да му прави компания в паметната горичка[134]. Но преди това Даг щеше да умре, а Хенке да се озове в затвора.

А тя самата?

Да, както Манге беше казал, тя също не се беше отървала…

Но на снимката в албума не се виждаше нищо от това. В замразения миг там бъдещето все още беше светло. Единствено деветнайсетгодишните ѝ очи намекваха нещо друго.

Тя затвори албума шумно, захвърли го в една от кутиите с книги и опита да се отърси от неприятните чувства. Оставаше ѝ само гардеробът, после можеше да звънне на хамалите и да се отърве от всичко. Брокерът щеше да дойде след една седмица за оценка и след още две апартаментът сигурно щеше да бъде продаден и мисията на спасителния отряд завършена.

Тя отвори вратата и откри за свое облекчение, че малкият дрешник е почти празен.

Всъщност това не беше особено изненадващо, защото повечето дрехи бяха разпръснати из жилището.

На един рафт в края на помещението имаше няколко кутии и тя направи две крачки, за да ги вземе. По пътя настъпи парче раиран плат, което лежеше на пода. Тя го вдигна и тъкмо щеше да го захвърли в чувала с боклук, когато откри какво беше.

Старата мешка на Хенке, която беше ушил по трудово. Торбата все още беше прилежно маркирана с име и телефонен номер, но вътрешността и маншетът лепнеха от нещо мазно. Какво ли бе имало вътре?

Тя се замисли за няколко секунди, след което я пъхна в една от торбите с дрехи, които бе решила да запази. Сигурно Хенке свързваше мешката с някакви стари спомени, така че щеше да оцелее още няколко месеца. Тя силно се съмняваше, че Хенке някога ще се върне, а и да го направеше, едва ли идеше да си иска старите вещи. Щеше да му даде шест месеца, след което смяташе да остави някоя фирма за аукциони да се погрижи за всичко, включително албума.

Когато вдигна последната кутия, някакъв предмет падна и се приземи на крака ѝ. Беше страшно тежък и тя беше принудена да изтанцува боен танц на един крак из спалнята, докато се отърси от болката достатъчно, че да може да се върне в дрешника.

Оказа се малка дървена кутия, вероятно и тя ръчно изработена по трудово. Черните инициали на Хенке бяха старателно пирографирани отгоре. Кутията нямаше ключалка, но дървото явно се бе подуло, защото тя не успя да вдигне капака.

Разклати находката си и получи шумолене на метал в отговор, но звукът не беше достатъчно вълнуващ, че да отиде и да вземе инструмент, с който да я отвори. Вместо това прати кутията да прави компания на фотоалбума в една от кутиите с книги.

Точно когато приключи и възнамеряваше да си измие ръцете на кухненската мивка, мобилният ѝ телефон звънна.

— Здрасти, Мике е!

— Здрасти!

Тя забеляза, че гласът ѝ прозвуча малко по-щастливо, отколкото беше планирала.

— Как… е при теб?

— Добре.

Всъщност тя трябваше да е ядосана.

Той беше казал, че ще се обади, но това беше миналата седмица. За свое учудване тя се бе уловила как седи и чака обаждането. Но когато той най-накрая звънна, тя не успя съвсем да задържи тона си толкова хладен, колкото беше намислила. Защото всъщност се радваше да чуе гласа му.

— Имаш ли желание да се срещнем?

Той звучеше развълнуван, почти радостен.

— В центъра — добави, преди тя да успее да отговори.

— Окей — отвърна тя предпазливо.

— Добре, трябва да поговоря с теб за едно нещо. Пет часа в „Стюрекатен“[135], става ли?

— Окей — повтори тя. — Пет е добре.

— Окей, дотогава, чао!

— Чао — завърши тя и затвори.

Това пък какво беше?

Да говорят за нещо…? Звучеше толкова невинно. Сякаш ставаше дума за дреболия. Само дето те не си споделяха дреболии, или каквото и да е друго, като става въпрос, освен физическата си връзка. Така че предполагаемо той искаше да говорят именно за това. Искате да сложи край. Тя беше подозирала, че има друга. Може би беше решил окончателно да заложи на другата дама? Да зареже мацката, която се появяваше само когато ѝ се чукаше? Звучеше логично. В действителност не трябваше да я е грижа.

Освен това имаше нещо друго, което беше започнало да я тревожи. Някой се обаждаше в апартамента ѝ от скрит номер, оставяше телефона да звъни, но винаги затваряше слушалката, без да остави съобщение, когато се включеше секретарят. Известно време тя си мислеше, че Мике звъни, без да съобрази да остави съобщение. Почти му се беше вбесила, когато осъзна, че тя така и не му беше дала домашния си номер и той имаше само мобилния ѝ.

Първоначално обажданията бяха малко, но в близките дни бяха зачестили. Като че някой наистина искаше да се свърже с нея, да ѝ каже нещо важно. Или имаше други мотиви?

Това, което я притесняваше най-много, беше, че звънящият винаги нацелваше време, през което тя беше на работа.

Отначало тя си мислеше, че е случайност, но впоследствие, когато обажданията станаха повече, на нея ѝ се стори, че има тенденция. Като че ли тъкмо отсъствието ѝ беше предпоставка за позвъняванията и неоставените съобщения бяха съобщение сами по себе си.

Само че като се замисли по-обстойно, цялата работа не беше толкова странна. Тя всъщност знаеше много добре кой стои зад всичко. И другата жена нямаше намерение да я остави да се измъкне.

* * *

Той се нуждаеше от помощ. Въпросът беше какъв вид помощ?

Познаваше някои пичове от взломаджийския бранш, но имаше шибана разлика между това да отвориш балконска врата с кози крак и това да направиш незабелязано посещение на Играта. Наблюдение с камери, електронна ключалка, постоянна охрана и със сигурност разнообразни алармени системи из цялата сграда.

Some serious shit!

Така че кой можеше да му помогне с нещо такова?

Не, всяко нещо с времето си.

Като начало трябваше да направи проучване, да изнамери чертежи и каквато друга полезна информация имаше налична в различните регистри. А за тази работа имаше класически кандидат.

Килимаджията Манге, естествено, who else?

Да се свърже с него не носеше особени рискове. Манге го тресеше параноята, когато ставаше дума за наблюдение по интернет. Беше пращал писма и апели срещу ФРА и ИПРЕД, дори беше взел участие в онази смехотворна партия. Клишетата за поверителност на данните звучаха доста фалшиво, когато идваха от разни либерали, които гугълваха, блогваха, туитваха и фейсбукваха по цял ден, само за да използват след това ICA-картата си, за да не изпуснат отстъпката от пет крони[136] за динкел[137] макарони „Кунг Маркатас“[138] и шибана неизбелена кенефна хартия.

Това е предложение, създадено специално за вас! — yeah right!

Ето колко струваше тази поверителност…

Защо просто не кажеха нещата направо? Всичко трябва да бъде безмитно — it’s all about the fucking money!

Това би било адски добър предизборен лозунг, той с лекота би гласувал за такава партия! Но така или иначе, добрите новини бяха, че трансферът на данни на Манге, точно както и неговият собствен понастоящем, беше гарантирано свободен от Големи братя, независимо към кое семейство спадаха те.

Той потегли от бензиностанцията и се насочи към Тенста. Само след няколко минути обикаляне с лаптопа на колене, той намери каквото търсете. Незащитена безжична мрежа с добър сигнал. Трябваше само да паркира и да се логне, много благодаря!

Badboy.128 says: Здрасти, Манге, онлайн ли си?

Той изчака няколко минути и вече обмисляше да запали, но преди да успее да извади цигара, мониторът примигва.

Farook says: Салам алейкум, братко HP, long time no C , вече не си във вилата, видях?

Badboy.128 says: Не, стана ми малко тясно в миниатюршьопинг, бях на път да се махна от града, но се сетих, че има нещо, за което трябва да се погрижа първо и ми трябва малко помощ…??

Farook says: anytime братко, знаеш. Как мога да съм ти полезен?

Badboy.128 says: Трябват ми малко чертежи и обща информация за едно място в Шиста — „Торшхамнсгатан“ 142, всичко, което може да намериш всъщност.

Farook says: Окей??

Badboy.128 says: Но трябва да си дискретен, схващаш ли?

Badboy.128 says: Да не оставиш следи и да не разлаеш кучетата, чат ли си?

Farook says: Roger that разбирам!

Farook says: Предполагам, че става дума за онова, за което си говорихме по-рано??

Badboy.128 says: да кажем…

Farook says: окей значи си намерил тези, които искаха да подпалят магазина ми?

Badboy.128 says: да кажем…

Farook says: Дай ми два часа!!

Badboy.128 says: Голямо благодаря!

Farook says: Му pleasure, братко, обещай ми да им дадеш да се разберат и от мое име.

Badboy.128 says: Roger that!

Farook says: Между другото, сестра ти ме посети преди два дни…

Badboy.128 says: Ммм чух за това…

Farook says: Не изглеждаше на сто процента, нали не си я забъркал и нея в т’ва??

Badboy.128 says: Не, няма опасност…

Farook says: Окей, просто исках да съм сигурен. Винаги съм харесвал Бека!

Badboy.128 says: You don’t say???!!!

Farook says: Какво, личи ли си??

Badboy.128 says: Само малко…

Farook says: *sigh!*

Badboy.128 says: Няма страшно, всичко е под контрол, благодаря за помощта!

Farook says: No worries Ma’а салаама[139] братко!

Badboy.128 says: айде, ще се чуем mr M!

* * *

„Стюрекатен“, класическо кафе с малки стаи и антикварни мебели. Повече варено кафе и масарини[140] и по-малко американски сладки и лате в картонени чаши.

По масите бяха насядали бабки със сини коси, семейства с деца и учители, както и задължителният туитър хахо, забил нос в най-добрия си електронен другар. Разбира се, че приятелите му трябваше да знаят как е кафето на вкус, как иначе снегът щеше да продължи да се върти…

Но мястото не беше от такова значение, най-добре да си изяснят всичко и да продължат нататък.

Здрасти-здрасти, целувка по бузата и всичко това, когато той се появи с три минути закъснение. По някаква причина бяха почти срамежливи един към друг. Може би се дължеше на това, че отдавна не бяха делили леглото?

Всъщност отдавна ли беше?

Може би две или три седмици. Тя не успя да ги сметне във времето между приказките за здравей и сервитьорката, която се върна с поръчките им. Салата с паста и минерална вода за нея, скариди и лека бира[141] за него. Няколко хапки срещу най-силния глад и после право на въпроса.

Той звучеше нетърпеливо, почти принудено.

Явно искаше да изясни въпроса.

— Има нещо, за което искам да говоря с теб, Ребека.

— Ммм, каза ми…

Тя вече предусещаше продължението.

— Не бях съвсем искрен с теб — каза той и се намести на стола си.

Тя мълчеше и го чакаше да продължи.

— Не че съм те лъгал или нещо… — добави той бързо, като че за да я превари. — Ние така и не сме говорили сериозно за връзка и такива неща.

Тя кимна в потвърждение, колкото на него, толкова и на самата себе си.

Here we go…

— Работата е там — каза той и отново се намести сякаш седалката му беше неудобна. — Работата с там, че аз съм… или бях… значи…

— Вече си имаш приятелка! — отсече тя, за да съкрати мъчението.

— Да! — за няколко секунди той изглеждаше облекчен, след което изражението му се промени. — Имам предвид не!

Внезапно тя се обърка.

— Не разбирам, Мике, имаш ли приятелка, или нямаш? Не може да е чак толкова сложно?

Той пое дълбоко дъх и, изглежда, се стегна.

— За да съм съвсем точен, имах приятелка до понеделник. С нея ходихме, малко или много, откакто се преместих тук, но никога не сме живели заедно, поне не и за постоянно.

Той погледна подканващо към Ребека, като че ли чакаше знак за да продължи.

— И… това какво общо има с мен? Ние никога не сме си обещавали нищо?

Тя се напрегна за да запази спокоен тон. Какво… имал е до понеделник? Какво се опитваше да каже?

— Именно! — въздъхна той облекчен. — Никога не сме говорили по въпроса и затова не бях казал нищо, или… ох, не знам!

Той разтърка чело.

— Тя и аз, ние, така да се каже, тръгнахме по различни пътища, но никой не направи нещо по въпроса. Трябваше да сложа край много отдавна, още преди да срещна теб, но така и не стана.

Той въздъхна отново.

— Това, което всъщност се опитвам да кажа… — започна той, повтаряйки безмълвния ѝ въпрос. — … е, че в понеделник нещата си дойдоха на мястото и скъсахме. Мина относително добре, оказа се, че тя също се среща с друг и всъщност се разделихме като приятели.

По някаква причина пулсът ѝ запрепуска и това хич не ѝ хареса. Или пък точно обратното.

Той прочисти гърло и започна отново.

— Това, което с променлив успех се опитвам да кажа, е, че съм свободен, вече наистина, и се чудех дали не може да се срещаме малко по… нормално, ако разбираш какво имам предвид?

Той се усмихна и изведнъж тя не можа да се сдържи и направи същото.

* * *

HP трябваше да преспи някъде. Трябваше му място, където да отпусне глава и да поработи върху плановете си. Колата не беше вариант. За да мисли ясно, човек имаше нужда да спи, яде и сере като хомо сапиенс.

Един долнопробен хотел в Солна щеше да свърши работа. Cash payment, безплатен Wi-Fi, без охранителни камери и още по-важно — без любопитни въпроси.

Манге се беше натъкнал на проблеми. Явно чертежите на сградата не бяха публични, но имаше начини това да се заобиколи. Просто се искаше малко повече време. Все някой имаше чертежите. Ако общината не искаше да ги даде, трябваше да се пробва с фирмата строител, електротехниците, пичове, които се занимават с ОВК[142] или някъде другаде. В Швеция, страната на публичността, човек рано или късно намираше това, което търси, стига да се разровеше достатъчно дълбоко. А Манге познаваше хора, които бяха адски добри в това да ровят.

Почти като че имаше своя собствена ферма за мравки в киберпространството.

Така че докато неговият BFF попаднеше на нещо, той трябваше просто да се скатава и да запълва празнините в плана си.

Като начало трябваше да реши какво точно ще направи once he was inside.

* * *

Срещата им не беше протекла така, както тя си представяше. Но все едно, така всъщност беше много по-добре. За известно време беше почти… щастлива.

Стояха и се усмихваха леко един на друг. Като при онези клиширани глупости, които всъщност мразеше. Без да отговаря директно на въпроса му, тя все пак го бе направила, просто като се усмихна.

И какво означаваше това?

Че сега имаха връзка, истинска връзка?

Така ѝ се струваше, но не беше напълно сигурна. Чувството беше едновременно хубаво и притеснително.

И като стана дума за притеснително…

Когато получиха сметката, той бе принуден да изпразни джобовете на якето, за да открие портфейла си.

В продължение на няколко объркани, но доста развлекателни секунди, той мислеше, че го е изгубил, но, естествено, той изскочи от последния джоб.

И тогава тя видя мобилния телефон: сребрист, гладък, без копчета и тя си спомни, че вече го беше виждала веднъж, на бюрото му преди няколко седмици. И внезапно осъзна още нещо — че ѝ напомня на един друг телефон, на който бе попаднала не толкова отдавна и който сега лежеше при изгубените вещи в полицията. Моделите страшно си приличаха, може би дори бяха идентични. Но точно когато тя протегна ръка, за да го обърне и да провери дали има номер на задната страна, той го грабна и го прибра в джоба си. Тя не можа да прецени дали той го направи нарочно, или просто в бързината, докато облекчен връщаше нещата си в джобовете.

Но цялата случка я остави с неприятно усещане.

А после дойде и това с бележката…

Не заслужаваш!!!!

крещеше хартийката вътре в шкафчето ѝ и на нея отново ѝ беше трудно да го отрече.

17. Getting back in

Тя беше ядосана. Не, ядосана не беше правилната дума, по-скоро побесняла. Въпреки опитите ѝ да бъде искрена, да поеме отговорност за това, което в действителност се бе случило онази вечер, бележките продължаваха да се появяват. Същите бели залепващите се листчета с логото на полицията, същият добре познат почерк с червено мастило.

Този път не по-малко от четири предупреждаващи удивителни, като че самото съобщение не беше ясно като бял ден. Тази глупост трябваше да приключи!

Така че какво да направи?

Единственото, което ѝ идваше на ум, беше отново да опита да стигне до дъното на това, което я измъчваше. Да си каже всичко веднъж завинаги, без извинения или измъквания.

Беше пробвала няколко пъти, беше набрала номера, но в последния момент я беше хванало шубето и бе затворила при включването на секретаря.

Така или иначе, трябваше да стане след смяната ѝ.

В момента правеха курсове между „Арланда“ и Сити. Важните клечки от ЕС пристигаха и заминаваха постоянно, откакто председателството на Швеция влезе в сила. Земеделието и рибарството вече бяха уредени, министрите на околната среда работеха с пълна сила, а след няколко дни положението щеше да стане още по-сериозно, тъй като идваше време за среща на външните министри.

Вахтола вече беше предупредила, че на път е някоя наистина голяма клечка, вероятно от Америка или Русия. Може би и двете?

Спряха пред „Гранд Хотел“, слязоха бързо, обходиха околността с погледи зад слънчевите очила и кимнаха кратко на стационарния екип, който ги посрещна на входа.

Всичко мина спокойно, изпратиха виповете вътре и после продължиха нататък към следващата дестинация. Работеха на пълна скорост, без почти никакво време за мислене. Устройваше я перфектно!

* * *

Farook says: Hey bro, U there?

HP чу пиукането от лаптопа и скочи от леглото.

Badboy.128 says: Тука съм, какво изрови?

Farook says: Имах смесен успех, може да се каже. Изглежда имаш право, що се отнася до сградата, има нещо скрито-покрито там. Общината е засекретила чертежите, от фирмата строител казват, че е имало обир и от архива им са изчезнали цял куп неща. Фирмата, която е прокарала кабелите, е фалирала и няма с кого да се свържа, а нашият общ познат, който е направил компютърната инсталация, изглежда, е изчезнал яко дим…

„Нямаш представа колко си прав, Манге“, измърмори HP, стиснал зъби.

Badboy.128 says: Но??

Farook says: Значи си се досетил, че има „но“

Farook says: Ами, след малко сръчни фокуси уредихме един чертеж, не питай как. Освен това познавам един пич, който може да ти помогне.

Badboy.128 says: Чертеж пич

Badboy.128 says: Първият път като изнамери хитрец, който да ми помогне се озовах във филм на шибания Алфред Хичкок, така че малко се колебая по тая част…

Farook says: Това е различно. Рехиман е брат, познавам го от джамията. Идва с личната ми препоръка a friend of ours, capisce?

Badboy.128 says: Окей слушам…

Farook says: Той е експерт по системи за сигурност, гарантирано един от най-добрите в страната, може би в света. Човекът е жесток! Занимава се с това ежедневно и му плащат тлъсто. Разработва системи за въоръжените сили, ченгетата, you name it!

Badboy.128 says: Защо ли имам усещането, че се задава едно дебело Но???

Farook says: той е доста специален…

Badboy.128 says: Here we go… последния път, когато го каза почти ми смачкаха мозъка с една Чесна, благодаря, но не благодаря, просто ми прати чертежите по мейла, моля…

Farook says: Не е толкова зле, колкото звучи, просто му куца малко социалната компетентност. Има трудности с междуличностните взаимоотношения.

Badboy.128 says: На шведски, ако може, докторе…!

Farook says: Форма на аутизъм, може да се каже. Ас в областта си, но когато трябва да си отвори устата, се чувства като върху тънък лед. Горе-долу като теб, само че на обратно

Badboy.128 says: Супер яко, Манге.

Farook says: Всъщност да, ти и Рехиман сте като evil twins, ако ви кръстоса човек ще се получи приказлив гении:

Farook says: IMHO[143] той така или иначе е единственият, който може да те вкара, защото предполагам, че искаш да влезеш вътре? Видях чертежите и няма грам шанс да се справиш сам, братко, казвам го като твой загрижен приятел. Рехиман is your best shot!

Badboy.128 says: *sigh*

Badboy.128 says: окей прати ми мобилния му номер и чертежите…

Farook says: Addaboy[144]!

Badboy.128 says: Нещо ми подсказва, че ще съжалявам за това…

* * *

Пет дни и все още ни гък от Хенке. Беше обещал да се обади, когато пристигне. Вярно, беше казал, че няма да пътува по най-прекия път, но все пак пет дни без признаци на живот. Беше си притеснително.

Друго нещо, което започваше да я тревожи, колкото повече мислеше за него, бяха проклетите мобилни телефони. Безспорно си приличаха много. Но какво означаваше това?

В най-добрия случай нищо. Може би по магазините се продаваха такива модели и Мике просто си бе купил такъв; или пък тя чисто и просто не бе видяла добре.

Не беше задължително телефонът да означава нещо. Мике и Хенке никога не се бяха срещали и никой от тях не знаеше за съществуването на другия. Доколкото знаеше, те нямаха никакви общи знаменатели.

Така че защо въобще трябваше да се притеснява?

* * *

Манге безспорно имаше право, помисли си той, след като прегледа чертежите. „Торшхамнсгатан“ 142 си беше истински „Форт Нокс“. Той не беше съвсем сигурен, но ако беше разчел всички съкращения правилно, сградата имаше почти всичко, което бе възможно по отношение на сигурността. Камери с нощно виждане, активиране при движение, инфрачервени алармени детектори, сензори, които засичаха както шум, така и вибрации, а освен това и биометрични четци на всяка врата. За да влезеш, ти трябваше и правилен отпечатък, така че дотук с плана му по някакъв начин да се сдобие с карта за достъп.

Мамка му!

Оставаше да се надява, че онзи Рехиман знае с какво се захваща, защото самият той не разполагаше с нищо.

Остави настрана чертежа и потисна желанието да се измъкне на пожарната стълба навън за една среднощна цигара. Вместо това отвори още една Джолт[145] и взе бележника си. След няколко дни драскане си беше съставил прилична идея за това какво точно искаше да постигне с „на гости на“ репортажа в Шиста.

Не беше толкова просто. Чувствата му към Играта продължаваха да бъдат меко казано противоречиви. От една страна, беше адски ядосан от начина, по който се бяха отнесли с него. Номерът при „Линдхагенсплан“ със сестра му, камъка, измамникът Булин и всичко останало.

Освен това бяха подпалили апартамента му и изпратили двама лузъри да направят същото с магазина на Манге. Да не говорим за кошмара с Ерман, самолета и палежа в провинцията. Между другото, дали ченгетата щяха някога да съберат добре препечените останки на горкия хахо?

Във всеки случай върхът беше бомбата, която поставиха под дивана на леля и която определено беше замислена за него, но на практика, със същия успех, можеше да изпари сестра му на молекули. Отмъщението беше мощна движеща сила!

Адски мощна всъщност!

Той отпи няколко големи глътки от кенчето кола.

От другата страна на везните мотивите му бяха по-мътни, ако не направо граничещи с болното.

И все пак не можеше да ги пренебрегне.

Ако успееше да се промъкне в Светая светих на Играта, покрай всички високотехнологични защитни мерки и аларми, ако там вътре се натъкнеше на информация, която те биха направили всичко, за да защитят — това нямаше ли същевременно да докаже какъв супер талант беше той? Да докаже, че нищо не можеше да го спре, дори самата Игра, и че си струва да му дадат шанс?

Наистина ли беше толкова отчаян за одобрение, че беше готов отново да скочи на въртележката, макар да беше започнал да схваща колко meganasty можеше да бъде возенето?

Още няколко дни в компанията на всички теории на конспирацията в нета му бяха дали предостатъчно нова храна за размисъл. Тая работа наистина можеше да бъде безкрайно голяма!

Няколко интернет страници например съвсем сериозно твърдяха, че свинският грип всъщност е дошъл от лаборатория. Че някой е взел малко испански грип, малко свински вируси и е разредил сместа със също толкова птичи грип, само за да създаде глобален бич.

Идеята беше интересна. Според теорията фармацевтичната индустрия можеше да стои зад този план, а Играта лесно би могла да го осъществи.

За двеста точки — инжектирай си тази спринцовка и после се вози във влака една седмица, без да си слагаш ръка на устата, като кихаш. Докосвай колкото се може повече повърхности и в никакъв случай не си мий ръцете повече от необходимото.

Двеста такива мисии в няколко добре подбрани града и хоп, продажбата на „Пандемрикс“, „Тамифлу“ и „Алкогел“ се качва с има-няма един милион процента…

Други в нета пък вярваха, че болестта изобщо не съществува, че всичко е номер, за да дадат повече пари на епидемиолозите или за да изплашат хората и те да си стоят вкъщи пред телевизорите.

А каква всъщност беше работата с Климатгейт?

Кой беше намерил мейлите, в които защитниците на околната среда единодушно бяха решили да преувеличат заплахата от глобалното затопляне? Бяха ли истински и в такъв случай who benefited?

Как беше умряла принцеса Даяна, кой направи така, че Литвиненко да свети на тъмно[146] или изгаси светлините за Краля на попа, ако смъртта на Джако въобще беше истинска, а не инсценирана…?

Колко точки даваше такава мисия?!

И това далеч не беше всичко.

В този момент лаптопът му вече беше пълен с новини и коментари, които по един или друг начин се връзваха с кристално ясното заключение, което овърклокнатият му мозък най-накрая бе съзрял.

Независимо дали параноиците обвиняваха ЦРУ, СЗО, КГБ, СЕПО или други вълнуващи съкращения, оставаше един факт, който хората като че ли искаха да забравят.

Въпреки многомилионните бюджети и политическата закрила от най-висока инстанция, списъкът с провалили се cover-ups все пак беше ужасяващо дълъг: Уотъргейт, аферата ИБ[147], Ешелон, Лилехамер[148], Иран-Контри и Абу Граиб бяха само няколко примера. Колкото по-голяма беше организацията, толкова повече течове имаше, а, разбира се, факторът лош късмет също винаги дебнете зад ъгъла. Не ставаше дума само за мускулите, нужни да извършиш нещо такова, ами още по-важно: да успееш да потулиш нещата веднъж и завинаги.

А кой можеше да гарантира нещо такова? Виж какво се случи с Щази, а това беше още преди закона за защита на изобличителите или „УикиЛийкс“. Така че рисковете при глобалните заговори в повечето случаи надвишаваха печалбите — и то много!

Но представи си само, ако имаше сив играч, предрешен като ексклузивен клуб за развлечения, който се заемаше с почти всякакви мисии? Някой, който на свой ред наемаше още по-анонимните Сирхан, Марк и Лий Харви[149], за да свършат мръсната работа. Пристрастени към Играта наивници, които трудно биха могли да обяснят собствените си постъпки, ако бъдат заловени — пък и освен това кой би им повярвал?

Да, всичко се подреждаше, парченцата от пъзела си идваха на местата и логическата верига издържаше!

Значи нямаше нужда от глобално общество, организация със съкратено име или гигантски cover-up! Просто идея, достатъчно пари да бъде осъществена и одобрението на Водача.

И колелото се завърташе.

Game on!

Макар че вече беше въртял и сукал това заключение неколкократно, то все още караше космите по врата му да настръхват.

Ама че дяволска история!

Беше perfect sense и същевременно с това way beyond belief!

Обмисляше ли той и за секунда да направи comeback в нещо такова, или пък Играта ставаше още по-привлекателна сега, когато беше разкрил същинската ѝ роля? И в тази връзка и своята собствена?

Довърши кенчето кола, доволен го хвърли така, че то описа висока парабола във въздуха, преди да се приземи в кошчето, след което веднага отвори ново.

No time for sleep, he needed to stay sharp и да помисли сериозно!

Хубавото в плана му за нападение беше, че нямаше нужда да взема решение още сега. И в двата случая основните точки бяха същите и той внимателно ги беше изредил в бележника си.

Проникни в сградата, за предпочитане незабелязано.

Открий какво е положението, кои продължават да играят и какво е the End Game.

Опитай се да откриеш номера на сметката с всичкия кеш.

Измъкни се със задника си in one piece.

Останалото щеше само да се нареди.

Ако претърпеше неуспех, винаги можеше да подхвърли анонимна информация на вечерните вестници или на „Мисия: разследване“, преди да напусне страната. Вече беше подготвил писмата и те чакаха в папката „Чернови“, бързо кликване на „Изпрати“ и това беше всичко.

Картите, с които разполагаше за мисията си, за съжаление не бяха от най-силните в тестето.

Асоциален гений, своите собствени смесени познания за Играта, старите логин данни на Ерман, както и, надяваше се, малко обикновен и почтен късмет. Шансовете за успех не бяха особено окуражаващи.

Но какво пък…

No guts, no glory!

18. Are you really sure you want to re-enter?

Списъкът беше кратък.

Черни дрехи — check.

Маска — check.

Логин данни — check.

Ексцентричен експерт — също check — за жалост…

Часът тъкмо минаваше десет вечерта, а те все още киснеха в колата.

„Торшхамнсгатан“ 142, на около сто метра надолу по улицата.

HP всъщност искаше да изчакат до сутринта, но според новия му приятел късната вечер беше за предпочитане, ако искаха да избегнат проблеми с полицията. Каза нещо за графика на смените и че по това време били заети с обикновения Свенсон, който катастрофира, боксира се у дома или в пиянството си изгубва ключовете на колата.

Докато рано сутрин ченгетата били нащрек, в по-голяма готовност да обикалят из индустриални райони в търсене на крадци.

Статистически погледнато.

Само ако получаваше пет крони всеки път, когато новият му partner in crime използваше тоя израз…

На практика всичките му страхове се бяха потвърдили горе-долу в мига, в който той взе Рехиман от влака.

Дебели очила, коса на път през средата и чанта за рамо „Пума“ от началото на седемдесетте. Носеше панталони, които му бяха къси с няколко сантиметра, овехтял чифт „Стан Смит“[150], а черешката на тортата беше яркочервеното яке. За момент HP си помисли, че някой се ебава с него. Че Манге е помолил пича да се облече като паляк само за да се изгаври.

Но къде такъв късмет…

Освен размяната на поздрави и статистическото експозе, Рехиман не беше обелил и дума и въобще не отвръщаше на опитите на HP да облекчи атмосферата и да завърже разговор. Пичът просто си стоеше с ужасното яке на колене и зяпаше през прозореца.

Вече бяха висели тук час и половина и HP щеше да пукне. Той отново забарабани фрустрирано по волана с надеждата да предизвика някаква реакция откъм съседната седалка.

— Еее, Рехиман… Манге… искам да кажа Фарук, казва, че работиш с такива неща ежедневно — каза той и след като не получи отговор добави: — Инсталираш системи за сигурност и такова…? Чувал съм, че в тоя бранш има доста хляб?

Все още никакъв отговор, нито дори поглед.

Специален, беше казал Манге, много благодаря. Тоя беше пълен кукумицин, that’s for sure. HP въздъхна. Работата щеше да отиде по дяволите.

За късмет той имаше отворен самолетен билет. Можеше да се чупи още утре, ако се наложеше.

Auf wiedersehen, suckers!

Напомпаният пазач излезе през вратата на минутата, точно един час след последната си обиколка. Огледа улицата и в двете посоки и след като това, което видя, го удовлетвори, той измъкна голям фенер от колана си, зави наляво и се скри зад ъгъла. След две минути щеше да се появи от срещуположния край на сградата, да влезе през входа за персонала и предполагаемо да продължи обиколката си вътре.

HP тъкмо щеше да изпусне още една уморена въздишка, когато видя, че Рехиман внезапно се размърда. Беше измъкнал тънък лаптоп от чантата си и бе пъхнал модем в един от USB-портовете. Екранът светна и пръстите на Рехиман започнаха да танцуват светкавично по клавиатурата, произвеждайки ритмично тракане.

HP също беше сръчен с клавиатурата, но това тук…

„Като дъжд по пластмасов покрив“, успя да си помисли впечатлен, преди любопитството да надделее.

— Какво правиш, Рехиман?

Опита се да звучи искрено заинтересован.

— Нагласям камерите.

— Как така?

HP се втренчи в спътника си.

Никакъв отговор.

Още тракане, после дъждът над източен Свеаланд изведнъж спря.

Рехиман завъртя лаптопа, така че HP да може да види екрана.

На него имаше отворен прозорец с нещо, което приличаше на образ от камера.

В далечния край се виждаше паркирана кола, вероятно сааб. Отне му няколко секунди да разбере, че това беше изгледът от една от камерите по фасадата на няколкостотин метра от тях.

— Как по дяволите…?

— IP камери — отговори Рехиман монотонно. — Всички камери използват интернет, за да комуникират със сървъра. Много по-добро и евтино е от аналоговите кабели. Стига да знаеш IP-адреса, е лесно да влезеш в системата. Трябва ти само интернет връзка и уеб браузър.

Той написа няколко команди и премести курсора на мишката.

— Иии какво се случва сега?

HP се чувстваше съвсем изгубен.

— Всяка камера има собствена флаш памет. Най-често записването става директно на сървъра, но камерата също има възможност да запази видео материал.

— И?

— Казвам на камерата да запише малък откъс и после да го пусне да се върти, вместо да праща жива картина на сървъра. Горе-долу като в старите филми, където някой слага полароидна снимка пред обектива на камерата.

— И какво, сървърът не разбира ли, че получава запис, а не истински кадри?

За няколко секунди Рехиман погледна HP, като че той беше някаква необикновена жаба, която е на път да дисектира.

— Не — отвърна той безизразно и продължи с тракането.

Пазачът мина покрай ъгъла, продължи към страничния вход и долепи ръката си до четеца. Няколко секунди по-късно вече беше изчезнал вътре в сградата.

Рехиман отвори вратата на колата и без да каже и дума, закрачи бързо натам.

HP беше принуден почти да тича, за да го настигне. Тоя пич очевидно не го слушаше много главата, но същевременно очевидно го правеше.

— И какво ще правим сега? — прошепна HP, когато застанаха пред страничния вход.

На стената се намираше биометричният четец, метална кутия със стъкло отпред, до която пазачът преди малко бе допрял ръката си, за да бъде пуснат.

Без да отговаря, Рехиман извади флакон спрей от чантата и бързо окъпа стъклената плоскост. После взе малък стоманен термос, от който извади малко прозрачна глина за моделиране и я разстла по четеца.

Стъклената плоскост се пробуди и започна да свети.

HP вече не можеше да си мълчи.

— Какво, по дяволите, правиш?!

Рехиман му хвърли още един изследователски поглед.

HP реши да перифразира въпроса.

— Имаш ли нещо против да ми кажеш какво правиш, Рехиман?

— Спреят кара отпечатъците на пазача да изпъкнат, след което покривам четеца с балистично желе, което има същата консистенция и температура като човешката кожа. Четецът улавя топлината, текстурата и отпечатъка на обекта, който се допре до него и ако те съвпадат с базата данни, то вратата се отваря.

Същият безчувствен тон, без ни най-малка следа от вълнение или напрежение. Този съвсем беше изперкал! Това никога нямаше да проработи!

Отчетливо щракване откъм ключалката рязко промени мнението му.

— Д’еба, ти си гений, Рейнман! — ухили се HP, когато влязоха вътре.

Към тях мигаше още една камера и HP вдигна въпросително вежди към съучастника си. Естествено, геният не схвана такъв прост жест, но той реши да не пита. Сигурно и тази камера вървеше на плейбек. Пращаше стари кадри на празно стълбище, отново и отново.

Кой каквото ще да говори — Рейнман може и никакъв да го нямаше в социалната игра, но щом ставаше дума за техника, той очевидно беше шибаният Хари Потър.

* * *

Когато наближиха „Линдхагенсплан“, тя усети как пулсът ѝ се ускорява. Този път виповете бяха кацнали на Брома, така че пътят беше като дежа вю.

Или не…

Още при „Транебергсбрун“ тя беше започнала да оглежда виадуктите от другата страна на пролива. Взирайки се в далечината, тя се опита да види дали някой чака горе. Но разстоянието и тъмнината правеха невъзможно да се установи дали ги дебне опасност.

И когато се приближиха, тя го видя. Самотна фигура, горе на същия мост, където бе стоял Хенке.

И внезапно сърцето ѝ заби панически.

— Има някой на моста — каза тя с учудващо спокоен глас.

— Ммм… — съгласи се Викстрьом, който беше нейният шофьор, и намали скоростта.

— Алфа 101, забавяме темпото. На моста стои човек — каза тя в микрофона.

Все още беше изненадана, че гласът ѝ може да звучи толкова спокойно. Вътре в нея беше хаос. Искаше да изкрещи на Викстрьом, че не може да диша, че той трябва да спре и да я пусне навън. Незабавно!

— Алфа 102, разбрано — отговориха от ВИП-колата зад тях и увеличиха разстоянието. — Внимавайте, 101.

Мостовете се приближаваха все повече.

Фигурата продължаваше да стои до мантинелата, напълно неподвижна. Сега, когато бяха по-близо, тя можеше да види повече подробности. Изглеждаше като че човекът държи нещо в ръцете си.

* * *

Подминаха още една врата и нова камера и изведнъж се озоваха в дълъг коридор. Всичко, което ги посрещна, беше сив линолеум и няколко слаби флуоресцентни лампи. Нямаше пищящи аларми, мигащи крушки или трополене на стъпки от охранителен отряд. Всичко вървеше като по релси! HP не можа да не надникне през една от еднотипните, кафяви врати, които опасваха стените на коридора. Само един sneak peak!

* * *

Фигурата горе протегна ръка през парапета, пръстите му бяха сплетени около тъмния предмет.

„Оръжие!“ помисли си тя почти истерично и сложи ръка на дръжката на пистолета, закрепен за дясното ѝ бедро.

Разстоянието вече беше малко и тя забеляза как Викстрьом хвана волана по-здраво. Ребека все още държеше микрофона в лявата си ръка, кокалчетата ѝ се белееха около черната пластмаса.

„Вземи решение, Нормѐн!“ крещеше глас в главата ѝ.

Но тя беше напълно парализирана.

Точно когато минаваха покрай моста, Викстрьом зави рязко наляво. Тя несъзнателно се сви в същата посока, за да избегне атаката.

Отминаха моста, а две секунди по-късно същото направи и колата, която ги следваше и която бе повторила маневрата им.

Нищо не се бе случило.

И внезапно Ребека осъзна какво държеше в ръце човекът горе. Мобилен телефон.

* * *

Стаята беше празна, без абсолютно никакви мебели. Ако се съдеше по слоя прах по перваза на прозореца, никой не беше чистил от месеци, може би дори години. Бърза проверка на още няколко врати даде същия резултат.

Целият етаж изглеждаше изоставен, нямаше дори един кашон или чувал за боклук със зарязани вещи. Единственото, което говореше, че мястото поне в даден момент е било населено, беше неясен постер, който той намери закачен на една стена в последния офис.

Мотивът му изглеждаше познат, мъж с черно палто и бомбе, с лице скрито от зелена ябълка. Зад мъжа хоризонтът се изпълваше бавно с мрачни облаци, като че се задаваше буря.

По някаква причина картината го накара да изтръпне.

Това място всъщност беше адски creepy!

Рехиман беше застанал до вратата в дъното на коридора и отново бе извадил лаптопа си. Той го облегна на стената и със свободната си ръка набра още няколко команди.

— Рецепцията е от другата страна на това стълбище — каза той на HP, докато той внимателно затваряше вратата на офиса зад себе си. — Пазачът всеки момент ще приключи с обиколката си, така че трябва да се качим горе, преди да се е върнал пред монитора. Системата показва кои четци се активират и от кого. С малко късмет няма да провери внимателно, когато се върне от обиколката си, а и да го направи, ще изглежда, като че той отворил една и съща врата два пъти. А това би могло да значи чисто и просто, че системата си прави майтап с него, понякога се случват такива неща. Но ако се върне, преди да сме влезли, край. Колкото и да е смотан, все ще схване, че не може едновременно да стои в будката и да отваря врати в другия край на сградата. Разбираш ли?

HP кимна и в същото време се опита да се отърси от обзелото го неприятно чувство. Трябваше да се размърдат!

* * *

Оставиха виповете в Гранд без проблеми. Бързо спиране, разтоварване и после обратно в полицейското управление.

Но въпреки това тениската, която носеше под бронежилетката, беше вир-вода. Паниката още не я беше напуснала, къкреше под повърхността и тя трябваше да се напряга до край, за да не ѝ позволи да избие навън.

Защо, по дяволите, му беше на някого да стои на моста и да снима ей така през нощта? Точно там, на същото място, на което беше стоял Хенке?

За един обезумял миг тя си помисли, че наистина той стоеше там горе. Че по някаква идиотска причина беше продължил с онази Игра и му бяха наредили да повтори мисията.

След това, когато установи, че не Хенке се беше провесил над парапета, изнервеният ѝ мозък започна да мисли в други посоки. Ами ако Играта беше продължила без него и вместо това сега те си играеха с нея?

Ами ако Мике беше замесен по някакъв начин?

И онова с бележките и обажданията… Всички тези въпроси без отговор щяха да я побъркат.

Всичко беше откачено, нереално, болно!

* * *

След няколко бързи крачки нагоре по каменното стълбище и още един надхитрен четец, те се намериха в нов коридор. По протежение на лявата страна имаше същата редица анонимни, кафяви врати като на долния етаж, но дясната страна изглеждаше напълно различна. Като начало беше значително по-нова от съседката си отсреща, освен това имаше само една врата. И то каква — сигурно беше и звукоизолирана, и огнеупорна.

Четецът също изглеждаше по съвсем друг начин. Имаше нещо като малка шпионка, горе-долу на височината на главата.

— Скенер на ретина — отбеляза Рехиман. — Разчита вените по ретината с помощта на лазер — поясни той. — Много по-сигурно от отпечатъците от пръсти и длани. На практика не може да се излъже.

— Какво, не може да се излъже? — изсъска HP. — Да не стигнахме чак дотук само за да се откажем?

Той се втренчи в Рехиман, който съвсем спокойно ровеше из чантата си. След няколко секунди той извади оттам нещо, което приличаше чифт очила с извънредно дебели лещи и страшно тънки рамки. Той си ги сложи и пъхна глава на предназначеното място.

HP видя как вътре започна да мига лампичка.

Той затаи дъх и усети пулса си да бие в тъпанчетата му. Рехиман очевидно нямаше акъл дори да се изплаши. Просто извади чифт очила от ку-ку магазина и хоп — главата в четеца. Как, за бога, геният щеше да се оправи с това?

* * *

Бележката беше това, от което най-накрая ѝ падна пердето. Тя знаеше със сигурност, че я беше откъснала, смачкала и хвърлила на дъното на шкафа преди началото на смяната. Но ето че сега тя отново стоеше там.

Вдигната, изгладена и закрепена обратно, тя крещеше посланието си и внезапно тя се почувства като че всичко около нея се сгромолясва. Достатъчно вече с всички тия простотии, беше единствената оформена мисъл, която успя да различи из хаоса в главата си.

Достатъчно вече!

Тя затръшна обратно вратата на шкафчето и излезе от съблекалнята с няколко бързи крачки. Когато се беше отдалечила достатъчно по дългия коридор, тя извади мобилния си телефон и намери номера.

Отговори телефонният секретар.

— Трябва да престанеш! — изкрещя тя на машината от другата страна. — Да, аз съм малка курва и убийца, права си! Аз бутнах Даг. Аз, не Хенке! Той пое вината, жертва се за мен. Но аз го убих! Ако не бях аз, сега Даг щеше да е жив. Може би можех дори да го спася. Имаше шанс, малка възможност. Но аз не опитах и ти знаеш защо! Защото иначе никога нямаше да бъда свободна! Той ме държеше здраво в ръцете си. Докато смъртта ни раздели.

Тя спря за миг и се окопити малко, преди да продължи.

— Той винаги плачеше впоследствие, това може би беше най-лошото. Казваше през сълзи, че съжалява и колко много ме обича. Че любовта между нас била толкова силна, че понякога не успявал да се справи. И че затова излизал извън контрол. Сякаш любовта имаше нещо общо…! Но аз му прощавах, въпреки че понякога бях толкова насинена, че едва можех да си стоя на краката. Успокоявах го и обещавах никога повече да не го ядосвам толкова. Точно като че всичко бе по моя вина… Ама че жалка история…! Обичах го и същевременно се мразех заради това. За това, че го оставях да ми причинява такива неща!

Тя отново бе принудена да направи пауза, за да си възвърне контрола над речта.

— Той ме променяше, преобразяваше ме — в нещо, което все по-малко разпознавах. Като че тя, годеницата му, вече не бях аз, а някоя съвсем друга. Непозната, без собствена воля или контрол. Проклета, пасивна жертва!

Разтреперана, тя си пое дълбоко дъх, стисна очи и след това се отпусна.

— Тази вечер беше най-лошата в живота ми — каза тя бавно. — Но също така и най-хубавата. Даг не беше единственият, който падна от ръба, поне аз така гледам на нещата. Той взе старата Ребека със себе си. И аз ги оставих да паднат. И двамата! Самозащита, неизбежна отбрана, наречи го както искаш. Те умряха там, долу — за да мога аз да оцелея! Така че как, по дяволите, се осмеляваш да се появиш сега и да ме измъчваш?

* * *

Внезапно червената лампа изгасна, Рехиман дръпна обратно главата си и в следващата секунда моторът на автоматичната ключалка започна да бръмчи.

— К-как по дяволите го направи? — попита HP задъхано.

— Нищо сложно, ако знаеш как е съставена базата данни. Трябва ти пластмасов 3D модел на нечия чужда ретина, такъв можеш да си поръчаш по интернет. После вземаш чифт евтини рамки за очила и всичко е готово.

Рехиман натисна дръжката и вратата се отвори безшумно.

— Ама ч-чакай малко!

HP напразно се опитваше да подреди парченцата от пъзела в главата си. Просто не се връзваше, нещо липсваше.

— Откъде, по дяволите, знаеш чии очи ги има в базата, в смисъл… Как можеш да знаеш чия ретина трябва да копираш? — поясни той бавно, така че особнякът да го разбере.

— Просто е — отвърна Рехиман, свивайки рамене. — Просто копирах базата данни, когато инсталирах системата.

Преди HP да дойде на себе си, той отвори вратата.

19. Inside man

Той определено беше очаквал нещо повече от това. Грамадна стая с множество работни места, наредени пред масивен bigscreen. Тип Ground control to major Tom… Houston we have a problem… или нещо такова.

По-ранните му наблюдения на сградата в действителност не подкрепяха такава теория. Но това тук?

Малка стаичка без прозорци, е едно-единствено бюро в десния край. Бели стени, сива настилка, нямаше дори скапан автомат за кафе. Отсреща имаше голяма двойна врата с малко прозорче, през което се мяркаха редици компютри. Чуваше се отдалеченото бръмчене на сървърите там вътре, смесено с шумоленето на климатика.

На практика това беше всичко.

Мястото дори миришеше на антисептик…

— Защо, по дяволите, не каза, че ти си инсталирал системата за сигурност?! — изсъска той на съучастника си Нимрод[151].

Рехиман сви рамене.

— Не си ме питал — отговори той, докато отново вадеше лаптопа си.

„Не си ме питал!! Ама разбира се, естествено, че трябваше да попитам… Note to memo: запомни да удушиш тоя палячо веднага щом се измъкнем читави оттук!“, изскърца през зъби HP, докато отиваше към малкото бюро.

Като за Ground Control местенцето нямаше много с какво да се похвали. Двойни монитори, клавиатура и мишка.

That was it!

Отне му малко време, докато схване. Ерман всъщност така и не бе казал, че Играта се ръководи оттук чисто физически, това беше собственото му, необмислено малко заключение. Който и да вършеше чисто практическата работа — разпределяне на мисиите, обработване на клипчетата, грижа за фермата за Мравки и всичко останало, можеше, естествено, да се намира в която и да е точка на света. Всичко, от което имаха нужда, за да движат нещата, бяха стратегически разположени ферми като тази тук. Ако изобщо имаше някакъв Mission Control, би било доста тъпо да го поставят тук, в малка Швеция, и той почти се срамуваше, че е бил толкова глупав да си помисли нещо друго.

Това беше аванпост, a silent partner, който се грижеше сам за себе си, и малката стая, в която HP се намираше, не беше нищо повече от обикновено сервизно отделение, откъдето да наглеждат сървърите.

Но независимо от това, мястото трябваше да има достъп до Играта, Ерман беше пределно ясен в това отношение.

Така че — на работа. Той хвърли тревожен поглед през рамо, но за негово успокоение съучастникът му, изглежда, не се интересуваше от нищо друго, освен от собствения си лаптоп. Във всеки случай трябваше да му отдаде чест за дискретността…

Той докосна мишката с ръка и мониторите веднага се събудиха.

За жалост, съдържанието им беше горе-долу толкова вълнуващо, колкото и останалата част от стаята. Съвсем обикновен прозорец за логин — Username и Password.

Той измъкна бележката на Ерман от задния си джоб.

Оставаше да разбере дали някои от старите администраторски данни все още работят.

* * *

Тя едва си спомняше как се е прибрала. И все пак трябва да го бе направила. Защото сега стоеше в собственото си тъмно антре с връзката ключове в ръка. Единствената светлина, която я посрещна, беше мигащата лампа на телефонния секретар. Но тя нямаше сили да го преслуша. Знаеше много добре какво има на касетката…

Тишина…

Чуваше се само слаб шум от колите долу по „Есингеледен“. Тя наистина се нуждаеше от малко тишина, но не такава. В главата ѝ се вихреше такъв миш-маш от мисли, и то толкова шумни, че тя едва издържаше.

Но тя знаеше как да накара цялата гадост да утихне. Шкафът в банята, малък бял плик. Четири нокаутиращи хапчета, четката за зъби, до тоалетната и — лека нощ!

„Утре сигурно всичко щеше да бъде много по-ясно“, смотолеви тя, докато спалнята ѝ се превръщаше в черна мъгла.

* * *

Можеше да избира измежду три различни потребителски имена и пароли. Бяха групирани по двойки, но на теория се получаваха девет възможни комбинации.

Предполагаше, че системата няма да му даде толкова много опити. Макс три, може би дори по-малко.

С други думи, трябваше да познае от първия път.

Той погледна бележката, но нито една от комбинациите не пристъпи напред да се предаде доброволно. Типични логини за компютърен нърд: Prince$$L3iA, Andr0!dsDnGn или MstlYHarml3$.

Паролите бяха общо взето също толкова остроумни. Като нищо можеше и Манге да ги е измислил.

Така, коя да избере?

Заложи на Андроида в средата. Обикновено беше доста бърз с клавишите, но този път се напрегна, за да е сигурен, че всички знаци са правилни.

Той натисна enter и се появи пясъчният часовник.

Изглеждаше обещаващо.

После:

The logon and password is incorrect. You have one more try before this machine is locked out!

Д’еба! Значи само още един шанс, кое да е избере?

Джедайската принцеса или Пътеводителя на шибания галактически стопаджия?

Инстинктите му казваха да заложи на мацката, но от друга страна, отчасти вината да се забърка в тази каша, беше именно на мацка. MILF[152]-ът Миа от Мерща, тя също носеше отговорност. Нейна беше вината, че се возеше в онзи проклет влак, когато намери телефона. Така че избра библията на нърдовете.

Въведе данните, натисна enter и затаи дъх.

Пясъчният часовник се завъртя два пъти.

И Алиса изведнъж се завърна в Страната на чудесата…

* * *

В мига преда да заспи — точно когато сивата мъгла премина в черно, ново чувство обзе Ребека. Че Хенке по някакъв начин се нуждае от помощта ѝ, че е в опасност и че само тя може да го спаси.

Ако можеше да остане будна само още малко, щеше да разбере повече, шептеше глас в главата ѝ. Спасението беше само на няколко секунди, обещаваше друг.

И тя наистина опита да се съпротивлява. Бореше се с клепачите си, опита да стане от леглото. Но крайниците ѝ не искаха да се подчинят. Химическата завеса в главата ѝ падна неумолимо и заглуши всички гласове. Скоро спеше дълбоко.

Така и не чу как телефонът звъни.

* * *

Левият монитор показваше интерактивна карта на света. Всички държави бяха отбелязани с един от четири различни цвята и му трябваха само няколко секунди, за да разбере какво означават. Повече от половината страни бяха сиви и според легендата в единия ъгъл това означаваше, че там няма активност. Около една четвърт бяха маркирани в зелено, което очевидно показваше, че протича вербуване.

Почти всички останали страни, всъщност само с две изключения, бяха в жълто. Там Играта течеше с пълна сила, ако се вярваше на картата, а HP нямаше никакви проблеми с това.

Но най-интересни бяха маркираните в червено страни — за момента само две. Червено означаваше End Game. Едната беше САЩ, а другата, surprise surprise, Швеция. Неговият End Game, или поне този, който трябваше да бъде негов…

Той придвижи курсора към Скандинавия, който веднага се промени в ръчичка. Цъкна два пъти на Старата Сведала[153] и после…

Другият монитор внезапно се съживи и го стресна.

На него имаше списък, класиране, което напомняше на това, което бе видял на телефона си. Но дизайнът беше различен, по-професионален. По-малко мигащи светлини, по-трезв и down to business.

Освен това съдържаше само пет играчи. Номер едно се оказа стар познат…

Добрият стар петдесет и осми все още беше на върха и вече беше събрал дванайсет хиляди точки, с почти две хиляди повече от пичовете след него. HP не можа да не погледне профила му. Кой беше този и какви подвизи беше извършил, за да стане number one?

Може би дори се бяха срещали?

Но когато отвори снимките, HP съвсем се изненада. Мъжът изглеждаше съвсем обикновен, някъде на неговата възраст. Имаше малка козя брада, намек за двойна брадичка, а линията на косата му неумолимо се придвижваше на север.

Това ли беше снимката на един шампион, Мг king-of-the-hill-A-number-one? Пичът изглеждаше като кой да е, обикновен, скапан Nobody! На всичкото отгоре се казваше Хаселквист.

Хаселквист, с QV[154] — същински Боксер Робърт[155]… Липсваха му само ментовозелени „Крокс“[156] и каса народна бира.

Какво разочарование!

HP поклати глава, докато разглеждаше профила на петдесет и осми. Апартамент в „Хорнстул“, обикновен МакГърч в компютърна фирма, обича онлайн покер и посещава казино „Космопол“ и различни игрални клубове.

Boooriiing…!

Но малко по-надолу на страницата ставаше значително по-интересно.

Тук имаше малки картинки, връзки към клипчета, общо около двайсет, вероятно сборната колекция на петдесет и осми Хаселквист.

Първата картинка, която се наби в очите му, представляваше виадукт и той се изпълни с лоши предчувствия. Едно двойно кликване по-късно и подозренията му се потвърдиха.

„Есингеледен“, мостовете при „Линдхагенс“. Значи пет-осмицата наистина е бил замесен в номера, който му бяха спретнали, точно както си мислеше!

Но кадрите не съвпадаха съвсем, светлината в клипа беше различна, с по-тъмни тонове. Мостът беше същият, както и гледката към „Транеберг“, Трафикът, сините светлини, полицейските коли, които се задаваха с висока скорост, всичко напомняше на неговия собствен катастрофален сценарии. Но когато кортежът стигна до моста, не се случи нищо. Той видя как колите направиха маневра в последния момент, вероятно защото бяха забелязали фотографа горе. Но после просто профучаха под моста, към кръговото и нататък към града. Когато клипът спря, той видя обяснението.

Според датата филмът бе сниман днес, само преди около час. Защо, по дяволите, бяха изпратили очевидно солиден играч като петдесет и осми, за да заснеме полицейски ескорт, и то на същото място, където друг играч вече беше изпълнил значително по-куражлийско дело?

Той бързо прегледа още няколко клипа и откри, че с два клика може да ги сортира по време.

Преди Lindhagensplan — The Sequel, имаше клип само отпреди ден. Той го отвори. Петдесет и осми стоеше пред магазин, някаква автокъща, както изглеждаше. Съдейки по ъгъла, от който снимаше, камерата трябваше да е била на нивото на гърдите му. Той влезе през вратата, зави наляво и тръгна към щанд, обозначен като работилница.

— Здрасти, Стигсон от Вестерурт — поздрави Хаселквист с qv свежата мацка зад щанда и размаха за секунда малък черен предмет в нейна посока.

— Идвам да взема 1710, трябва вече да е готова — каза петдесет и осми, без да му трепне гласът и получи усмивка в отговор.

Няколко секунди по-късно вече се бе подписал и получил автомобилен ключ, след което тръгна навън към оградения двор, все още с камерата закрепена на рамото.

Оказа се, че 1710 е полицейски бус, от онези фолксвагени, с които ченгетата обичаха да обикалят. Петдесет и осми скочи вътре, запали двигателя и клипът свърши секунди след като той внимателно мина през портата.

Значи Хаселквистът беше задигнал цял полицейски бус! Трябва да е бил снабден с изобилие от inside info. Беше получил всичко наготово, престорил се бе на ченге за няколко минути и си беше заминал.

И тренирана маймуна би се справила с тая работа…

Но отново можеше единствено да свали шапка на Играта. Явно имаха Мравки дори в полицията, точно както Ерман беше казал.

А освен това, сега разполагаха и с полицейски автомобил…

— Хрм…!

HP подскочи, когато Рехиман прочисти гърло някъде зад гърба му.

— К’во? — отсече той през рамо.

— Пазачът започна новата си обиколка, броейки по-предишните му патрули, имаме четири минути, преди да стигне дотук.

— Окей, окей — измърмори HP и прегледа набързо останалите клипове.

Общо взето знаеше каквото му трябваше за петдесет и осми. Във всеки случай, разполагаше с достатъчно, за да информира медиите, ако изберете тази посока, което изглеждаше все по-логично.

Можеше без съмнение да им предложи откраднат полицейски автомобил и prime suspect, а понеже беше разгара на лятото, вечерните вестници сигурно щяха да са повече от щастливи да попаднат на по-вълнуваща статия от диетите за отслабване. Само да успееше да намери номера на сметката и щеше да е постигнал целта си. Играта можеше да върви на майната си!

Той откри бутон „Трансакции“ и премести курсора върху него.

Но точно когато вдигна пръст, за да го натисне, с крайчеца на окото си забеляза още една картинка с познат мотив — и за няколко секунди като че се вкамени.

„Видял си грешно“, шептеше глас в главата му. „Просто кликни and get in the money, baby! Thailand here we come!“

Пръстът му все още висеше над бутона на мишката. Бързо цъкване и хоп, щеше да е на път към „Арланда“. Сигурно имаше нощен полет, дестинацията не беше от такова значение.

Hasta la vista, baby!

Но той знаеше, че гласчето го лъже. Не беше видял грешно.

И въпреки че една част от него протестираше бурно, той премести курсора и пусна клипчето.

„Здрасти, Мике!“, каза сестра му, преди нещо да закрие обектива и всичко да почернее.

„Мамка му, мамка му, мамка му“, беше единственото, което бе способен да измисли. Но след няколко секунди мозъкът му се рестартира и той си възвърна контрола.

Как, по дяволите, петдесет и осми беше заснел сестра му?

Кога беше снимано видеото?

И още по-важно — защо?

Клипът не предлагаше отговори. Беше дълъг само няколко секунди и нямаше информация за час и дата. Вероятно дори не беше истинска мисия, защото в такъв случай видеото щеше да е по-дълго и да съдържа повече информация.

Тогава какво беше?

Да не би просто погрешка да беше натиснал копчето и да беше заснел случаен човек?

Едва ли!

Какъв беше шансът от всичко хора в града, тъкмо петдесет и осми по случайност да заснеме сестра му, която само преди няколко седмици неволно бе замесена в Играта? Освен това по гласа ѝ звучеше сякаш се познаваха. „Здрасти, Мике“, беше казала тя.

Хаселквистът наистина ли се казваше Микаел?

Тъкмо когато тръгна да превърта нагоре, за да провери, Рехиман сложи ръка на рамото му.

— Пазачът се качва по стълбите — каза той и равнодушният му глас всъщност се поколеба малко.

— Fuuuck! — изсъска HP през зъби.

Какво да прави сега?

След няколко секунди размисъл той осъзна, че е принуден да даде приоритет на първоначалната мисия.

Можеше да говори със сестра си и утре сутрин, а банковата сметка беше тук само сега. Имаше само един шанс да обере пота[157].

Неохотно той спря да скролва и кликна на Transactions.

— Трябва да тръгваме веднага — каза Рехиман в същия миг, в който информацията се появи на монитора.

Данните го засипаха и HP се заозърта за всичко, което можеше да му е от полза. Депозити, сметки на получатели, дати, суми — но къде, по дяволите, беше сметката на подателя?

— Трябва да тръгваме СЕГА! — проплака Рехиман и разтресе рамото на HP.

Той се отскубна от хватката.

— Само още две секунди.

Това беше!

Най-долу на страницата, в малък отделен правоъгълник. Номерът на сметката, откъдето се оттичаха всички пари от Играта.

Гърнето със злато.

The. Motherload!

Дванайсет цифри, това бе всичко, което му трябваше, за да тегли пари.

HP беше проверил в нета. Наистина имаше сметки, за които бе нужен просто номера, точно както беше казал Ерман. Без лична карта, без тайни пароли, просто най-обикновен шибан номер на сметка.

И ето го и него!

Трябваше му нещо за писане и то на мига.

Рехиман все още стоеше наведен над рамото му и ако се съдеше по изражението му, трябваше да се разбърза. HP опипа дрехите си с ръце.

Майка му стара!

— Химикалка — почти извика той на Рехиман, който отново го задърпа за рамото.

— Заеби това, трябва да се махаме!

— Трябва ми химикалка, мамка му, имаш ли химикалка?!

Рехиман само поклати шава.

— Не можеш ли да напишеш цифрите на лаптопа тогава?

Не получи отговор.

По дяволите! Беше толкова близо и всичко щеше да пропадне заради една шибана химикалка!

Ако ги разделеше на четири групи по три цифри всяка, ставаше почти като мелодия. Той опита да си ги изтананика. 397 461 212 035, 397 461 212 035. Това можеше и да проработи!

Изведнъж той усети как някой го вдига от стола и му трябваха няколко секунди, докато схване, че не пазачът, а Рехиман го влачеше към вратата на стаята със сървърите.

— Трябва… да… се махаме… веднага! — изпуфтя неговият partner in crime, когато пусна HP пред вратата.

— Какво правиш, по дяволите! — извика HP, но Рехиман му бе обърнал гръб и вече се занимаваше с четеца.

Внезапно HP чу как моторът на ключалка на външната врата започна да бръмчи. Пазачът влизаше! Той огледа бързо стаята и веднага осъзна какво не беше наред.

С две бързи крачки се озова пред компютъра и натисна малкия полумесец в десния край на клавиатурата. Обърна се кръгом и скочи с главата напред през отворена врата към сървърите. В същия миг, когато моторът се набръмча, той затвори вратата след себе си.

Известно време останаха да лежат проснати на пода, без да гъкнат.

Мълчанието им всъщност беше ненужно, тъй като цялата стая бе потопена в дълбока звукова пелена от бръмчащи вентилатори и работещи харддискове, така че бе трудно да се чуе нещо друго.

След като почакаха няколко секунди, Рехиман пропълзя внимателно зад ъгъла на първия ред сървъри и HP тръгна по петите му.

Веднага щом се отдалечиха от прозореца, те преминаха в седнало положение и облегнаха гърбове всеки на своя сървърен шкаф. Сега оставаше само да се надяват, че пазачът няма да обиколи стаята, защото в такъв случай…

Сърцето на HP се удряше здраво в гърдите му. Какво щеше да стане, ако Играта ги откриеше тук? Двама взломаджии в тъмен, звукоизолиран офис. За миг не можа да не си помисли за Ерман.

В киберпространството никой не може да чуе, че викаш…

Метално щракване премина през звуковия фон. Пазачът бе отворил вратата. HP затаи дъх.

Още бръмчене.

Той се взря в ъгъла, откъдето пазачът всеки момент трябваше да се покаже и се сви несъзнателно, готов за бягство или битка.

После се чу ново щракване откъм вратата, последвано от глухо затръшване.

HP стоеше като парализиран. Но Рехиман веднага се забърза.

— Хайде — каза той в ухото на HP. — Пазачът е продължил напред и не трябва да изоставаме. Трябва да излезем навън, преди той да се върне пред монитора, иначе ще схване, че нещо не е наред.

Рехиман погледна внимателно през прозореца за наблюдение и няколко секунди по-късно отново бяха в контролната стая. И двата монитора бяха тъмни, точно както когато влязоха в стаята.

— Умно! — кимна Рехиман. — Пазачът щеше да се усети, ако мониторите бяха включени.

В действителност HP искаше да се метне обратно пред клавиатурата, но нямаше време.

Сега трябваше да излязат навън. Освен това мислеше, че още помни песнопението.

Как беше? 397 461 и после… 212?

— Хайде, махаме се!

Рехиман отново беше извадил лаптопа и явно бе проверил къде се намира пазачът, защото се престраши да отвори вратата към коридора. Тръгнаха надолу по стълбите с тихи, бързи крачки.

Нова сверка с лаптопа, после се втурнаха наново през пустия коридор на първия етаж. След няколко минути бяха на улицата.

Беше се появил ситен, лек ръмеж.

„Mission completed!“, помисли си HP облекчен, и вдигна лице към небето. Леле, колко приятно беше лекото разхлаждане!

Едва когато запалиха колата и потеглиха, той осъзна, че вече не си спомня номера на сметката.

20. Payback

Първо десет секунди продължително натискане, зззззззз-ззъъъъъъъъънннннннн!

После десет секунди пауза.

После пак звънеца: ззззззззззззъъъъъъъъънннннннн!

Щеше да я побърка.

Накрая тя нямаше друг избор, освен да стане и да отвори, въпреки че съзнанието ѝ все още бе бавно и замъглено.

През шпионката не се виждаше никой и тя усети кой е отвън още преди да отвори вратата. Вярна на навика си, остави веригата на резето пусната. Съответно опитът му да дръпне вратата така, както тя бе направила с него, се провали гръмко.

— Здрасти, Хенке! — изломоти тя през пролуката. — Не трябваше ли по това време вече да си в Тайланд?

— За това после, сега ме пусни, трябва да поговорим! — каза той на един дъх и тя неохотно му угоди.

— Познаваш ли някого на име Мике, това гаджето ти ли е, или? — почти извика той веднага щом влезе в антрето.

— Какво… да… ох… защо?!

Чувстваше се сякаш черепът ѝ е пълен с преварена каша.

— Рус, светъл пич, малка брадичка, апартамент в „Хорнстул“?

— Ммм… — потвърди тя като насън, докато се опитваше да стартира мозъка си.

Хенке изглеждаше като побъркан, кървясали очи, рошава коса и налудничав поглед. Какво го беше прихванало? Не трябваше ли окончателно да е напуснал страната?

— Мамицата му и шибания fucking shit!!! — изскърца той през зъби.

— Оох… няма ли да влезем и да седнем? — успя тя да каже.

— Няма време, трябва веднага да се чупя! — отряза той. — Но първо ме чуй адски внимателно!

Той хвана ръцете ѝ в горната им част.

— Стой настрана от тоя проклет Мике, разбираш ли?

Той я гледаше втренчено в очите. Все още ѝ беше трудно да фокусира погледа си. Онези хапчета бяха ужасно ефикасни и четири бяха с поне две в повече.

— Мике участва в Играта, всичко се върти около него. Той е петдесет и осми, водачът, the top guy и каквото и да си е наумил, не е нищо, в което искаш да бъдеш замесена, схващаш ли?!

Тя поклати бавно глава.

За какво, за бога, говореше той?

Беше ѝ трудно да улови и задържи в ума си думите, които извираха от него, но стигаше да види как той я гледа, за да схване, че нещо не е наред. Изглеждаше като че се е наказал, като че е имал лош трип или нещо такова. И защо не беше в Тайланд?

Хенке продължаваше да говори и постепенно една част от думите му започнаха да проникват през тежката пелена в главата ѝ.

— … всичко е Игра, чаткаш ли? Мике е с теб само защото го е получил за задача. Ти си мисия, средство за постигане на нещо друго, кой знае какво. Планират нещо голямо, End Game, само това знам. Онзи е откраднал полицейски бус и те искат да го използват по някакъв начин. Но аз мисля да ги спра! Сега вече прекрачиха границата! Използваха ни като шибани блокчета лего, това направиха, факаните свине. Сега е payback time, сестра ми, сега е fucking шибан payback time!

Той завърши изблика си, като я разтърси за раменете, от което главата ѝ се залюля напред-назад. Но мъглата там горе продължаваше да отказва да се вдигне.

— Ей, това звучи напълно…

— Откачено, знам! — сряза я той. — Всичко е напълно fucking шибано crazy! Но брат ти е on the case, не се притеснявай. Ще уредя всичко и онзи шибаняк Мике ще си плати! Никой не се ебава със сестра ми! Виж само какво го сполетя онзи предния, струваше си десетте месеца затвор и още как!

Внезапно тя се събуди напълно!

— За какво, по дяволите, говориш, Хенке?!

Тя отметна ръцете му и направи крачка назад.

HP прехапа език. Мамка му, защо не можеше да си мълчи! Понякога бе готов да се закълне, че има Турет…

— Нищо — смотолеви той бързо, — забрави това последното.

— Ей! — викна тя и той видя, че хубаво я е разгневил. — Знам много добре какво направи за мен онзи път. Пое цялата вина и ме остави да се измъкна.

Гласът ѝ беше едновременно бесен и леденостуден.

— А освен това аз бях достатъчно глупава да те оставя да го направиш — да оставя малкия си брат да пропилее живота си по този начин. Това все още ме измъчва и то по начин, който дори не можеш да си представиш. Никога няма да мога да си простя, че те предадох! Никога, разбираш ли! — изкрещя тя.

Пое си дълбоко дъх няколко пъти и постепенно се съвзе. Той стоеше като препариран и не казваше нищо.

— Винаги ще съм благодарна за това, което направи, Хенке — въздъхна тя уморено. — Но престани да изтъкваш случката всеки път, когато ти трябва услуга, окей?!

Тя се усмихна с онази нейна усмивка и вътре в него нещо като че се пречупи.

— Ключът за склада — каза той. — Трябва да погледна нещата си. Това е всичко!

Тя отвори малък шкаф, който се намираше на стената зад него, и му подаде ключа, без да каже и дума.

— Благодаря — каза той просто и се обърна да си ходи.

— Ей, Хенке…! — спря го тя.

Той се обърна на вратата и те се спогледаха за няколко мига.

После той се усмихна тъжно и я погали по бузата.

— Спокойно, сестричке, ще оправя всичко. Не се притеснявай. I will clean them all up!

И той се завъртя и заслиза бързо по стълбите.

— Между другото! — извика, поглеждайки нагоре към нея, вече с обичайния си, самоуверен глас. — Оглеждай се за полицейска кола 1710, ще ползват нея.

След секунди вече си бе отишъл.

* * *

Той вдигна ролетната врата към малкото помещение и опита да се ориентира сред вещите. Като за съдържание на целия му живот, нямаше много с какво да се похвали. Десетина кашона и чувала и няколко стари мебели, които сестрата явно бе сметнала за твърде хубави, за да ги разкара.

Той намери първото нещо, което му трябваше, почти веднага — малък флакон спрей, който бе получил от един приятел и беше скрил между чорапите си.

„T-Spray“ пишеше на него, останалата част от текста беше на немски.

Вторият предмет му отне малко повече време и за няколко паникьосани минути си въобрази, че тя е намерила и изхвърлила това, което търсеше.

Но после намери дървената кутия в кашон с книги джобен формат и облекчен я пъхна в джоба си.

All good to go!

Още няколко задачи, после щеше да е готов за среща с Мике Хаселквист, a.k.a. Number fifty-fucking-eight.

Онова с номера на сметката все още смучеше здраво… Как, по дяволите, бе могъл да пропусне да вземе нещо толкова просто като скапана химикалка?

Беше викал и трещял в колата почти през целия път до Шерхолмен, където остави Рейнман.

Пичът не беше казал и дума. Просто си бе седял с шибаната чанта на коленете. Беше я гушнал, като че тя беше малко дете.

Ама че играч!

Беше инсталирал цялата простотия, сигурно му бяха платили тлъста пара, а след това помагаше на HP, пълен непознат, за да проникне вътре!

На това му се казва whacko!

Нямаше акъл дори да вземе пари за услугите си, въпреки че HP, в пристъп на гузна съвест, му бе предложил няколко хиляди, преди да се разделят. Той само бе измрънкал нещо, че прави услуга на един брат и дори не беше казал чао, преди да изчезне в пороя.

След няколко метра сякаш никога не го бе имало.

Mange sure knew how to pick’em…

* * *

Тя се събуди чак следобед. Бърза закуска и душ, за да отмие и последната мъгла от главата си. Смяната ѝ започваше в седем, а тази вечер положението беше наистина сериозно.

Тя имаше само смътни спомени от посещението на Хенке. Беше наприказвал сума несвързани безсмислици за Мике и онази Игра, от която, изглежда, продължаваше да не може да се откъсне.

Всъщност това трябваше да я разтревожи, но какво общо имаха Мике и Хенке, освен подобни телефони?

След срещата в „Стюрекатен“ тя беше направила няколко дискретни проверки в регистрите. Мике се беше оказал безупречен, а всичко, което бе разказал, изглежда, беше истина и тя се беше успокоила с това.

Но ето че изведнъж Хенке се появи на вратата ѝ и надрънка цял куп глупости. А най-странното, а също и най-притеснителното, беше, че той, изглежда, знаеше доста за Мике. Да не би да я беше следил, да си беше играл на таен защитник?

Хенке твърдеше, че Мике само си играе с нея, че зад интереса му има скрити мотиви. Но тя не си спомняше Мике някога да е задавал необичайни въпроси или да се е държал странно, с изключение може би на онзи път, когато тя се опита да огледа телефона му по-отблизо.

Всичко беше една проклета бъркотия, на която не ѝ се виждаше краят. Тя не можеше дори да мисли по въпроса. Вместо това трябваше да се съсредоточи върху работата си, днес повече от всякога.

Тя се преоблече, взе и спортните си дрехи и се приготви да тръгва. Една тренировка преди смяната със сигурност щеше да я разбуди и да ѝ помогне да прочисти мислите си.

На излизане провери телефонния секретар.

Две съобщения.

Първото беше от нея самата и тя го прескочи моментално веднага щом чу встъпителните думи.

Другото беше от Мике.

„Здрасти, аз съм. Можеш да ми звъннеш, просто исках да чуя гласа ти. Ще пробвам и на мобилния. Цунки.“

Тя не беше сигурна дали ѝ харесва да получава „цунки“-съобщения на секретаря си.

Беше малко прекалено интимно за вкуса ѝ. Но от друга страна, тя самата бе избрала да му даде домашния си номер. Провери мобилния. Съвсем вярно, той бе звънял, докато телефонът беше изключен.

На гласовата поща имаше подобно съобщение.

Може би щеше да му се обади след тренировката — ако успееше, разбира се.

На мобилния ѝ телефон имаше още едно съобщение:

„Здрасти, Селандер от сапьорите се обажда. Исках само да ти кажа, че експлозивът в Танто определено е силен, но не е бил зареден. Тоест хем опасен, хем относително безопасен. Който и да има зъб на брат ти, не е искал да го убие. Реших, че ще искаш да знаеш. Чао!“

Опасен, но безопасен…

И какво означаваше това за Хенке и неговата история?

Тя не знаеше.

* * *

Намираше се на „Бергсундсгатан“ в „Хорнстул“ и беше яхнал мотопеда paparazzi-style. Козела не беше злопаметен или просто напушеният разбойник бе забравил, че HP е съсипал предния му скутер. Във всеки случай нямаше проблеми да го вземе назаем. Срокът на годност на сааба бе започнал да изтича, освен това в центъра беше по-удобно човек да се придвижва на две колела. Нямаше проблеми с паркирането, а всички пътища за бягство бяха отворени.

Флаконът беше в единия джоб на якето му, а в другия имаше билярдна топка, пъхната в спортен чорап. Беше готов за рандеву с мистър пет-осем!

Хаселквист с qv се беше прибрал преди няколко минути и бе паркирал паянтовата си тенджера пред вратата. HP мислеше ей сега да отскочи за малка, неочаквана визита… Но точно когато слезе от мотопеда, той видя, че петдесет и осми отново излиза.

Онзи се качи в колата и рязко потегли.

HP нямаше проблеми да го следва. Мотопедът вдигаше поне осемдесет километра, а в града нямаше как да се кара много по-бързо, дори и движението да бе по-спокойно, както тази вечер.

Петдесет и осми тръгна по „Вестербрун“ на север, сви при „Линдхагенсплан“ и HP неволно настръхна, когато подминаха моста, където той и Хаселквист бяха изпълнили мисиите си.

Fucking spooky!

Последва „Транебергсбрун“, после „Улвсундавеген“ към Брома. Все още нямаше проблем да го следва, пичът карате спокойно и прилежно. Вероятно не искаше да го спрат, сигурно трябваше да бъде някъде в определено време. Може би на важна среща?

HP забеляза как пулсът му постепенно се бе повишил.

Докато кръстосваха из запуснатите индустриални сгради около летището, той все повече се убеждаваше в това. Нещо голямо беше на път да се случи!

* * *

— Окей, внимание, Алфа едно и две.

Вахтола влезе бързо, както обикновено, и веднага настъпи тишина.

— Тази вечер положението е сериозно. Държавният секретар на САЩ идва на изненадващо посещение, за да се срещне с колегите си от ЕС. Очевидно на дневен ред са конфликтът в Афганистан и ядрената програма на Иран. ЕТА[158] 02:00 шведско време, плюс-минус десет минути. Едва ли е изненадващо, че оценката на опасността е висока, така че очаквам най-висока готовност.

Тя се взра в събралите се охранители, за да обобщи положението. Всички кимнаха в съгласие, никой не беше особено изненадан от съобщението. От цяла седмица се носеха слухове, че се задава нещо голямо.

— Откритата полиция ще се заеме с блокирането на пътищата. Ще спрат цялото движение от „Арланда“ до Гранд веднага щом тръгнем — продължи тя. — Това означава пълно спиране на трафика и в двете посоки, включително забрана за паркиране на „Свеавеген“, „Хамнгатан“ и „Кунгстредгордсгатан“. За колите, които са останали след дванайсет, ще се погрижи Пътна помощ. Освен това Отрядът за бързо реагиране ще ни подсили с двама плюс осем души в пълно гала облекло.

Откъм групата се чуха отделни подхилквания.

Склонността на Отряда за бързо реагиране да си играе на война даваше доста поводи за шега. Имаха униформи с отличителен дизайн, тежки оръжия и други джаджи, които определено не принадлежаха към стандартното полицейско оборудване. При тях никога не пестяха от бюджета, както при останалите отряди. Но фетишизмът на Бързо реагиране към снаряжението беше добре дошъл ресурс за задачи като тази.

— Рунеберг е вече на място, заедно с Алфа три, за да се синхронизират с момчетата от Secret Service. Алфа четири, както ви е известно, вече са покрили Гранд. Ние тръгваме оттук в 22:00, шест коли, разпределени както следва…

* * *

Мина под една арка, водеща към остаряла тухлена постройка и продължи през вътрешния двор. HP не посмя да го последва. След като се увери, че няма друг изходи от двора, той остана да дебне малко по-надолу по улицата.

Четири минути по-късно патрулен автомобил 1710 мина под арката.

След него, в посока север, тракаше мотопедът на Козела.

* * *

Магистралата беше почти пуста. Макар че блокирането още не беше в сила, движението беше необичайно рехаво. Отне им едва половин час да стигнат до „Арланда“. Шест коли, две волво, два събърбан и две бронирани БМВ, които щяха да превозват антуража на държавния секретар.

Тя и Викстрьом щяха да карат първи, това вече беше решено. Полицията щеше да се включи с патрулки и мотори, предимно от формалност. В допълнение щеше да има и два буса с войници от Бързо реагиране.

Не лош motorcade, както го нарекоха момчетата от Secret Service.

Те изглеждаха професионално, това не можеше да се отрече. Добре тренирани, сдържани, всички с новоизгладени костюми и задължителната слушалка в ухото. Двама от тях все още носеха слънчеви очила, въпреки че беше нощ.

Преценяващи погледи, кратки кимвания за поздрав между колегите. No time for small talk, всичко вече беше проучено, планирано и готово.

Щяха да вземат държавния секретар от пистата, да излязат през Терминал 1, после по път 273 и по E4. Нортул, „Свеавеген“ до площад „Сергел“, наляво по „Хамнгатан“ и надясно по „Кунгстредгордсгатан“ до Гранд, където щяха да ги посрещнат Алфа четири и още една група от Бързо реагиране.

До голяма степен целият Бласиехолмен[159] беше блокиран от няколко часа, а полицейските кучета сигурно е трябвало да работят извънредно, за да се обезопаси районът навреме.

Според Вахтола, посещението е било потвърдено едва два дни по-рано и по съображения за сигурност бяха решили да запазят всяка информация в изключително тесен кръг.

Стокхолмската полиция, а също и вечерните вестници, бяха уведомени в последния момент.

Областният началник на полицията видимо не беше особено доволен, но какво можеха да направят? Трябваше да се примири с положението и да изпразни хазната. Само за блокирането на пътищата щяха да са нужни близо двеста души. Въпросът беше щяха ли да са достатъчни?

* * *

Те подминаха дългия ляв завой около „Сулвала“ и продължиха към Рисне. HP погледна таблото. Оставаше му половин резервоар, докъде ли всъщност щеше да му стигне?

Вече му беше трудно да следва буса, той се бе отдалечил на двеста метра пред него и HP бе принуден да се превие на две над кормилото, за да изцеди всеки възможен ресурс от скутера.

Наближаваха кръстовището в Рисне. Вече можеше да види извитата сграда на СЕ-банкен. Ако Хаселквист завиеше надясно по E18, всичко вероятно щеше да пропадне.

Мамка му, трябваше да вземе скапаната кола!

* * *

Имаха да почакат половин час и тя се възползва, за да посети тоалетната. Когато приключи, отдели няколко минути на мобилния телефон.

Беше пробвала да звънне на Хенке на новия му номер още около час след като си бе тръгнал. Мислеше да го помоли за извинение за избухването си, да закърпи нещата, доколкото може. Но той, естествено, не беше вдигнал. Сега, след като бе успяла да помисли, вече не ѝ се говореше с него. Ако по-рано бе изглеждал смахнат, то това бе било просто лека разгрявка в сравнение с днешното представление. Очевидно все още онази игра му бе в главата, защото във всеки случай не беше в Тайланд. Но откъде, да му се не види, знаеше за Мике, и какви, между другото, бяха тия приказки за откраднат полицейски автомобил?

Не, квотата ѝ за всякакви лудости вече бе запълнена за деня и тя трябваше да се съсредоточи върху работата си. Затова реши да замени телефонния разговор с СМС.

сори за одеве, знам, че имаш добри намерения / Бека

Ето, беше си изпълнила задълженията като прилежна кака. Така или иначе, беше хубаво да приключи въпроса.

Звънна на Мике, но той не отговори на домашния си номер. Трябваше да пробва мобилния.

* * *

Не завиха към E18, вместо това право напред, след което неочаквана спирка на бензиностанцията при кутиите за обувки в Ринкебю[160].

Хаселквист зареди буса догоре и HP се възползва и направи същото със скутера. Сега какво?

Нищо, както се оказа. Пичът си купи вестник и седна да чака на паркинга.

За момент HP се изкуши от мисълта да се прокрадне и да сгащи мизерника. Да си поиграят на въпроси и отговори, по същия начин както бе планирал да направи горе в апартамента му. Но сега не ставаше. Имаше твърде много хора и бе прекалено осветено. Освен това петдесет и осми седеше в патрулка. Ако някой видеше сбиването им, тук щеше да гъмжи от куки само две минути по-късно, а това не беше особено желателно…

Така че оставаше просто да чака.

* * *

Тя вече беше пробвала да се обади на Мике няколко пъти, а освен това му бе писала да ѝ звънне, но без да получи отговор. Това се случваше за пръв път. Мике беше от хората, които винаги носят телефона със себе си, имаше почти натрапчива нужда да бъде достъпен. Така че защо изведнъж не ѝ отговаряше?

Разбира се, можеше да има безброй причини. Лоша връзка, паднала батерия или може би беше на кино…

Така че защо не забравеше за това?

Окей, трудно ѝ беше да го признае, но въпреки че вече беше отхвърлила всичко, не ѝ беше лесно да се отърси от мисълта, че Мике може да е замесен в Играта.

Може би се дължеше на бележките? Посланието им беше кристално ясно — такава като нея не заслужаваше да бъде щастлива. И може би имаха право?

Историята на Хенке не съдържаше никакви преки доказателства, но можеше да провери поне едно нещо. Тя набра номера в Нормалм и този път имаше късмет. Телефона вдигна Муле.

— 1710, качваш — измърмори той, след като тя му съобщи за какво се обажда.

Той се разрови из някакви листа, после се чу шумолене в слушалката и тя го чу да вика на някого в коридора.

— Виндал, 1710 знаеш ли къде е?

Тя не долови отговора, после пак се чу шумолене и Муле бе обратно на слушалката.

— В сервиза, казват момчетата тук, ключовете очевидно ги няма в шкафа.

21. End Games

Мега зле. Кибичеха там от почти два часа. Часът отдавна мина дванайсет и той започваше да се уморява от тази игра.

Вълнението, което бе изпитал по-рано, се беше изпарило и сега той зъзнеше, след като бе стоял неподвижен толкова дълго на влажния нощен въздух.

Въпросът беше какво да прави.

Можете да заебе всичко и да потегли обратно, да изчака до сутринта и да пробва с нов housecall при Хаселквист. Алтернативата беше да продължи да виси тук, докато задникът му се срасне със седалката.

Даваше му още половин час, след което щеше да състави нова стратегия.

* * *

Боинг 757 се приземи пет минути преди уреченото време и веднага се отправи към частната зона на летището. Няколко минути по-късно самолетът стоеше неподвижен, а черните автомобили се движеха към него, за да качат видните му пасажери.

Ребека и по-голямата част от ескорта чакаха пред Терминал 1.

Те видяха самолета да каца, а един от колегите ѝ ги информираше по радиото докъде са стигнали с прибирането на пътниците. Но въпреки напрежението около нея, тя все още не можеше да се отърве от едно неприятно усещане. Трябваше да се свърже с Мике, да разбере какво всъщност става.

— Алфа едно-нула-две, всичко е натоварено и готово, в движение сме.

— Разбрано, Алфа едно — потвърди операторът от централата.

— Тогава тръгваме — обобщи Викстрьом и подкара колата, следвайки патрулката, която щеше да се движи първа.

* * *

Оставаха пет минути до неговия deadline. Той тъкмо бе започнал да раздвижва краката си и да се приготвя да тръгва, когато лампите в полицейската кола изведнъж светнаха. Секунди по-късно тя вече се движеше и HP побърза да запали скутера.

Минаха по „Шюмлингеленкен“ към Шиста и за миг HP си помисли, че на петдесет и осми са му наредили да се прибере в кораба-майка на „Торшхамнсгатан“. Но той подмина разклонението и продължи към E4.

— Мамка му — измърмори HP в каската, когато осъзна накъде са се отправили.

Ако бусът излезеше на магистралата, можеше само да му каже благодаря и довиждане. Цялата вечер отиваше по дяволите.

* * *

Вече бяха в Мерща. Никъде не се мяркаше и една кола, така че просто даваха газ напред. Определената скорост беше сто и трийсет и патрулката пред тях изпълняваше инструкциите безпрекословно.

Викстрьом отпусна малко газта и остави полицейската кола да се отдалечи на около сто метра. Това им даваше достатъчно пространство за маневриране, а и улесняваше задачата на Ребека да наблюдава обстановката сега, когато светлините на патрулката не я заслепяваха постоянно.

Минаха покрай Стура Весбю, а после покрай Упландс Весбю.

Докато профучаваха оттам, тя видя светлините от предупредителните факли, които полицаите бяха разположили, за да спрат движението. Отпред беше патрулният автомобил, после Ребека и Викстрьом, а след тях бусът, пълен с войници от Бързо реагиране. Следваха един събърбан и двете БМВ-та, а после вторият отряд, който едва се виждаше в огледалото.

Щяха да минат покрай отклоненията за Вреден и Рутебру, а не след дълго да стигнат и до Солентюна.

* * *

Когато видя факлите, той се обърка. Червени, искрящи предмети, подобни на грамадни бенгалски огньове, разположени по всички платна. По средата на всичко това стоеше полицейска кола, паркирана и с пуснати светлини.

Да не беше станала катастрофа?

Но това не спря петдесет и осми, той спокойно се приближи до блокадата и мигна със светлините, след което ченгетата му махнаха да продължи.

HP се доближи дотолкова, доколкото смееше, и после спря, за да види поне в каква посока мислеше да се отправи Хаселквист. Но за негово учудване 1710 зави незабавно наляво и тръгна надолу по отклонението към южната лента на E4. Какво, по дяволите, правеше този глупак?

Караше срещу движението!

Бусът продължи бавно по рампата към магистралата, но точно преди да го изгуби от поглед, като че ли спря.

HP изчака няколко минути, но колата остана на място и той бързо взе решение. Нещо ставаше, нещо голямо, беше напълно сигурен в това!

Магистралата, изглежда, беше блокирана и то не само при това разклонение. Той не бе видял нито една кола да минава долу по E4 през минутата, в която наблюдаваше буса отгоре. Петдесет и осми дори не бе докоснал спирачката, когато видя полицаите и блокадата, така че очевидно ги беше очаквал.

Каквито и планове да имаше Играта за петдесет и осми и полицейския бус, то гарантирано бяха свързани с това, което се случваше долу на магистралата и единственият начин HP да разбере какво ставаше, беше самият той да слезе долу.

Обърна скутера и подкара обратно към Шиста. След стотина метра изгаси фара и отби встрани. Хвърли бърз поглед през рамо, за да провери дали ченгетата не го зяпат, след което се втурна право през тъмната гора.

* * *

Норвикен беше отляво и дълго време по пътя нямаше никакви отклонения. Магистралата беше съвсем празна, никъде не се мяркаше движение, освен отраженията от мигащите светлини и тя внезапно се сети за куплет от песен, която едно време слушаше.

Завърти света ми пак, нашата песен звучи,

Стокхолм е пуст, а земята е дъх затаила.

* * *

Клоните драскаха лицето му, докато той се препъваше между смърчовете.

— Страшно хитра идея, HP, да се поразходиш малко в гората посред нощ — измърмори той, преди да се спъне в един стърчащ корен и да се просне на земята.

Изправи се, избърса пръстта и игличките от дрехите си и продължи към E4, псувайки. Изведнъж гората се разтвори, правейки път на далекопровод. От другата страна, през оставащата горска ивица, той можеше да види светлините от магистралата.

Почти беше стигнал, трябваше да потърпи само още малко.

Намери пътека и я последва през обезлесения участък, после се шмугна между дърветата и тръгна по посока на сините светлини, които току-що забеляза малко вляво. Беше на не повече от петдесет, максимум седемдесет и пет метра от E4. И въпреки това, с изключение на жвакащия звук от подгизналите му маратонки, цареше почти пълна тишина.

Движението беше напълно блокирано, така че каквото и да ставаше, беше pretty fucking big.

Гората се разреди, а той се приближаваше все повече до 1710. Бусът се беше спуснал почти до края на рампата и, изглежда, бе паркиран точно преди лентата на магистралата. Той видя петдесет и осми да седи наведен напред и да се взира в светещ предмет, който държеше над волана.

HP веднага осъзна какво беше това.

Мобилен телефон.

* * *

Завърти света ми пак, за някогашните мечти,

Твоите постъпки са като перли по челото ми.

тананикаше си тя. Страшно добра песен, всъщност, какво ли беше направила с плочата?

* * *

Той се изкачи навън от канавката с три бързи крачки. С дясната си ръка държеше спрея, а с лявата хвана дръжката на вратата.

Бързо дръпване, вратата се отвори и той изпръска обилен душ сълзотворен газ във фейса на нищо неподозиращия mister-A-number-fucking one.

Say hello to my lil’friend!!

Спреят пръскаше на всички страни, една част попадна в неговото собствено лице и той сви инстинктивно очи.

Мамка му, как щипеше, сякаш очите му горяха, а на петдесет и осми Хаселквист сигурно му беше още по-зле. Той квичеше като заклано прасе и търкаше панически лицето си.

Въпреки лютенето, той нямаше проблеми да хване петдесет и осми за дрехите и да го издърпа от седалката, долу на асфалта и после в канавката. HP мигаше бясно, очите още го щипеха, но той се сети нещо, което бе научил на един Reclaim[161] преди няколко години.

Тъй като сълзотворният газ всъщност не беше газ, ами прах, нямаше смисъл да търкаш, това само влошаваше нещата. Вместо това той обърна глава по посока на вятъра, примигна силно няколко пъти и си възвърна достатъчно от зрението, за да може да изрита стабилно петдесет и осми в диафрагмата.

— Сега ще си поговорим малко, ти и аз — каза той решително, като в същото време извади чорапа с билярдната топка.

* * *

— Това го знам — усмихна се Викстрьом. — Кент, нали?

— Ммм… — измънка тя в потвърждение, въпреки че всъщност не се беше сетила името на групата, преди той да го каже.

Кент — разбира се, това беше!

* * *

— Кент?!

— Аа-ахаа — изсумтя петдесет и осми.

— Казваш, че името ти е Кент?

Още едно изсумтяване в потвърждение.

Това не се връзваше.

— Тогава кой, по дяволите, е Мике?! — изкрещя HP.

— А?!

Хаселквист, чието първо име очевидно беше Кент, мигаше трескаво, докато от лицето му бликаха телесни течности.

HP си пое дълбоко дъх. Искаше му се още сега да разбие главата на ревливото малко лайно, но трябваше да почака. Имаше още въпроси, които се нуждаеха от отговор, преди да се отърве от жалкия Golden Boy на Водача.

— Мацката на клипа, нарече те Мике?

Хаселквист изглеждаше като разревана въпросителна.

— Висока, мургава, тренирана, снимано е в кафене, говори ли ти нещо?

Признак на живот най-накрая.

— Не съм аз, тя говори със своя си пич. Аз просто ги снимах, адски лесна мис…

Петдесет и осми, изглежда, внезапно си спомни правило номер едно, защото челюстите му се затвориха като капан за мишки.

HP сви рамене и го изрита по чепа.

Даде му няколко секунди да се съвземе, преди да се надвеси над него.

— Знам всичко за Играта, петдесет и осми, малкия ми, включително правило номер едно. Но ако бях на твое място, щях да се притеснявам повече дали ще преживея следващите две минути, отколкото дали Водачът ще се натвари, защото съм се раздрънкал, чаткаш ли?

Хаселквист само кимна вдървено в отговор, докато притискаше семейните си бижута.

— Чудесно! Правилно ли съм разбрал, че мисията ти е била да снимаш мацката и гаджето ѝ?

Хаселквист пак кимна.

— А познаваш ли го този Мике?

Хаселквист поклати глава, но не особено убедително.

— Лъжеш!

HP вдигна крак и се приготви за нов ритник.

— Чакай! — изхленчи Хаселквист и вдигна ръка пред себе си.

Той прочисти гърло и продължи.

— Не го познавам, но го разпознавам. Живее само на няколко пресечки от мен. Виждал съм го в автобуса, струва ми се.

— Замесен ли е в Играта?

Отново поклащане на глава, този път значително по-убедително.

HP си отдъхна.

Мике и петдесет и осми бяха двама различни души!

Просто живееха в един квартал и може би си приличаха на външен вид, но that was it. Бека не беше замесена в играта. She was safe!

* * *

Навлязоха в широкия ляв завой около Солентюна. Колите в кортежа бяха добре разположени, пътят беше съвсем свободен.

Вървеше като по релси.

* * *

— И в какво се състои тази мисия? — попита HP и разлюля билярдната топка пред носа на Кент Хаселквист, a.k.a. number fifty-fucking-eight.

Още реване, действието на сълзотворния газ трябваше да е утихнало, но този явно беше най-голямото cry-baby на света. Ама че скапан лузър бяха избрали! Тая пигмейска пишка ли беше най-доброто, което са могли да изнамерят?

Човекът, който имаше нужните умения за един End Game?

HP поклати невярващо глава, докато побутна Хаселквист с билярдната топка.

— Сега ще я караме спокойно и безпроблемно, или искаш да поиграя малко eight-ball on your ass?

Той развъртя чорапа около главата му и се чу страховито свистене.

— Трябваше да паркирам колата тук и да чакам инструкции — изгъгна Хаселквист. — Това е всичко, заклевам се! — изрева той, след като HP му хвърли скептичен поглед. — Това беше просто Игра, нещо яко. Аз съм Nobody, съвсем обикновен човек — той опита да хване краката на HP умолително. — Моля те, не ме убивай — изрева той към подгизналите маратонки на HP.

Той остави чорапа да направи още няколко кръгчета, после го свали.

— Чупка!

— Аа?!

Хаселквист вдигна нагоре зачервеното си от плач лице.

— Чу ме, чупката! — изсъска HP и кимна към гората. — Ако не си се разкарал до пет секунди, ще ти разбия черепа, схващаш ли?!

Не бе нужно да обяснява повече. Четири секунди по-късно Хаселквист се хвърли с главата напред в храсталаците. Ако се съдеше по скоростта му, пичът нямаше да спре, преди да е стигнал до центъра на Шиста.

И какво сега?

Внезапно чу звънене. Той опипа джоба си и тъкмо тръгна да вади новия си „Сони Ериксон“, когато осъзна, че мелодията беше друга. Звъненето идваше от колата и му трябваха няколко секунди, докато загрее.

Звънеше телефонът на петдесет и осми! Той лежеше на пода, Хаселквист сигурно го беше изпуснал, когато си хапна сълзотворен газ.

Екранът светеше и кратко съобщение гласеше, че има входящо повикване.

По някаква причина, без да знае всъщност защо, той натисна иконката „отговори“ и бавно приближи слушалката до ухото си.

— Ало?

— Добър вечер, скъпи HP, говори Водачът — каза гласът от другата страна.

* * *

— Алфа 101 подминава Солентюна — докладва тя на централата.

— Разбрано, Алфа 101 — отвърна операторът.

Тя погледна набързо към Викстрьом. Ръцете на волана, с длани на позиция три без петнайсет, погледът насочен напред. Километражът закован на 120.

Той беше добър колега, истински професионалист, помисли си тя.

* * *

HP отвори уста, но челюстите му изскърцаха безгласно и той не успя да отговори.

— Наистина поработи здраво тази вечер, приятелю. За жалост имаш да свършиш още малко работа, преди да се насладиш на заслужената си почивка.

Интонацията му беше мека, почти развеселена. Шведски, с намек за акцент. Лек металически звън освен това подсказваше, че позвънилият използва някакво устройство за изкривяване на гласа или може би преводаческа джаджа.

Винаги си бе представял Водача като мъж, но всъщност гласът можеше със същия успех да принадлежи и на жена.

— Тазвечерната мисия е на стойност 25 000 точки. Ако се справиш, ще натрупаш общо 33 200 и тъй като сме на края на кръга, това означава, че ще бъдеш победител и че Възнаграждението ще бъде твое.

— Кк-какво?! — смотолеви HP.

Мозъкът му се бореше усилено да възприеме новата информация.

— Зззначи ако го направя, ако ви помогна, ще ме пуснете? В смисъл, оохх… ще ми разрешите да се върна обратно в Играта? — обобщи той след няколко секунди объркан размисъл.

— HP, HP, HP — засмя се Водачът и по някаква причина смехът накара HP да настръхне. — Защо си мислиш, че някога си ни напускал?

* * *

Всичко вървеше по план, конвоят продължаваше да бъде добре събран зад тях. Разстоянието за сигурност между автомобилите беше почти перфектно. Минаха покрай „Шюмлингеленкен“, Полицейското училище, Йерва круг и вече бяха почти в града.

Оставаха им максимум десет километра път.

* * *

— Огледай се, приятелю. Виж къде се намираш! В центъра на събитията. Мястото за развръзка на драмата. И защо? Да, защото ти сам се постави там. Със собствените си сили и воля! Това е изключителен подвиг, всички, които следим авантюристичното ти пътешествие, мислим чака. И съвсем естествено, накрая ще бъдеш възнаграден!

От гласа капеше мед и HP не можеше да не оближе ласкателствата.

— Главната роля е твоя, HP, ти стигна all the way, както вероятно сам би се изразил. Това е твоят End Game, твоят заслужен шанс да се запишеш в историята на Играта, а може би направо и в тази на човечеството.

Водачът направи пауза и HP опита напразно да смели току-що изречените думи и значението им. Просто не се получаваше, това си беше information overload!

— Сега слушай внимателно, HP, защото следва последната ти мисия. Тази, която ще те превърне в жива легенда — продължи Водачът. — За 25 000 точки трябва да паркираш полицейската кола възможно най-близо до лентата на магистралата. После ще отвориш задната врата и ще свържеш телефона с кабела, който ще намериш там. Когато направиш това, предлагам да отидеш на сигурно място. Ние ще се погрижим за останалото. Времето изтича, така че трябва да побързаш, но разбира се, ще изчакаме, докато се озовеш в безопасност. Сигурността ти е главният ни приоритет. Разбираш ли задачата, HP?

— Да-а — измърмори той, докато барабанът в черепа му вървеше на двойна, че и тройна програма.

Това беше абсурдно!

Fucking twilight zone on Steroids!

Но същевременно беше всичко, което някога бе искал — и повече!

Той беше… онемял!

— Добре тогава, в заключение искам само да подчертая, че изборът е твой. Точно както преди, ти сам решаваш дали искаш да изпълниш мисията, или не. Топката е в теб, HP, нападаш или отпадаш? С други думи, имаш да вземат много важно решение и ти пожелавам успех!

Разговорът прекъсна.

За няколко секунди той остана на място, след което направи няколко несигурни крачки към задната врата на полицейския бус. Веднага щом видя черните сакове, той осъзна какво всъщност искаше от него Играта.

This was some mothafuckin freaky ass shit!!

* * *

Виадуктът към „Шюмлингеленкен“ наближаваше и тя можеше да различи синя светлина в далечината. Да, на рампата имаше паркиран полицейски автомобил. Минибус, ако се съди по светлините. Внезапно, без разбираема причина, я обзе неприятно чувство. Имаше нещо в картинката, което не се връзваше, но минаха няколко секунди, преди тя да разбере какво е то.

* * *

Той дръпна ципа на единия сак и подобренията му моментално се потвърдиха. Динамекс, пишеше на малките, черпени пакети. Чантата беше фрашкана, вътре сигурно имаше поне петдесет кила общо.

Той затвори ципа. Петдесет килограма във всеки сак правеше общо сто, което правеше — какво? Адски, шибан взрив, в това поне беше сигурен! И какво беше това, което трябваше да хвръкне във въздуха?

Когато видя полицейските светлини, той изведнъж разбра колко надълбоко отиваше Дупката на заека…

Déjà-vu!

Регулаторът за оборотите на барабана в главата му беше на макс.

* * *

Полицейски бус, насочил нос в тяхна посока. Тя самата далеч не би разположила блокадата по такъв начин. Освен това, а и далеч по-обезпокоително, нито един друг патрулен автомобил не беше стоял долу до магистралата, както този тук. Все още бяха твърде далеч, за да може да види номера с просто око, но тя си спомни, че в жабката имаше бинокъл. Трябваха ѝ няколко секунди да намери минибуса и да нагласи фокуса.

* * *

От единия сак стърчеше кабел. Mini-USB, трябваше само да го включи в телефона, после да придвижи автомобила няколко метра по-близо до магистралата и да избяга в гората. Водачът щеше да свърши останалото. Едно последно обаждане, зън-зън в сака и след това…

KA-BOOMM

А после?

To the victor belongs the spoils, според дебелака Бакала от „Семейство Сопрано“. Всичките му мечти щяха да се сбъднат. Щеше да бъде fucking famous или поне ако вярваше на Водача.

Така че въпросът беше просто вярваше ли му.

Сините светлини се приближаваха.

Той нямаше много време.

Решението всъщност беше съвсем просто. Беше го взел още преди дни, по едва сега всичко наистина му стана ясно.

Че всъщност имаше само една алтернатива. Синьото хапче или червеното? Safe или all in? Да нападне или да отпадне?

Ladies and gentlemen, the clock is ticking, please place your bets…

Той извади телефона от джоба, свърза го с кабела и затръшна вратата.

После изтича до шофьорското място, запали и натисна газта до дупка.

* * *

— Спри! — извика тя внезапно.

— А? — отвърна Викстрьом и обърна въпросително глава към нея.

— Спри, по дяволите, спри колата! — изрева тя и грабна радиомикрофона.

Отклонението приближаваше все повече, скоро щеше да може да прочете номера и без бинокъл. 1710, същата кола, която трябваше да бъде на сервиз.

Колата, която Хенке твърдеше, че е открадната. Във всеки шибан случай, тя със сигурност не трябваше да стои тук! Не сега!

Определено не!

— Спрете всички коли — извика тя в микрофона, а Викстрьом същевременно се набра на спирачката. В същия миг, в който предпазният колан я улови, тя видя как полицейският бус започна да се движи към тях.

* * *

Казват, че мигването е най-бързото движение, на което е способно човешкото тяло.

И все пак то не може да се сравнява с електрическите синапси на мозъка.

„Не сега!“, беше мисълта, която префуча през главата му, когато светлината блесна срещу него.

И от негова гледна точка бе съвсем прав. Трябваше да има още време, предостатъчно, бяха му го обещали. Все пак бе следвал стриктно инструкциите — беше направил точно това, което му бяха казали да направи.

Това не трябваше да се случва. Не сега! Определено не!

Така че когато дисплеят на телефона внезапно светна и зазвуча мелодията за звънене, той всъщност се стресна.

Но не се учуди!

* * *

— Заплаха отпред! Назад и обръщаме! — изкомандва тя и както Викстрьом, така и колегите му в другите коли, ѝ се подчиниха незабавно.

Кортежът даде назад, продължи така около сто метра и почти като по команда всички коли едновременно започнаха да обръщат. Скоростта им бе толкова висока, че не спряха и за миг, преди да продължат пътуването си, вече с предниците сочещи посоката, от която бяха дошли.

— Алфа 102, вие водите — обобщи тя, когато маневрата приключи и те тръгнаха на север.

* * *

Той завъртя волана, направи бесен обратен завой, от който гумите изсвистяха, след което с ревящ двигател отпраши обратно по рампата. Остър десен завой, сигналните факли искряха покрай гумите, после отново беше горе на „Шюмлингеленкен“.

Виждаше как сините светлини от минибуса проблясват по тъмните дървета. Няколко секунди по-късно вече си имаха компания.

* * *

Ръцете и трепереха, но ѝ се подчиняваха без проблеми. Вече бяха подминали Солентюна.

— Централа, имаме откраднат полицейски бус 1710, който тъкмо излиза на „Шюмлингеленкен“ в посока към Шиста. Предлагам да пратите полицията след него, но им кажете да спазват значителна дистанция, край!

* * *

Патрулката, която бе стояла на блокадата, вече беше след него, а скоро щяха да станат и повече.

Но хич не му дремеше. Телефонът на петдесет и осми продължаваше да звъни от съседната седалка и призрачното сияние от екрана осветяваше цялото купе. Той взе завоя към Шиста на две колела и завъртя трескаво волана, за да избегне тревистото хълмче в средата на кръговото, но си възвърна контрола в последния момент и продължи с пълна скорост по правата.

Телефонът все още звънеше.

Без да сваля поглед от платното, той се протегна да го вземе.

Гласът на Водача бе хладен:

— Разочароваш ни, HP!

— Искаш да кажеш, че бихте предпочели да ме пръснете на овъглени атоми по E4? — отряза той. — В такъв случай, това си е ваш шибан проблем! Щяхте да изчакате, докато съм в безопасност, обеща ми. Did you really expect me to believe that crap?! Реалността е Игра, веднъж ми каза един човек. Перфектно приложение за телефон, в което ми показвате само това, което искате да видя. Неща, които ме карат да скокна, щом дръпнете конците. Но сега аз ще ви покажа нещо. Мой ред е да дърпам конците. Време е да доведа шибаната реалност при Играта, mofo! Кажи на пазача, че има трийсет секунди да се махне оттам!

И за заключение той добави:

— А, и още нещо.

— Да…?

— Yippikayee, mothafuckers!!!

Той напъха телефона в джоба си, завъртя волана и мина право през бариерата и решетката, които предпазваха входа към гаража на „Торшхамнсгатан“ 142.

От сблъсъка челото му се удари в предното стъкло.

Въздушната възглавница се задейства и го запрати обратно на седалката, бусът се плъзна бясно и той опита с всички сили да си възвърне управлението. Задната част на автомобила се блъсна в бетонна колона и HP отново почти бе изхвърлен от мястото си, но този път бе спасен от стърчащия скоростен лост.

След това колата се наклони на другата страна и допря още една колона, преди HP най-накрая да овладее въртящия се лудо волан.

Той надъни спирачката и със скърцане на гуми бусът спря на два етажа под Светая светих на Играта.

HP излезе, залитайки навън, опипа тялото си с ръце и установи облекчено, че не намира стърчащи кости или фонтани от кръв.

Ченгетата, изглежда, бяха достатъчно умни да останат горе на улицата, тъй като никой не го бе последвал долу в гаража. Той се огледа набързо, намери авариен изход, който водеше към горичката при задната страна на сградата и се втурна нагоре по стълбите.

Щом се озова навън, той извади телефона на петдесет и осми от джоба и набра един номер. На десетина метра навътре сред боровете той натисна бутона за позвъняване и в товарното отделение на буса неговият „Сони Ериксон“ внезапно се съживи.

Зън-зън!

„This one is for you, Erman!“, успя да си помисли, преди ударната вълна да го събори на земята и всичко да почернее.

22. An activity for Recreation

Пакетът я чакаше, когато тя отвори вратата на апартамента си. Няколко плика и рекламна брошура от ICA се бяха озовали отгоре му и едва когато събра всичко заедно, тя откри, че купът е по-голям от обикновено.

Беше плосък, малък кафяв пакет, точно толкова голям, че да мине през отвора за пощата. За размерите си обаче беше доста тежък.

Тя веднага разпозна почерка, но не побърза да го отвори.

Бяха минали четири дни от вечерта на E4.

Четири повратни, тотално откачени дни!

За късмет се беше измъкнала от медиите. Пресслужбата отговаряше на всички въпроси и името ѝ остана извън историята.

Медиите, начело с вечерните вестници, разбира се, бяха пощурели.

Заглавията бяха Предотвратен терористичен атентат!, Работа на Ал Кайда! или нейният абсолютен фаворит:

На пет секунди от катастрофата!

Въпреки че наличната информация всъщност беше меко казано премерена, както обикновено всички новинарски редакции се състезаваха кой знае най-много. Но този път експертите бяха учудващо единодушни.

Дори репортерите, които се редуваха да се интервюират театрално едни други по телевизията, се придържаха общо взето към един сценарий.

Атентат с потенциално катастрофални последици е бил предотвратен в последния момент, благодарение на бдителността на Националната служба за охрана — това никой не го отричаше. Или поне засега. Дебатът в момента се въртеше около това как терористите са успели незабелязано да се сдобият с полицейски автомобил и да го натоварят с толкова много взривни вещества, че експлозията бе превърнала двуетажна тухлена постройка в кота нула, а още по-очевидният въпрос бе кой носеше вина за всичко.

Отговорните ръководители се обвиняваха едни други, както обикновено, PR-съветниците работеха извънредно и с времето нищо не стана кой знае колко по-ясно.

Защо терористът, след като мисията му се бе провалила, беше решил да се зарови под офис сграда в Шиста, не беше известно. Собственикът на имота съобщи, че офисите са били празни, така че нямаше видима причина да бъдат подложени на атака. Горе-долу с това се изчерпваха следите, които се обсъждаха в медиите.

Ребека знаеше, че разследването на СЕПО не бе стигнало много по-далеч. Щяха да минат още няколко дни, докато изровят достатъчно отломки от кратера, за да може разследването на местопрестъплението да започне на сериозно, но полицейските техници далеч не звучаха обнадеждени за резултата.

Същата несигурност цареше, въпреки категоричните изказвания в медиите, около самоличността на извършителя. Всичко, с което разполагаха, беше неясно описание на швед на около тридесет години, а и като цяло нишките на разследването бяха доста оскъдни.

Никой не се бе усъмнил в нейната собствена наполовина вярна история. Беше казала, че е видяла 1710 по-рано вечерта и по някаква причина ѝ се бе сторило, че нещо не изглежда наред. Беше звъннала на Муле да провери и се бе задоволила с обяснението за сервиза, но когато видяла буса при разклонението, реагирала и вдигнала тревога.

Беше имала лична среща с началника на полицията, Рунеберг и шефа на Сикрет Сървис за Европа. Ръкостискания, похвали и благодарности, всички тези неща, които тя обикновено приемаше трудно. Но този път ѝ бе учудващо лесно да се справи с хвалбите.

Колегите в отдела, дори Деян, в момента я посрещаха с изпълнени с уважение погледи. Не беше свикнала с това чувство, но всъщност беше изключително приятно.

Беше доказала на света, че има нужните качества — и значително по-важно, беше го доказала на себе си!

Именно това прозрение бе направило признанието и медала значително по-лесни за преглъщане.

Не беше казала нищо на Мике, във всеки случай не още. Но той така или иначе явно го бе доловил.

— Изглеждаш различна по някакъв начин — каза ѝ, когато се видяха няколко дни след случката. — Не знам какво е, но ми харесва — добави и стисна ръката ѝ малко по-силно.

И за кратко тя се почувства добре, сякаш всичко щеше да се нареди и тя всъщност заслужаваше да бъде щастлива.

Но после се сети за Хенке и осъзна, че щастливият край не беше за такива като нея.

Нямаше и следа от него.

Досега.

И все пак тя никога не се бе съмнявала, че той се е отървал. Такива като Хенке винаги се отърваваха. Който и да бе карал онзи бус, не беше той, тя бе сигурна в това. Хенке беше много неща, но не и терорист.

Въпросът беше дали наистина искаше да знае какво съдържа пакетът?

Остави го да лежи няколко минути, после не издържа и го огледа по-отблизо. Във всеки случай беше с пощенски печат от Франкфурт, естествено без адрес на подателя. Когато го разклати, тя чу леко шумолене.

Взе решение, пое си дълбоко дъх и разкъса пакета с едно движение, толкова рядко, че съдържанието се разпиля по пода с металическо дрънчене.

Няколко секунди тя просто се взираше в предметите, които лежаха долу. Остави мозъка си да възприеме какво представляват, а постепенно и какво означават.

И когато това стана, тя падна на колене, протегна ръце и докато сълзите се стичаха по бузите ѝ, тя ги събра и ги притисна силно към гърдите си.

Шест болта.

Шест ръждиви болта, които някога бяха били част от балконски парапет в южно предградие.

Въпреки годините, по главите им псе още можеха да се видят следите от инструменти. Като че този, който ги бе развивал, не бе разполагал с подходящ ключ или е бил принуден да работи от неудобен ъгъл.

Била е нужна решителност, за да се разхлабят. Голяма решителност, гняв, дори изгаряща омраза.

Но по някаква причина тя все пак бе убедена, че силата, която в крайна сметка бе накарала бетона да отпусне хватката си, бе любов.

Дълго време тя просто стоя на черно-белия теракотен под и плака.

Сърцераздирателен, освобождаващ и дълъг плач.

И после, съвсем внезапно, се бе наплакала.

Изправи се бавно, вдигна капака на канала и внимателно пусна болтовете вътре. После избърза очите си, изплакна лице и тръгна към спалнята. По пътя се спря в хола, дръпна кабела на телефонния секретар и видя как червената лампичка бавно угасва.

Без повече съобщения, помисли си тя и се усмихна криво, продължавайки към спалнята.

По средата на бюрото лежеше червен маркер, а до него, съвсем близо, за да е под ръка, сноп бели залепящи се листчета с логото на полицията.

Тушът бе попил през хартията и част от текста, който някога бе изписан на горното листче се разчиташе.

Добре познат почерк, закръглени, почти детски букви.

„Заслужаваш“, успя тя да прочете и го прие за знак.

Тя събра всичко и отвори прозореца на спалнята, изпълни дробовете си с въздух и хвърли предметите толкова надалеч, колкото успя.

Маркерът изчезна незабавно в мрака, но листчетата се отлепиха и се разхвърчаха на фона на нощното небе като малки планери. Повъртяха се няколко мига, почти като че си вземаха сбогом, после бяха разпръснати от вятъра.

На свобода.

* * *

Точно така се чувстваше той.

На свобода.

Въпреки че беше плътно обграден от хора, коли, изгорели газове и какофония от различни звуци, той се чувстваше освободен. Като че някакво бреме го бе отпуснало, бе паднало от раменете му и внезапно можеше да се изправи.

Направо невероятно чувство!

Беше го направил. Беше им показал на онези мръсници, веднъж завинаги!

Хенрик HP Петершон беше спасил всички. Не само Бека и ченгетата или американската клечка. На практика бе спасил целия свят and lived to tell the tale.

Беше зарязал тъмната страна, беше теглил една майна на злия император и беше взривил Звездата на смъртта на малки парченца!

И дори обществото да не знаеше за героичния му подвиг и да не му се възхищаваше, това всъщност нямаше значение. Коментарите и оценките бяха съвсем излишни.

Той знаеше кой беше и това му беше напълно достатъчно!

Във всеки случай Водачът беше прав за едно нещо. Животът му завинаги щеше да остане разделен на две епохи. Преди и след Играта.

If you don’t change, then what’s the point of anything happening to you?

Сам не би могъл да го каже по-добре!

Въпреки че беше насинен, не се беше адаптирал към часовата разлика и слухът му все още не се бе възстановил след експлозията. Промяната беше очевидна.

В действителност той бе изцяло нов човек!

Истински, real life, god damn superhero и това чувство не можеше да се опише. И точно както истинските супергерои, той мислеше отсега нататък да се придържа здраво към тайната си самоличност. Брус Уейн, Питър Паркър, Кларк Кент и Хенрик HP Петершон.

Не лоша банда!

Life was good.

Life was fucking extraordinary!

Смяташе да се помотае тук още няколко дни, наслаждавайки се на сладката победа, докато си получи паспорта. После бърз скок до Тайланд, в новата си роля на Ник Ортън, турист от Канада. Хесус, с печалбата си от лотарията, щеше да го приеме с отворени обятия, приятелството им went way back. За прехраната щеше да мисли по-късно.

Малко тъпо, че не разполагаше със собствени кинти, както се беше надявал, но what the hell…

Щеше да бъде extra sweet, ако освен че беше взривил Играта till kingdom come, също така ги беше и ограбил. Щеше да може да се издължи на сестра си и да се реваншира донякъде на бедното ченге, което едва не се уби при Линдхагенс. But some things were not meant to be…

Все още разполагаше с лаптопа, който получи от Манге, но това щеше да бъде последната мисия на консервата. Отсега нататък щеше да я кара lowtech only. Щеше да стои ниско под радара и да се скатава няколко години. После щеше да види…

Той сви по една пресечка и избра случайно едно от поне десетте различни интернет кафета, които я обграждаха. Няколко минути по-късно беше в мрежата.

Бърз поздрав за сбогом и няколко мейла до вечерните вестници, после Хенрик Петершон щеше да се превърне в ghostrider, мит, spook story, която другите да си разказват.

And like that… poof, he was gone!

* * *

Badboy.128 says: Там ли си Фарук?

Farook says: Салам алейкум, братко HP, всичко ли е окей?

Badboy.128 says: Всичко е наред, благодаря, бях принуден to get out of Dodge[162] за известно време, както си разбрал…

Farook says: Да, това го схванах. Малко експлозивно парти в Шиста а?

Badboy.128 says: Да кажем!

Farook says: Знаех си!!!! Мамка му наистина здраво си изритал копелетата между краката!

Farook says: way to go!

Badboy.128 says: no comments!

Badboy.128 says: Исках само да ти кажа, че всичко е окей, няма да се чуем дълго време. Мисля да lay low and lowtech известно време при нашия общ приятел спасителя…

Farook says: Окей, разбрано. Му lips are sealed!

Badboy.128 says: Чудно!

Badboy.128 says: Благодаря за помощта, човек, you’re a true friend, a BFF!

Farook says: YW, de nada[163]!

Badboy.128 says: No I really mean it!!! Страшно ти благодаря! Ако не беше ти… всичко това, даа всъщност ме накара to see things differently по някакъв начин.

Badboy.128 says: Че трябва да get my shit together схващаш ли??? наистина ми помогна!!

Farook says: Схващам good 4U, bro!

Badboy.128 says: Anyhow that’s it for me g2g[164] всичко хубаво и ще се чуем!

Farook says: Take it easy, HP!

Badboy.128 says: U2, bro!

Farook says: btw само още нещо

Badboy.128 says: Shoot, mr Духовен водач!

Farook says: Срещнах Рехиман онзи ден в джамията.

Badboy.128 says: О шит как е моя main man

Farook says: Добре, каза ми да ти предам нещо, накара ме да го запиша, за да е всичко точно.

Badboy.128 says: Окей??

Farook says: Звучи малко странно, но той каза, че ще разбереш какво има предвид.

Badboy.128 says: Напрежението ме убива … какво иска да ми предаде пичът?

Farook says: Че цифрите, които не си запомнил, са 397 461 212 035.

Farook says: тук ли си????

Farook says: HP??

Badboy.128 says: WTF !!

Farook says: Добре, помислих, че връзката се изгуби. Нямам представа какво имаше предвид Рехиман, но така или иначе ти изглежда схващаш… обещах да не любопитствам. Между другото трябваше всъщност да ти предам още нещо.

Badboy.128 says: ??

Farook says: Че той ти го казва, въпреки че не си го питал!

Екранът се изпълни с подскачащи смайлита.

Фарук поклати глава, преди да се наведе и да рестартира компютъра. Сигнал от съседната машина съобщи, че е получил мейл.

Той смени мястото си, пусна заспалия монитор и отвори пощата си. Две нови съобщения, по едно до двата големи вечерни вестника.

И двата бяха от подател badboy.128@hotmail.com и бяха изпратени само преди минута.

Той прегледа идентичните текстове.

Скъпи вечерен вестник,

Преди около четири седмици намерих мобилен телефон във влака. Изчистен модел от неръждаема стомана и със стъклен сензорен дисплей. Той ме забърка в поредица от събития, която завърши преди няколко дни на „Торшхамнсгатан“ и сега бих искал да споделя с вас…

Фарук беше настроил лаптопа на HP така, че независимо от адреса, той незабелязано да праща всички изходящи писма на една от неговите собствени анонимни електронни пощи. Умна предпазна мярка, както се оказа.

Той маркира и двата мейла и после натисна shift и delete.

Наистина ли сте сигурен, че искате да изтриете перманентно тези съобщения? попита го компютърът.

Той натисна Yes.

После затвори програмата, взе якето си и се приготви да си ходи.

Бетул беше сготвила ядене и го чакаше, и той знаеше добре, че не трябва да закъснява.

Довечера имаха повод за празнуване. Пътят, който Бог му беше показал, далеч не бе лесен. Но сега покаянието му бе приключило и греховете му най-накрая бяха изкупени.

Ма’а салаама, братко HP, определено заслужи Възнаграждението си, помисли си той леко усмихнат, докато изгасеше осветлението в магазина.

Точно преди да излезе от тъмното помещение, той прибра мобилния си телефон в джоба. Изчистен модел от неръждаема стомана.

В горната му част мигаше малка червена лампа.

Информация за текста

$orig_author=Anders de la Motte

$orig_lang=sv

$orig_series=The Game Trilogy

$series=Играта

$sernr=1

$orig_title=Game

$year=2013

$translator=Любомир Гиздов

$trans_year=2014

$pub_year=2014

$type=роман

$category=трилър

$isbn=978-954-28-1627-0

Сканиране, разпознаване и корекция: filthy, 2015 г.

Издание:

Андерш де ла Моте. Играта

Шведска, първо издание

Превод: Любомир Гиздов

Отговорен редактор: Христо Блажев

Редактор: Ина Тодорова

Коректор: Стойчо Иванов

Художник на корицата: Любомир Пенов

Предпечатна подготовка: Надежда Тошева

Формат: 84/108/32

Печатни коли: 24,25

ИК „Сиела Норма“ АД — София, 2014 г.

ISBN: 978-954-28-1627-0

1

Авторът на книгата използва много английски изрази, които са запазени и в българското издание. Когато става дума за жаргонни изрази, които може да са непознати, значението е дадено в бележка под линия. — Б.пр.

2

Прякорът на главния герой. Идва от инициалите му на шведски се произнася „Хо-пе“, на английски — „Ейч-пи“. — Б.пр.

3

Град в Швеция, намира се на около 35 км от Стокхолм. — Б.пр.

4

Жаргонен израз от английски, който се използва за нископлатени, неперспективни позиции. Идва от McDonalds и job, т.е. работа в „Макдоналдс“. — Б.пр.

5

Съкратено от „mother fucker“. — Б.пр.

6

Половин хилядарка, т.е. 500 шведски крони, се равнява на около 115 лева. — Б.пр.

7

Международен идентификационен номер на мобилните устройства (International Mobile Equipment Identity). В много страни IMEI се ползва за ограничаване на кражбите на телефони. — Б.пр.

8

Вид хокей с топка, популярен в Швеция, откъдето води и началото си. — Б.пр.

9

Улица в Сьодермалм, една от централните части на Стокхолм. Сьодермалм се намира на остров със същото име. В миналото е бил работнически квартал, но днес цените на имотите там са високи, а кварталът се свързва с бохемство и културен живот. — Б.пр.

10

Емблематичен бар-ресторант в Сьодермалм, познат на българските читатели и от трилогията Милениум на Стиг Ларшон. — Б.пр.

11

Умалително от Магнус. — Б.пр.

12

Правителствена сграда, където се помещават офисът на министър-председателя, Министерството на правосъдието и други офиси на държавни служби. — Б.пр.

13

От шведски, Дворец на принца престолонаследник. От 1906 г. там се помещава Министерството на външните работи. — Б.пр.

14

Става дума за Националната служба за охрана, част от Шведската държавна служба за сигурност (СЕПО). — Б.пр.

15

Умалително на Бенгт. — Б.пр.

16

Река в Швеция, свързва ез. Меларен с Балтийско море и минава през центъра на Стокхолм. — Б.пр.

17

Стокхолмската централна жп гара. — Б.пр.

18

Галерията (Gallerian) е най-старият мол в Стокхолм. След откриването му думата galleria става нарицателно за такъв тип търговски центрове. — Б.пр.

19

Storstockholms Lokaltrafik AB, компанията, която отговаря за наземния градски транспорт в столичния метрополен регион. — Б.пр.

20

Станции на метрото. „Кунгстредгорден“ е свързана с подземния етаж на Галерията, а „Т-Сентрален“, най-голямата станция, където се пресичат всички три линии на метрото, също се намира наблизо. — Б.пр.

21

Част от площада на „Сергел“, намиращ се близо до Галерията. Площадът е на няколко нива, включително подземно. — Б.пр.

22

Умалително от Лудвиг. — Б.пр.

23

Когато дадено шведско наименование завършва на „-гатан“ или „-веген“, става дума за улица. — Б.пр.

24

Безплатен сутрешен вестник без политическа обвързаност. Започва да се разпространява в стокхолмското метро през 1995 г., като днес е най-големият безплатен вестник в света със своите 17 милиона читатели в 22 страни. — Б.пр.

25

Прозвище на шведския спортен клуб „Хамарбю“. — Б.пр.

26

Широко разпространена верига магазини, собственост на Шведския кооперативен съюз. — Б.пр.

27

Най-големият музикален поп и рок фестивал в Швеция. — Б.пр.

28

Geek — жаргонен израз, който може да се използва за хора с големи компютърни познания или със силен интерес към дадено хоби. — Б.пр.

29

Има се предвид чаша кафе. „Джава“ е език за програмиране, чието лого представлява чаша кафе. — Б.пр.

30

HP вероятно мисли за ежегодния средновековен панаир, който се провежда на о-в Готланд в Швеция. Такива панаири обикновено са съпътствани от ЛАРП (Live Action Role Playing) игри, известни на български като ролеви игри на живо. — Б.пр.

31

Блакан е прозвище на стокхолмското предградие „Блакеберг“. Тук вероятно се намеква за нашумелия шведски роман с вампири „Покани ме да вляза“ на Йон Айвиде Линдквист, чието действие се развива в „Блакеберг“. — Б.пр.

32

Лозунг на шведската полиция. — Б.пр.

33

Цитат от филма „Смяна на местата“ (1983 г.) с участието на Еди Мърфи и Дан Акройд. Репликите тук са обърнати. Във филма те звучат така:

„Looking good, Billy-Ray!

Feeling good, Louis!“

В книгата има и други директни препратки или намигвания към филми като „Мисията невъзможна“, „Кръстникът“, „Боен клуб“, „Играта“, „Джеймс Бонд“, „Матрицата“ и др. — Б.пр.

34

Главният щаб на стокхолмската полиция. — Б.пр.

35

Трите линии на стокхолмското метро се наричат зелена, синя и червена. — Б.пр.

36

Херцог — разг. човек, който употребява херца (хероин). — Б.пр.

37

Хари и Мари-Анна, съответно хероин и марихуана. — Б.пр.

38

„Nordiska Kompaniet“, голям универсален магазин — Б.пр.

39

„Трите козлета Брюсе“ е норвежка народна приказка, по която има и детска песничка. В приказката козлетата са малко, средно и голямо, хитрото козле е измислица на HP. — Б.пр.

40

SHA 70 е кодът за радиокомуникационната централа на стокхолмската полиция. — Б.пр.

41

Таг (от англ. етикет) е най-простата и разпространена форма на графити. Става дума за ръкописно изписване на прозвището на артиста, но може да се използва и по-широко за всякакви ръкописни надписи. — Б.пр.

42

От англ. rogue — мошеник, измамник; в ролевите игри, герои от този клас обикновено представляват крадци и/или авантюристи и се отличават с бързина, ловкост и боравене с леки хладни или метателни оръжия. Нападат от засада. — Б.пр.

43

Една от двете основни фракции в измисления свят Азерот. Към Ордата принадлежат раси, дошли от други светове, или такива, които имат положение на аутсайдери. Много от тях се характеризират с физическа сила и войнственост. — Б.пр.

44

Известни порнографски актьори. — Б.пр.

45

Скъп ресторант с повече от стогодишна история. Намира се на площад „Стюреплан“, място, предпочитано от хора от висшата класа. — Б.пр.

46

Svampen, букв. Гъбата. Бетонна постройка по средата на „Стюреплан“, донякъде наподобяваща гъба. С времето се е превърнала в характерна част от градския пейзаж на Стокхолм. — Б.пр.

47

„Dagens Nyheter“, букв. „Днешните новини“, най-големият сутрешен вестник в Швеция. — Б.пр.

48

Лекарствен препарат за растеж на коса. — Б.пр.

49

Става дума за сериала „Семейство Сопрано“. — Б.пр.

50

Става дума за марихуана или хашиш; по-голямата част от канабиса в Европа се внася от Мароко. — Б.пр.

51

Игра на думи и жаргон за пушене на марихуана. Puff, the Magic Dragon е името на известна песен на групата „Peter, Paul & Mary“, както и на детска анимация по същата песен. Puff означава обаче и пуша, пафкам, а the magic dragon в случая се използва като синоним на марихуана. — Б.пр.

52

Noob (англ.) — Жаргон в компютърните игри, използва се, обикновено пренебрежително, за неопитни играчи. — Б.пр.

53

Изразът идва от песента за Хъмпти Дъмпти:

Всички царски хора и царските коне

не могат вече да го вдигнат на мястото му, не!

„Алиса в огледалния свят“, превод от английски Стефан Гечев. — Б.пр.

54

Интернет жаргон. FTW е съкращение от израза for the win, който се използва, за да покаже одобрение. За произхода на w00t има различни теории, но в днешно време се използва за да изрази радост и вълнение. — Б.пр.

55

Дворцовата конюшня. — Б.пр.

56

Почетна титла в Швеция и други страни, давана на хора или фирми, снабдяващи кралския двор с някакъв вид провизии или услуги. — Б.пр.

57

Съкратено от „Медборярплатсен“ (букв. „Гражданския площад“), голям площад в Сьодермалм. — Б.пр.

58

Кралят на Швеция, Карл XVI Густаф, има форма на дислексия, поради което понякога шеговито е наричан „карля“ вместо „краля“. — Б.пр.

59

Увеселителен парк в Стокхолм. — Б.пр.

60

Flashbang (англ.) — зашеметяваща граната. — Б.пр.

61

Интернет жаргон, IRL е съкращение от in real life, в действителност, на живо. — Б.пр.

62

Кралският парк. — Б.пр.

63

Голяма част от телевизионните канали в Швеция се финансират от държавата и не излъчват реклами. Макар че има различни канали (наричани комерсиални), които се издържат от реклами, първият и най-голям от тях е ТВ4 и вероятно именно за него става дума. — Б.пр.

64

Интернет трол е човек, който публикува провокативни, агресивни и/или обидни коментари, целящи да предизвикат раздразнение у някого. — Б.пр.

65

Емблематична статуя в Брюксел, изобразяваща малко момче, пикаещо във фонтан. — Б.пр.

66

Летище Стокхолм-Брома, най-близкото до Стокхолм, намира се на около 9 километра от центъра на града. — Б.пр.

67

Nerd (англ,) — използва се за интелигентни, често интровертни хора със силно развит интерес към наука, компютри и научна фантастика, понякога до степен, която ги прави непопулярни сред останалите хора. Първоначално думата е имала отрицателна конотация, но постепенно започва да придобива неутрално значение. Между нърд и гийк съществува разлика, макар и не точно определена. — Б.пр.

68

Loser (англ.) — загубеняк, губещ. — Б.пр.

69

Официалната резиденция на министър-председателя на Швеция. — Б.пр.

70

Фамилията Свенсон се използва като нарицателно за обикновените, средностатистически шведи. — Б.пр.

71

Наименование на Волво 740, най-разпространената кола в Швеция през 80-те. Сосе се нарича представител на социалдемократите, партия, която винаги е срещала силна подкрепа в Швеция, но в миналото е получавала повече гласове, отколкото днес. Затова сосе в случая се свързва с 80-те, когато средностатистическият швед е гласувал за социалдемократите и е карал Волво 740. Контейнер пък идва от характерния ръбат дизайн на колата. — Б.пр.

72

В Швеция повечето врати се отварят навън. — Б.пр.

73

Team damage (англ.) — жаргон от „Counter-Strike“ и други компютърни игри. Използва се, когато някой играл нарани свой съотборник. „Вкарвам демидж“ — нанасям щета. — Б.пр.

74

King of the Royal Mounted (1935-1955) е канадски комикс с главен герой конният полицай Дейв Кинг. Комиксът е бил издаван и в Швеция. — Б.пр.

75

Kling и Klang, двама некомпетентни полицаи, които се появяват в някои от телевизионните серии и филми по Пипи Дългото чорапче. — Б.пр.

76

Häxan Surtant, известна още като най-киселата и зла вещица на света (haxa — вещица, sur — кисел, tant — лелка, дама) е шведски телевизионен сериал за деца. — Б.пр.

77

Eniro — шведска компания, предлагаща търсене и справки. — Б.пр.

78

Veckorevyn — шведско дамско списание, насочено към млади жени и засягащо теми като шопинг, звезди, мода, дрехи, любов, секс и връзки. — Б.пр.

79

Uppdrag granskning — шведско телевизионно предаване за разследваща журналистика. — Б.пр.

80

Софтуер за групови съобщения, който поддържа имейл, календар, чат и поддръжка на документи. — Б.пр.

81

В Швеция ЕС-скутер или още скутер клас I се наричат скутерите, които (според изискванията на ЕС) се движат със скорост до 45 км/ч и за които трябва шофьорска книжка клас М. — Б.пр.

82

Хулиганска проява, възникнала в Обединеното кралство преди осем-девет години и разпространила се и в някои части на Скандинавия. Група младежи нападат неподозираща жертва, като някой от тях снима. В повечето случаи става дума за еднократен удар или шамар, но понякога се стига до тежка форма на насилие, дори убийство. — Б.пр.

83

В Швеция „колония“ се нарича земя, която общината дава под наем на т.нар. колониални съюзи. Членовете на тези съюзи разпределят парцелите помежду си, като обикновено те са предназначени за малки къщи (до 40 м^2) или отглеждане на цветя и зеленчуци. — Б.пр.

84

Biltema е шведска компания, която продава автомобилни и други части на дребно. — Б.пр.

85

Човек, който се държи като гангстер или прилича на такъв, но в действителност само позира. — Б.пр.

86

Напрежението или схващането на челюстите е страничен ефект от употребата на ЛСД. — Б.пр.

87

„Амнести интернешънъл“, независима международна организация за защита на човешките права. — Б.пр.

88

Дъглас Коупланд (1961), канадски писател, чиито романи засягат технология, религия, сексуалност и поп култура. Обект на книгите му често са поколенията, израснали през 80-те и 90-те години на миналия век. Коупланд популяризира термини като МакДжоб и Поколение X. — Б.пр.

89

На шведски — köping (шьопинг, означава пазар, търговско средище) е често срещано окончание на имена на средновековни градове. — Б.пр.

90

Популярен в Швеция вид мотопеди с две предни колела, върху които има голяма плоскост за багаж. — Б.пр.

91

Препечено, едро смляно кафе, което се оставя да къкри няколко минути, обикновено на огън, и се налива в чашите без филтриране. Този начин за приготвяне кафе все още е популярен в някои части на Скандинавия. — Б.пр.

92

Остров в Швеция, намиращ се северно от Стокхолм. За жителите на Лидингьо обикновено се приема, че са богаташи. — Б.пр.

93

Най-големият хиподрум в Скандинавия, намиращ се в Стокхолм. — Б.пр.

94

Висшата футболна лига в Швеция. — Б.пр.

95

Шведски състезания с коне. — Б.пр.

96

Ционистко окупационно правителство. — Б.пр.

97

Площад в Стокхолм, който често се превръща в място за протести и демонстрации. — Б.пр.

98

ICA е едно от водещите предприятия за търговия на дребно в Скандинавия. — Б.пр.

99

Квартал в Община Стокхолм. Източната част на Шиста се заема от търговски предприятия, главно в областта на телекомуникациите и информационните технологии. — Б.пр.

100

Според степените убийство, които шведското законодателство различава, непредумишленото убийство е по-леко от предумишленото, но по-тежко от това по непредпазливост. — Б.пр.

101

Човекът от Бокстен са останките от средновековно тяло на мъж, намерени в тресавище във Варберг, Швеция. Това е една от най-добре запазените находки в Европа от този период. Мъжът е бил убит и хвърлен на дъното на езеро, което по-късно се е превърнало в тресавище. — Б.пр.

102

Става дума за сцената от филма „Север-северозапад“ на Алфред Хичкок, в която героят на Кари Грант е преследван от самолет през открито поле. — Б.пр.

103

Голям плувен комплекс в Стокхолм. — Б.пр.

104

Популярен деликатес в Швеция. Супата се прави от шипки, вода и захар. — Б.пр.

105

Best friend forever (англ.) — букв. „най-добър приятел завинаги“. — Б.пр.

106

Jackass е американско шоу, в което се изпълняват опасни и често болезнени каскади и шеги. — Б.пр.

107

Прокси сървър е сървър посредник, който може да се използва за запазване анонимността на потребителя. — Б.пр.

108

IPRED-закон е общо наименование на определени промени в шведските закони, целящи защита на интелектуалната собственост. Промените влизат в сила на 1 април 2009 г., а името идва от директива на ЕС от 2004 година, наречена Директива за упражняването на правата върху интелектуалната собственост (Intellectual Property Rights Enforcement Directive). — Б.пр.

109

FRA (Forsvarets radioanstalt) — Радиоинститут за национална отбрана, е цивилно учреждение, подчинено на Министерството на Отбраната, чиито основни функции са да разузнава електронни сигнали и комуникация и да оказва подкрепа на правителствените власти и организации във връзка с ИТ-сигурностгта. Радиоинститутът се намирана на остров Лувьон. — Б.пр.

110

Sveriges socialdemokratiska arbetareparti (SAP), Шведска социалдемократическа работническа партия. — Б.пр.

111

Израз, популяризиран от шведския комик и писател Юнас Гардел; има се предвид умереността на шведите и склонността им да избират „средния път“. — Б.пр.

112

Годината, в която е убит Улоф Палме, тогавашният министър-председател на Швеция. Палме е застрелян на улицата, докато със съпругата му се разхождали след посещение в кино „Гранд“. Убийството остава неразкрито, въпреки мащабното разследване. — Б.пр.

113

Става дума за револвер 357 Magnum, оръжието, с което е убит Палме. — Б.пр.

114

Т.нар. бейзболна лига са група шведски полицаи, които в началото на 80-те години на XX в. взели правосъдието в свои ръце и прибягвали до прекомерно насилие и тормоз, като причинили и смъртта на няколко бездомни. Вместо униформи, предпочитали да носят цивилни дрехи и бейзболни шапки, откъдето идва и името им. — Б.пр.

115

Съпругата на Улоф Палме. — Б.пр.

116

Същества, напомнящи харпии, обитаващи гората, където живее Роня, дъщерята на разбойника от едноименната книга на Астрид Линдгрен. — Б.пр.

117

Йон Аусониус, който през 1991-1992 г. извършва редица престъпления в Швеция, сред които убийство, многократни опити за убийство и обири на банки. Първоначално е използват пушка с лазерно насочване, откъде идва псевдонимът му. — Б.пр.

118

SVT (Sveriges Television), шведската национална телевизия. — Б.пр.

119

Британско детско анимационно шоу. — Б.пр.

120

Ма̀я (maja), шведски жаргонен израз, съкратен вариант на марихуана. — Б.пр.

121

Cheap Monday е марка шведски дънки. — Б.пр.

122

Съвременният вариант на динамита, при който вместо нитроглицерин се използва по-устойчивият нитрогликол. — Б.пр.

123

Влажен, прахообразен тютюнев продукт, подобен на емфието, много разпространен в Швеция и Норвегия. Консумира се, като се поставя зад горната устна. — Б.пр.

124

В Швеция не е рядкост основното име, което човек ползва, да е второто, а не първото. Така, когато HP се представя като Андреас, това може да бъде както личното му име, така и презимето (както е в случая). — Б.пр.

125

Най-голямото международно летище в Швеция. — Б.пр.

126

Shurgard Self Storage, водещата компания в Европа за даване под наем на складове за съхранение на лични вещи. — Б.пр.

127

Старите модели Сааб 900 могат да се запалят с какъвто и да е предмет с подходящата форма, като в Швеция най-често за пример се използва именно клечка от сладолед, като изразът е станал нарицателен за това колко е лесно да се запали колата. — Б.пр.

128

Книга на писателя Емил Нурландер, издадена през 1901 г., в която се разказва за Кале, малко и пакостливо момче, което израства в Сьодермалм. — Б.пр.

129

Филм ноар от 1949 година с участието на Орсън Уелс. — Б.пр.

130

Един от най-известните продукти на ИКЕА. — Б.пр.

131

Шведска благотворителна организация. Дрехите, които се събират в контейнерите, се продават в специализирани магазини, като по този начин се финансира дейността на организацията. — Б.пр.

132

Декоративен стил изобразително изкуство от провинция Даларна, характеризиращ се с декори от фантастични растения с големи цветове и листа. — Б.пр.

133

Туристически комплекс, където се практикуват дейности на открито като преходи, колоездене, къмпинг, грил, езда, катерене и др. — Б.пр.

134

Част от гробище, където се разпръсква праха на хората, които не желаят индивидуални гробове. — Б.пр.

135

Най-старата кафе-сладкарница в Стокхолм. — Б.пр.

136

През 2008 магазините ICA въвеждат система за индивидуални намаления, които се основават на покупките на всеки клиент. Това довежда до дебати, тъй като има мнения, че събирането и използването на лични данни с търговска цел от страна на ICA е нарушение на поверителността. — Б.пр.

137

Динкел, спелта или камут е вид пшеница, която се е използвана в древността и днес отново набира популярност, защото съдържа повече протеини, фибри, минерали и витамини от обикновената пшеница. — Б.пр.

138

Kung Markatta (Кралят на маймуните) е шведска компания, насочена към екологични и феър трейд хранителни продукти. Името е взето от класическия китайски роман „Пътуване на запад“ от Чън У. — Б.пр.

139

Сбогом, довиждане на арабски, букв. „нека спокойствието/безопасността бъде с теб“. — Б.пр.

140

Традиционни шведски бадемови сладки. — Б.пр.

141

В Швеция бирата се дели на лека (до 2,25‰), народна (между 2,25 и 3,5‰), средна (между 3,5 и 4,5‰) и силна (над 4,5‰). — Б.пр.

142

Отопление, вентилация и климатизация. — Б.пр.

143

Съкращение от in my humble opinion (англ.) — по моето скромно мнение. — Б.пр.

144

Вариант на attaboy, възклицание в американския английски, съкратено от that’s the boy. Изразява одобрение, а значението на български може да се предаде като „браво“, „добро момче“. — Б.пр.

145

Газирана напитка от типа на колата, популярна сред геймърите заради високото съдържание на кофеин. — Б.пр.

146

Александър Литвиненко, бивш руски шпионин, който през 2006 г. умира от лъчева болест след отравяне с полоний 210. — Б.пр.

147

През 1973 г. е разкрито съществуването на тайна разузнавателна организация към въоръжените сили на Швеция, която отговаряла едва пред няколко високопоставени личности и дори парламентът не знаел за нея. — Б.пр.

148

Отново през 1973 г., израелското разузнаване Мосад провежда операция в Лилехамер, Норвегия и по грешка убива невинен марокански сервитьор. — Б.пр.

149

Убийците съответно на Робърт Кенеди, Джон Ленън и Джон Кенеди. — Б.пр.

150

Модел маратонки на Адидас, пуснати в продажба през 1972 и носещи името на американски тенисист от същото време. — Б.пр.

151

Библейски персонаж, основател на Вавилон и велик ловец. В Швеция думата се използва като шеговито обръщение към страстните ловци. — Б.пр.

152

MILF, съкратено от mother I ’d like to fuck, вулгарен жаргонен израз, който се използва за привлекателни майки. — Б.пр.

153

Шеговито наименование на Швеция. — Б.пр.

154

Рядко срещано фамилно име; на шведски „квист“ може да се изпише по три начина — qvist, quist и kvist, като първите два са по-остарели като употреба. — Б.пр.

155

Популярен герой от реклама на „Боксер“, най-голямата платена дигитална телевизия в Швеция и Дания. — Б.пр.

156

Crocs — американска компания, която произвежда гумено сабо. — Б.пр.

157

В покера пот се наричат парите, за които се играе в дадена ръка и сумата се състои от направените до момента залози. — Б.пр.

158

Estimated time of arrival, очаквано време на пристигане. — Б.пр.

159

Полуостров в Стокхолм, където се намира и Гранд Хотел. — Б.пр.

160

HP има предвид ниските, еднотипни блокове в Ринкебю, резултат от програмата в Швеция през 1965-1975, целяща да се построят един милион жилища за кратък период от време. — Б.пр.

161

Reclaim the Streets (Да си върнем улиците) е движение, чиято идея е използването на обществените пространства за дейности на открито и ограничаването на движението на колите за сметка на други начини за придвижване. Движението организира улични паради, на които участниците окупират дадена улица и по този начин освобождават място за забавление на открито. — Б.пр.

162

Да изчезна, да се махна незабавно. Препратка към Додж Сити, Канзас, популярна дестинация в уестърните от началото и средата на миналия век. В сериала Gunsmoke (1955-1977) на злодеите често им било нареждано „да се разкарат от Додж“. — Б.пр.

163

YW е съкращение от you’re welcome, благодаря, пак заповядай. De nada е испански израз със същото значение. — Б.пр.

164

Got to go, трябва да тръгвам. — Б.пр.

Content

Андерш де ла Моте
Играта

1. Wanna play a game?

2. Trial

3. Are you really sure you want to enter?

4. Safe or all in?

5. Playing the game

6. All the king’s horses…

7. Fair Game

8. Hardball

9. I lost the Game

10. Hazard

11. Name of the Game

12. Being Game

13. Mindgames

14. White bear

15. Are you really sure you want to exit?

16. Who is playing who?

17. Getting back in

18. Are you really sure you want to re-enter?

19. Inside man

20. Payback

21. End Games

22. An activity for Recreation

Информация за текста

1